Jan Petersen (S), 2007-01-25:
Det er en stor, næsten selvstændig diskussion, og jeg beklager, at jeg måtte korte min ordførertale lidt af.
Der stod sådan set også, at der var et stort potentiale i indvandrere, der bliver integreret på arbejdsmarkedet og dermed leverer arbejdskraft på det danske arbejdsmarked.
Det er en del af det.
Jeg kunne sådan set også føje til – jeg er i tvivl, om hr. Peter Skaarup er enig – at jeg også tror, det er nødvendigt, at vi fortsætter og måske også i stigende omfang åbner for, at vi kan få udenlandsk arbejdskraft ind i landet på nogle udvalgte områder.
Det sker i vidt omfang i dag.
Jeg mener, østaftalen er et godt eksempel på, at det kan vi gøre på civiliserede vilkår, selv om det også volder lidt problemer indimellem.
Det er en del af svaret på det, der er hovedproblemet og åbenbart spiller en meget lille rolle i det, jeg har skullet diskutere med de øvrige partier i min tid her, nemlig at der er et problem med at få flere hænder frem, hvis vi ikke gør noget aktivt ved det.
Det er det, vi vil.
Jeg forstår ikke rigtig pointen i, at der så skulle være nogle vanskeligheder i de socialdemokratiske synspunkter med hensyn til, hvordan man får øget integrationen.
Det er meget let at bekræfte.
Og så får jeg tid til at slutte den forrige sætning af.
Det har sådan set undret mig, hvad det egentlig er, der gør, at Venstre, De Konservative og Dansk Folkeparti finder anledning til at fremsætte et intetsigende forslag til vedtagelse.
Det er jo en ren afværgemanøvre, for hvad er problemet egentlig i at stemme for det af oppositionspartierne fremsatte forslag til vedtagelse?
Nu forventer jeg ikke, at hr. Jørgen Arbo-Bæhr er i stand til at svare på det, men jeg nævner det blot, så det er sagt i debatten her.
Det undrer mig egentlig, hvad det er, man så konkret er imod.
Man kan jo formentlig ikke være imod, at man skal finansiere egne valgløfter.
Vi fik en regering, der satte sig det mål at bekæmpe arbejdsløshed, sikre kraftig vækst i beskæftigelsen, skabe overskud på de offentlige finanser og dermed også sikre, at vi kunne afvikle en stigende offentlig gæld, at vi kunne sikre et fortsat overskud på betalingsbalancen, og at vi kunne holde inflationen nede.
Vi fik en regering, der på det grundlag kunne øge, forbedre og forny den fælles skattefinansierede og offentlige velfærd.
Når vi derfor i dag skal debattere fordelingen af ressourcer og opgaver i fremtidens velfærdssamfund, så er det grundlæggende udgangspunkt, at vi netop på denne dato, men for 14 år siden, startede det, der gør, at Danmark på alle områder og ikke kun på nogle har en sund og voksende økonomi.
Det er i den sammenhæng særlig interessant, at vi i 1990'erne havde en vækst i den offentlige sektor, der stort set svarede til væksten i den private, at vi altså delte væksten i vores samfund ligeligt mellem det private og det offentlige.
Der var mange, der advarede os, formentlig også nogle, der repræsenterede den daværende opposition, om, at det ville gå galt; pengene fossede ud af statskassen, var der vist en, der fik sagt.
Jeg husker ikke nøjagtig navnet, og jeg slog det ikke efter, så jeg kan ikke citere ordret.
Men realiteterne er jo, at det gik godt, og at netop 1990'ernes satsning på en stærk offentlig sektor er en helt afgørende del af den danske succes, og det er den styrke, som den nuværende regering så regerer på baggrund af.
Derfor er det heller ikke nogen nyhed, men blot en gentagelse af flere tilsvarende tidligere nyheder, at Danmark forskellige steder fra og ganske ofte får international berømmelse, senest også den, som statsministeren refererede til.
Tillykke med den, men det er sådan set ikke nogen nyhed, at vi er dygtige i dette land.
Den historiske realitet, som jeg her prøver at beskrive, ofres ikke megen opmærksomhed i det, statsministeren normalt siger, og selvfølgelig heller ikke i dag.
Man har på fornemmelsen, at i den af Venstre iscenesatte virkelighed sker der kun noget godt i Danmark, når det er en Venstremand, der har ansvaret eller bestemmer over den.
Men virkeligheden i dagens Danmark er selvfølgelig – det må vi da i hvert fald kunne være enige om, og det er vi også – at vi bliver rigere og rigere.
