Høgni Hoydal (T), 2009-09-08:
Friedrich Nietzsche formulerede i sin tid det filosofiske krav om en omvurdering af alle værdier.
Det var ikke de økonomiske og materielle værdier, han hentydede til, men om noget kan vi vel sige, at den aktuelle finanskrise og den økonomiske krise som andre lignende kriser før denne har ført til en omvurdering af alle værdier.
Det er i første omgang de økonomiske og finansielle værdier med det totale kollaps af finanssektorens korthus og papirclipsøkonomien – alle værdier omvurderet fra den ene dag til den anden.
I anden omgang har det så været vores demokratiske systemers kapitulation over for kraften i de finansielle systemers magt.
Først blev demokratiet og folkestyret sat i skak gennem kravene om finanskapitalens frie bevægelighed og ret til utæmmet ekspansion og spekulation, og siden blev demokratiet og folkestyret sat skakmat, ved at det skal redde og rydde op efter det selv samme system, som hidtil har krævet mindst mulig indblanding fra demokratiet og fællesskabet.
Vi har således set en uhørt spekulation med og nærmest manisk tro på fiktive værdier, der i virkeligheden har omfordelt alle værdier og ressourcer over hele kloden til de få på bekostning af de mange.
Fællesskabet og demokratiet er systematisk blevet udgrænset under den såkaldte højkonjunktur med væksten for den enkeltes vindings skyld.
Nu hvor fællesskabet og demokratiet pludselig bliver tigget om at hjælpe og skal tage over, er det selvfølgelig særdeles afgørende, hvilke virkelige værdier vi lægger til grund for den kommende politik og den demokratiske udvikling.
Den omvurdering af alle værdier, der har fundet sted med det finansielle kollaps, har ramt hårdt, ikke blot blandt visse spekulanter og koncerner, men særlig blandt de enkeltpersoner, der nu over hele kloden og i vores nærsamfund rammes hårdt af følgerne med arbejdsløshed, tabte opsparinger og faldende værdier.
Det er selvfølgelig baggrunden for og intentionen bag, at folkestyret forsøger at afbøde virkningerne og komme igennem krisen.
Men samtidig rummer de offentlige redningstiltag og de offentlige stimuli til økonomien en stor risiko for, at en ny omvurdering og omfordeling af økonomiske værdier vil finde sted, i det øjeblik de finansielle markeder og den sovende kapital, der har råd til at vente, igen begynder at agere med fuld kraft.
Vi bør i det politiske system være klar til at håndtere dette, før vi igen overhales og bliver taget på sengen af de finansielle markeders uforudsigelig gøren og laden, for ellers kan vi hurtigt igen stå med ekstreme omfordelinger og nye fiktive værdier, der gennem bonusser, optioner og bratte udviklinger på børserne igen samles på få hænder, og hvor de offentlige redningspakker bliver omfordelt til de få hænder og nye spekulationer stik imod de erklærede intentioner.
Og vi risikerer hyperinflation og stærkt faldende realløn, når finansmarkederne igen ændrer sig.
Derfor bliver vi nødt til også at vurdere og omvurdere de virkelige værdier, som vores samfund skal bygge på i fremtiden.
Vi har set, at de værdier, der ikke bygger på reel værdiskabelse og på muligheden for at reproducere sig selv på et bæredygtigt grundlag, gang på gang hiver tæppet væk under fællesskabet, og at vi har bygget en økonomi på en kapital, hvorunder der ikke ligger en reel værdiskabelse, men blot en indsprøjtning af penge og kreditter, der kun gælder, så længe de fortsætter i en opadgående spiral.
Vores pejlemærker fremadrettet må i stedet for være at satse på det, vi med et samlet begreb kan kalde for varige værdier eller bæredygtige værdier, altså at vores demokratier bevidst satser på den økonomi og det ressourceforbrug, der er i stand til at reproducere sig selv uden rovdrift på mennesker og natur; at den såkaldte vækst, der stadig rider os alle som et mantra, kun har mening, hvis den bygger på et bæredygtigt og økologisk grundlag med varige energikilder og konsekvent miljøpolitik.
Vejen ud af krisen må også bygge på et bæredygtigt socialt grundlag, hvor værdierne fordeles bredt.
Sidst, men ikke mindst må vores vej ud af krisen bygge på en vision om bæredygtige demokratier, altså folkestyre, hvor vi både har indsigt med og virkelig indflydelse på udviklingen og ikke blot står som tilskuere til blinde økonomiske kræfter, der huserer med menneskers liv og fremtid.
Vi må også tage et demokratisk ansvar for alle de vigtigste faktorer i vores samfundsudvikling.
Det er i hvert fald de visioner, mit parti har i Færøerne, ikke blot efter den nuværende økonomiske krise, men efter det kollaps, vi gennemgik for 17 år siden, der havde præcis samme forløb som den nuværende finansielle, økonomiske, sociale og økologiske krise i verden.
