Benedikte Kiær (KF), 2011-04-29:
Jeg vil begynde med at korrigere hr. Thomas Jensen.
Der er ikke tale om et ideologisk felttog.
Der er tale om, at der, hvis der er et stort demokratisk ønske i den enkelte afdeling, åbnes for en mulighed for salg af individuelle boliger, hvis der er mere end to tredjedeles flertal for, at det kan ske.
Men han er måske blevet fejlciteret.
Det plejer ellers at være hr. Thomas Jensen, der mener, at alt det, der præcist står, skal man følge.
Så det er jo lidt sjovt, at hr. Thomas Jensen mener, at det skal være anderledes, når det gælder ham selv.
Men der var vist også nogle forhold under den gamle forsøgsordning, der gjorde det vanskeligt for den at fungere, bl.a. var der vist en sag ved Højesteret, der gjorde, at der ikke skete noget salg i den periode.
I international sammenhæng bliver Danmark gang på gang fremhævet på grund af vores daginstitutioner.
Vi kan se, at Danmark hører til blandt de lande i verden, der bruger allerflest penge på deres daginstitutioner.
Derudover hører Danmark også til blandt de lande, som har de bedste normeringer og den største andel af uddannet personale, og det skal vi være stolte af.
Det er betydningsfuldt arbejde, som det pædagogiske personale hver dag udfører i de danske daginstitutioner, ikke kun i forhold til at drage omsorg for børnene, men også i forhold til at understøtte børnenes læring og udvikling.
Det skal vi anerkende.
Det gør forældrene også.
En undersøgelse fra 2010 viser, at 87 pct. af forældrene er meget tilfredse med dagtilbuddene.
En så markant tilfredshed ville nok ikke kunne spores, hvis der var tale om grå pasning, som Enhedslisten antyder i det her beslutningsforslag.
Jeg tror ikke, der tidligere har været en regering, der har haft så meget fokus på daginstitutionerne, som denne har.
Regeringen har gennem de seneste år gennemført en lang række initiativer for at skabe bedre indhold og bedre rammer i daginstitutionerne.
Det er denne regering, der har indført de pædagogiske læreplaner med den målsætning, at dagtilbuddene ikke blot skal være opbevaring og pasning, men at de skal være et tilbud, der understøtter børns udvikling, trivsel og læring.
Det er alt sammen initiativer, der har en varig effekt på daginstitutionsområdet.
Senest har vi gennemført en omfattende regelforenkling på dagtilbudsområdet, hvor der bliver frigjort omkring 170 mio. kr. årligt, penge, som bliver i kommunerne, og penge, som kan bruges på tid til det pædagogiske arbejde med børnene.
Sammen med Dansk Folkeparti har vi også afsat 43 mio. kr. til massiv efteruddannelse af medarbejdere og forskning i, hvad der virker i forhold til børns sprog.
Herudover har regeringen også igangsat en stor indsats og et forskningsprogram til 8 mio. kr., der skal se nærmere på, hvordan vi kan blive bedre til at hjælpe de udsatte børn i daginstitutionerne.
Jeg ved godt, at Enhedslisten så vil hævde, at de mange penge blot burde være gået til normeringer, og at et dokumentationsarbejde ikke har nogen reel værdi, men at det blot fjerner fokus fra børnene.
Det mener jeg på ingen måde er rigtigt.
Meningsfuld dokumentation og fagligt pædagogisk arbejde er to sider af samme sag.
Hvis vi ikke ser på effekterne, er det meget svært at sige noget om, hvorvidt de indsatser, vi sætter i gang, rent faktisk er til gavn for børnene, altså om de giver kvalitet.
Og netop kvalitet er et nøgleord, når vi taler om gode daginstitutioner.
Tanken synes at være, at kun ved at bruge flere penge kan man få bedre kvalitet, og at flere penge pr. automatik altid fører til bedre kvalitet.
Det er en meget simpel virkelighedsopfattelse, som giver anledning til mindst to bemærkninger.
For det første tænker jeg nogle gange på, om Enhedslisten bor på en helt anden planet.
I den virkelige verden er der ikke uanede ressourcer.
Det betyder, at vi på alle områder, også på daginstitutionsområdet, er nødt til at tænke og handle ansvarligt, i forhold til hvordan vi skaber mere kvalitet for de penge, vi har.
For det andet handler kvalitet ikke kun om flere penge.
Det er alt for ensidigt kun at fokusere på centralistiske minimumsnormeringer og uddannelsesgarantier.
Studier fra Danmarks Pædagogiske Universitet, Aarhus Universitet, viser, at der i vuggestuer med den samme normering – og jeg gentager: med den samme normering – er stor forskel på, hvor meget voksentid børnene får.
I den dårlige vuggestue er der 3 minutters voksenkontakt pr. time, mens der i den gode vuggestue er 21 minutters voksenkontakt pr. time, og vi taler vel at mærke om institutioner med den samme normering.
Det viser klart, at kvalitet ikke kun handler om antallet af voksne; kvalitet handler også om god ledelse og en effektiv anvendelse af ressourcerne.
Det er vigtigt, at pædagogikken er godt organiseret og bygger på viden om, hvad der virker.
Endelig er det også centralt, at der er en god dialog med forældrene, at der er et godt arbejdsmiljø, og at der er veluddannet personale.
Selvfølgelig har normering og uddannelse betydning i forhold til kvalitet, men det er bare langtfra det eneste afgørende, og jeg er derfor heller ikke enig i, at centralt fastsatte krav til normeringer nødvendigvis vil give mere kvalitet i dagtilbuddene, også fordi behovene kan være meget forskellige fra sted til sted.