Og hvis ellers finansministeren vil ofre de hjemlige forhold i den offentlige sektor lidt mere opmærksomhed, lidt flere penge og lidt flere hænder, kunne den stigende rigdom sådan set også omsættes til egentlige forbedringer på de trængte velfærdsområder.
Men her er vi åbenbart oppe imod stærke kræfter.
Er det da ikke regeringens projekt?
Men det er egentlig lidt svært at se, at der er troværdighed bag det projekt, for der er måske ikke engang noget velfærdsprojekt, når det kommer til stykket.
I hvert fald er det ikke et velfærdsprojekt, der skal have en passende, anstændig og ordentlig andel af den rigdom, vi har.
Det har skatteministeren jo lovet, om ikke andet går man da i hvert fald til valg på skattelettelser.
Og hvad mening giver det at lave en 2015-plan og så til den tid i eftersommeren varsle en prioritering, hvis der ikke er noget råderum at prioritere inden for?
Det er jo politik at prioritere.
Vi prioriterer en offentlig sektor.
Vi prioriterer en offentlig sektor i forandring, og det er ikke noget nyt krav.
Det er sådan set en gerning, vi allerede har begået, og en gerning, vi gerne vil blive ved med at begå.
Vi ved godt, at der kræves omfattende fornyelser i den offentlige sektor, også i fremtiden.
Det gror godt nedefra i kommuner og regioner og i de offentlige institutioner, men det er ikke noget, der lige er startet nu.
Der er masser at gøre, det kan vi støtte, det kan vi inspirere til, og vi kan også skabe rum for, at de forandringer kan ske.
Det handler om arbejdsgange og bedre ledelse og selvfølgelig om fuld anvendelse af ny teknologi – det er der heller ikke noget nyt i, men det fortjener at blive gentaget – og det handler selvfølgelig også om at lære af de bedste eksempler og gerne af de gode eksempler, som sågar også kan stamme fra den private sektor.
Men det ville være befriende, at de forandringer en gang imellem også kunne få lov at ske, uden at det skulle være et led i en spareplan.
Her er det på dagsordenen, hvordan de attraktive arbejdspladser bliver endnu mere attraktive, fordi der er et bedre arbejdsmiljø.
Der har vi givet et bidrag i velfærdsaftalen, det skal nævnes, men der kan ske mere.
Der er også løn- og arbejdsforhold til diskussion.
Her mener jeg godt, at vi kunne skabe et rum, eller at regeringen kunne tage initiativ til at skabe rum, så det at skabe attraktive arbejdspladser i den offentlige sektor fandt en ordentlig form, men vel at mærke uden – vi skal jo diskutere et beslutningsforslag senere på dagen om målrettede forbedringer på lønninger til hjemmehjælpere – at vi forgriber os på det ansvar, som arbejdsgiver og lønmodtager har også i den offentlige sektor for at afhandle egne løn- og arbejdsforhold.
Lad mig afslutningsvis gå ind i en helt central debat, der allerede har været rejst, og det er om vækstprocenterne.
Hvor meget skal den offentlige sektor vokse?
Lad mig understrege – jeg venter gladelig på, at alle VU–lignende indlæg nu kommer til at handle om, at det sagde den ene, og det sagde den anden, og det sagde den tredje, og jeg deltager gerne i undervisning på det her VU-kursus, der åbenbart er forberedt – at vi ønsker ikke at angive en bestemt procent, men vil forbeholde os retten til at docere den offentlige sektor efter de behov, der er rimelige, og selvfølgelig med stor respekt for, hvad den offentlige økonomi så i øvrigt kan bære.
Vi er foran 2010-målsætningen, for så vidt angår gældsafviklingen.
I SR-regeringens tid overskred vi de offentlige vækstrater, vi havde.
Det kunne vi ikke altid.
Det tror jeg sådan set heller ikke den nuværende regering
Men lad det stå klart: Vi vil have en ligelig udvikling i fordelingen af den rigdom, vi får i de kommende år i dette land.
Og det betyder, at den offentlige sektor skal have en højere vækstrate, og det betyder også, at vi kan bevæge os ud af det stramme greb, som denne regering har lagt om den offentlige sektor og især den kommunale sektor.
Det er jo sådan set der, hvor borgerne i stigende omfang ytrer utilfredshed med regeringen.
Det er muligt, at man kan nøjes med de undersøgelser, man selv har begået, men jeg tror ikke, at man helt har taget virkeligheden i ed, og indimellem var der måske nogle, der som minimum skulle rulle vinduet ned og kigge ud i det land, de i øjeblikket har ansvaret for at lede.