Vi havde bygget et samfund på det grundlag, at øgede danske tilskud og øget låntagning i udlandet byggede på dansk kreditværdighed og på integration i den danske finanssektor og kunne skabe velfærd og værdier.
Det var en spiral, der kun kunne virke, så længe der stadig blev tilført øgede tilskud fra Danmark og øgede udlandslån.
Der var ingen demokratisk kontrol og intet ansvar for dette system, og det var kun de stærkeste enkeltindivider, der fik vinding ud af systemet.
På dette grundlag byggede vi et erhverv, der fik direkte tilskud, og hvor vi præmierede en rovdrift på vores naturressourcer og præmierede spekulation.
Når hele dette system kollapsede for 17 år siden, kostede det en arbejdsløshed i Færøerne på 25 pct. – fra 0 pct. til 25 pct. på et år.
Og det kostede os masser af familier, der måtte gå fra hus og hjem og flytte ud af landet, reelt 15 pct. af befolkningen.
Disse borgere, der mistede hus og hjem, slap jo ikke fra gælden, og sammen med dem og dem, der blev tilbage på øerne, har vi siden betalt af på denne store gæld, der jo var enkelte spekulanters værk, men som blev tilskrevet fællesskabet og skatteyderne.
Det såkaldte bloktilskud var jo kernen i den økonomi.
Vi troede på, at vi med øgede tilskud kunne skabe nye værdier i Færøerne.
Det viste sig, at det gik til de rigeste, og at vi egentlig bare brugte tilskuddet til spekulation og ikke varige værdier.
Derfor har den færøske selvstændighedsbevægelse sagt: Vi må selv tage ansvar for, at det ikke kan ske igen.
Vi må selv tage ansvaret for vores økonomi og for vores samarbejde med verdenssamfundet.
Vi må bygge på de værdier, som vi har reel indflydelse på, og som kan produceres.
Vi må bygge et solidarisk samfund, hvor vi ikke sender regningen for de svagestes velfærd til Danmark, men selv betaler til et solidarisk fællesskab, hvor de bredeste skuldre selvfølgelig betaler til de smallere.
Vi må lægge penge til side i en økonomisk fond, når vi pludselig får stigende indtægter af f.eks. naturressourcer eller salg af offentlig ejendom; indtægter, der ikke er varige.
Og vi må omlægge vores fiskeripolitik og ressourcepolitik til økologisk bæredygtighed, og vi skal ikke som op gennem hjemmestyrets historie fralægge os muligheden for at tage del i internationale aftaler til gengæld for et tilskud, der bare er blevet brugt til at fratage os selv ansvaret og til at give det færøske erhvervsliv støtte til at nedfiske vores eget grundlag.
Det er så også baggrunden for, at vi igen på dette års danske finanslov kun finder Færøerne på side 253 og 254 under overskriften »Generelle tilskud til Færøernes hjemmestyre« – på 615,5 mio. kr.
Sådan har beløbet stået siden 2001, og det såkaldte tilskud er reelt halveret siden 2001.
Da besluttede vi ensidigt fra Færøernes side at skære ca. 400 mio. kr. af tilskuddet og at fastfryse det på det samme nominelle kronebeløb, dvs. uden regulering for pris- og lønudvikling.
Hvis vi ikke havde taget dette skridt, var tilskuddet til Færøerne i dag kommet op på 1,4 mia. kr. årligt.
Så vi har reelt sagt nej tak til et beløb, som sammenlignet med den danske økonomi, der er cirka 120 gange større, ville svare til, at den danske statskasse sagde nej tak til 120 mia. kr. om året.
Dette beløb på 615,5 mio. kr. svarer præcis til 0,1 pct. af den danske finanslov, 1 promille.
Og som jeg har sagt så ofte: Det er jo selvfølgelig et meget billigt beløb for, at Danmark kan bevare højhedsretten over et område, der er to gange så stort som Danmark, når man tager hav- og landområdet med.
Hvis vi på Færøerne skulle bruge 1 promille af vores finanslov til at få råderet over et dobbelt så stort område som vores, ville vi for 10 mio. kr. om året få råderetten over et område på størrelse med hele Skandinavien.
Men gudskelov at vi tog dette skridt med at halvere og nedfryse bloktilskuddet, for ellers ville den færøske økonomi for længst være kollapset fuldstændig igen.
Men det klare ansvar, som vi tog dengang, førte til, at vi frem til 2004 nedbetalte hele vores store udlandsgæld og lagde penge til side i en stor opsparing for at kunne klare svingene i konjunkturerne i den færøske økonomi.
Førhen brugte vi jo hver en krone, brugte alle tilskud, ud over at vi lånte tilsvarende beløb i udlandet.
