Frank Aaen (EL), 2010-05-25:
Den her debat drejer sig om valg af, hvilken forsvarspolitisk linje Danmark skal lægge i forhold til internationale opgaver.
Det kan være at traske i hælene på USA, som vi har set det i forbindelse med krigene i Irak og Afghanistan.
Det kan også være at gå tættere på EU ved at ophæve forsvarsforbeholdet – så er det Storbritannien, Tyskland, Frankrig, Berlusconi i Italien og andre, der skal sætte dagsordenen for vores deltagelse.
Godt nok er der vetoret, men det er jo alligevel sådan, at hvis det skal give mening, skal vi jo deltage, når EU vedtager noget, og vi skal altså samtidig leve op det, som står i Lissabontraktaten, nemlig at det er en forpligtelse for landene at øge den militære kapacitet.
Jeg har hørt debatten om, hvorvidt det skal ske, ved at man bruger flere penge, eller ved at man får bedre våben, men det synes jeg ikke er så interessant.
Den anden del, man går ind på, er, at man skal tilslutte sig målsætningen for EU's Forsvarsagentur, som går ud på at styrke våbenindustrien i EU, og det er så sandelig lykkedes.
Som jeg nævnte før, er EU's våbeneksport i dag større end USA's, Ruslands og Israels våbeneksport tilsammen.
Jeg forstår det ikke.
Derfor er vi selvfølgelig tilhængere af det tredje spor, nemlig det, der hedder i højere grad at deltage aktivt i FN-operationer.
Det behøver ikke være militære operationer.
Det er efterhånden næsten blevet sådan, at man tror, at internatonale problemer og konflikter kun kan løses militært, men der er mange andre midler, som altså har at gøre med udvikling, støtte til demokratibevægelser, støtte til, at man overhovedet snakker sammen.
Men der kan selvfølgelig også være militære operationer, f.eks. i forbindelse med, at man har en fredsbevarende styrke, og hvor det er i FN-regi.
Og FN har den store fordel, at det i mindre grad kan anklages for at være en stormagt, i modsætning til at der, lige så snart det er under ledelse af USA, Frankrig – den gamle kolonimagt – England eller Tyskland, er stor fare for, at der er andre interesser på spil end bare at hjælpe mennesker med at opretholde en fred, så de er i stand til at udvikle sig socialt og økonomisk.
Så altså, FN-sporet – og det skal ikke være via EU, som jeg også hørte før, det skal være det direkte FN-spor – er efter vores opfattelse den rigtige udviklingsvej for dansk deltagelse i internationale operationer i forbindelse med konflikter.
Vi er altså imod at ophæve forsvarsforbeholdet, ingen tvivl om det, men vi er ikke bange for folkeafstemninger.
Man kan bare komme med dem.
Og der vil jeg sige, at jeg synes, det er anstødeligt, at debatten i den forbindelse, lidt pakket ind med forskellige ord, har gået på, at vi skal have afstemningen den dag, man er sikker på at vinde den.
Jeg vil først advare imod, at man sådan kan være sikker på at kunne vinde den, selv om meningsmålingerne skulle se gode ud.
Det så vi jo heldigvis ved ØMU-afstemningen i sin tid.
Der så meningsmålingerne gode ud, men heldigvis slap vi da for at komme ind, fordi befolkningen var klogere end det massive flertal i Folketinget.
Men jeg synes også, det er en forkert tilgang.
Har man et emne, man synes er vigtigt at få afklaret, er det da bare med at sætte det til politisk debat, få fastlagt en dato og få afholdt den afstemning.
For emnet skal åbenbart afklares, og hvis der er brug for det, skal man bare komme i gang i stedet for at gå og tænke taktisk på, at man lige skal vente til den dag, hvor man tror at solen skinner bedst for det synspunkt, som flertallet i Folketingssalen har.
Så vi er imod at ophæve forsvarsforbeholdet, men vi er på ingen måde imod eller bange for at spørge befolkningen, hvis der er et flertal, der synes, at det er nødvendigt.