Vi bliver nødt til at tænke nyt, og vi bliver nødt til at udfordre de kendte løsninger, hvis vi skal have ligningen med økonomi og kvalitet til at gå op.
Vi har simpelt hen ikke råd til bare at udskrive en blankocheck eller lovgive om standarder og garantier.
Mange kommuner er heldigvis allerede i gang med at se på, hvordan man kan få det samme – eller måske endda mere – ud af de penge, der er til rådighed.
Det gør man flere steder ved at ændre dagtilbudsstrukturen, f.eks. ved at sammenlægge små dagtilbud til større enheder eller ved at indføre områdeledelse.
I Ishøj Kommune har det bl.a. betydet, at man har kunnet frigøre ressourcer til i højere grad at arbejde målrettet med mindre grupper af børn med særlige behov som f.eks. sprogstimulering, ligesom det giver mulighed for en helt anden faglighed blandt personalet.
Hvor der før kun var én pædagog med særlig viden om sprog, er der i dag flere med sprogkompetencer i den større institution, og dermed er der et fagligt miljø, der kan understøtte udviklingen og arbejdet med sprog i et arbejde, der er mindre sårbart over for sygdom og udskiftning af personale.
Pædagogerne arbejder nemlig målrettet med at samle børnene i institutionen i fællesskaber på tværs af stuer og aldersgrupper.
Mantraet er store institutioner og små fællesskaber.
Lad os nu en gang for alle slå fast, at det er kommunernes opgave at fastlægge serviceniveauet på dagtilbudsområdet og dermed sikre, at lovgivningen efterleves og udfyldes, og sådan bør det blive ved med at være.
Regeringens økonomiske politik indebærer, at kommunernes høje budgetniveau i 2010 kan fastholdes i 2011.
Hvad angår de kommuner, der er nødt til at tilpasse deres aktivitetsniveau i år, ja, så skyldes det, at kommunerne har overskredet budgetterne i 2009 og 2010.
Jeg ved udmærket godt, at det ikke er nogen let øvelse, men at skyde skylden på regeringen er decideret useriøst.
Loven er ganske klar: Kommunerne skal sikre, at der er et fysisk, psykisk og æstetisk børnemiljø, som fremmer børns trivsel, sundhed, udvikling og læring.
Jeg er klart af den overbevisning, at centrale regler for normering, uddannelse og efteruddannelse vil fjerne den fleksibilitet og den ansvarsfordeling, som er indlejret i det kommunale selvstyre.
Det er kommunerne, der har ansvaret for dagtilbudsområdet, og som har det bedste kendskab til personale og børnegrupper, og som derfor bedst kan planlægge og tilrettelægge, hvilke normeringer, hvilken uddannelse eller hvilken efteruddannelse der er nødvendige i den enkelte institution.
Jeg har hørt om institutioner, hvor forholdene ikke lyder acceptable, og i et enkelt tilfælde har ministeriet meddelt kommunen, at det forventes, at kommunen tager de nødvendige skridt for at sikre, at forholdene er pædagogisk og sikkerhedsmæssigt forsvarlige.
Det betyder dog ikke, at jeg dermed er klar til at drive politik på baggrund af enkeltsager, for jeg tror ikke på, at nøglen til at løse de problemer, vi hører om, er mere lovgivning fastlagt i detaljer.
Jeg mener fortsat, at ansvarsfordelingen skal være sådan, at vi fra centralt hold fastsætter de overordnede rammer og krav til kommunerne og dagtilbuddene, men at udmøntningen i praksis er og bliver kommunalpolitikernes ansvar.
Det er hver enkelt kommunalbestyrelse, der prioriterer ressourcerne og fastlægger serviceniveauet for de forskellige serviceydelser, som de har i kommunen, herunder også dagtilbuddene, og der er således forskel på normeringer og antallet af uddannede pædagoger m.v. fra kommune til kommune.
På Christiansborg kender vi ikke alle de konkrete behov, som forældre og børn har i alle dele af Danmark, og derfor er det vigtigt, at serviceniveauet er kommunernes ansvar.
På den baggrund kan regeringen ikke støtte beslutningsforslaget.
Først og fremmest vil jeg sige, at en blankocheck skriver man jo ikke noget beløb på; den har man jo bare underskrevet.
Så vil jeg, hvad angår de normeringer, sige, at jeg lige har fået de seneste tal, som fastholder, at det er omkring tre børn pr. voksen i vuggestuen, og at det er omkring seks børn pr. voksen i børnehaven; så der er fastholdt de samme tal.
Men der er jo tale om gennemsnitsnormeringer, og det betyder jo, at der sikkert kan være nogle institutioner, hvor der ikke er de samme former for normeringer, som bliver nævnt her i gennemsnitsnormeringerne.
Og som sagt nævnte jeg også, at der har været et enkelt eksempel på, at vi simpelt hen fra ministeriets side måtte ringe til den enkelte kommune.
Men i min tale om beslutningsforslaget fremhævede jeg også ledelse og en undersøgelse, som faktisk sætter fokus på, hvor vigtig ledelse og god struktur og organisering er i forhold til den enkelte daginstitution, og hvor meget det betyder for de voksnes kontakt med de enkelte børn.
Så det, jeg mener virkelig er vigtigt at vi har fokus på, er, hvordan vi får vist andre institutioner, at den gode ledelse er afgørende, og der tænker jeg på de andre institutioner, hvor der er problemer.