Og når der så kom lavkonjunktur, ja, så stod vi med skægget i postkassen og hatten i hånden og havde intet at stå imod med.
I dag udgør bloktilskuddet kun 5 pct. af det færøske bruttonationalprodukt, hvor det først i 1990’erne udgjorde over 20 pct.
På denne baggrund har vi de seneste 5 år faktisk kunnet klare en helt uansvarlig økonomisk politik på Færøerne, hvor man igen er begyndt at give store skattelettelser.
Man har givet den samme præmiering til finanskapitalen, sådan at man kan give billige afdragsfrie lån osv. osv.
Men på trods af dette er vi ikke gået fallit igen, fordi vi i årene før havde sparet op og taget nogle vigtige skridt.
Derfor huer det mig selvsagt umådelig ilde, at vi nu igen ser en bevidst gentagelse af afhængighedsskabende strukturer i forholdet mellem Færøerne og Danmark.
De færøske banker er omfattet af bankpakkerne, uden at der er aftalt et reelt ansvar for de færøske myndigheder og et økonomisk ansvar for den færøske landskasse, og den danske stat er nu igen blevet medejer af den største færøske bank gennem bankpakke II, på trods af at den færøske skatteyder i dag stadig væk betaler af på, at vi jo reddede den bank i 1992-1993.
Vi hører igen, at den færøske regering fralægger sig ansvaret for udviklingen i Færøerne og bevidst siger, at den danske stat bare skal stå som garant for den færøske økonomi.
Man forsøger at etablere flere og flere afhængighedsskabende strukturer mellem færøsk erhvervsliv og dansk erhvervsliv og mellem den færøske finanssektor og den danske finanssektor.
Det er en udvikling, som vi slet ikke har indsigt i på Færøerne.
Vi har endnu reelt ingen indsigt i finanssektorens udvikling.
Fra de færøske regeringspartier hører vi nu flere og flere forslag, der går ud på at skaffe sig øgede tilskud fra Danmark til at betale for sin egen uansvarlige politik og sine egne valgløfter.
Hvis dette fortsætter, vil vi igen komme til at opbygge en økonomi og en samfundsstruktur i Færøerne, hvor det ikke er varige værdier, hvor det ikke er det, vi selv producerer og kan have demokratisk kontrol over, det bygger på, men hvor det igen bygger på tilskud udefra, der ikke har nogen som helst sammenhæng med den reelle produktion og den reelle samfundsudvikling på Færøerne, og hvor vi ikke fokuserer på vores egne krav til reel økonomisk og økologisk omlægning, men i stedet dyrker vores manglende ansvar og afhængighed til at få flere penge udefra, og specielt fra Danmark.
Dette vil vi som opposition i Færøerne kæmpe hårdt imod og i stedet tale for satsninger på solidariske løsninger, omlægninger af vores ressourceforvaltning og vores ressourceforbrug, øget uddannelse og forskning, og ikke mindst at Færøerne deltager direkte i nordiske og internationale aftaler, der viser en bæredygtig vej ud i fremtiden.
De nordiske lande har jo fremragende forudsætninger for at skabe bæredygtige, solidariske samfund, der bygger på varige værdier, der er under demokratisk kontrol og demokratisk ansvar.
Energi, miljø, klima, naturressourcer og menneskelige ressourcer er de afgørende søjler under holdbare samfund, og her har vi udmærkede muligheder i Norden for at stå sammen.
Derfor vil jeg til slut tillade mig at fremføre en stor skuffelse over de nordiske landes manglende samarbejde, når det gælder læren af den nuværende krise og dens fremtidsløsninger.
Vores islandske frænder har jo sammen med Irland og de baltiske stater mærket måske de mest tragiske konsekvenser af troen på fiktive værdier og finanskapitalens hvirveldans på verdensmarkedet.
Men da den nordiske solidaritet skulle stå sin prøve, valgte man ikke at lave en fælles nordisk hjælpepakke til det islandske folk, som kunne have givet mulighed for at fastholde og opbygge en islandsk velfærdsstat, og i stedet er de store nordiske lande gået ind sammen med Verdensbanken og IMF og med visse EU-lande, der har et stort ønske om, at islandske statsborgere skal betale deres spekulanters gæld, og det lægger nu hele presset på det islandske folks evne til tilbagebetaling, mens de enkelte spekulanter går fri.
Mit ønske er, at de nordiske lande i stedet for kunne have benyttet denne oplagte mulighed til at styrke sit samarbejde og bygge en fælles platform for de varige og bæredygtige værdier i verden, i stedet for at vi ser en gentagelse af de samme værdier, som har dannet grundlag for krisen, og der tænker jeg specielt på Verdensbankens og Den Internationale Valutafonds fremfærd.