Sophie Løhde (V), 2009-04-21:
Når det gælder spørgsmålet om oprettelse af fixerum, er vi i Venstre helt på det rene med, at uanset den hidtidige indsats med udbygningen af behandlingskapaciteten og indførelsen af en behandlingsgaranti, er der fortsat en gruppe hårdt belastede stofmisbrugere med nogle helt særlige behov, som det er vanskeligt at dække.
I den forbindelse har jeg da også stor forståelse for forslagsstillernes ønske om at gøre noget for at begrænse disse skader; det er en positiv ambition, og det er sådan set også en ambition, som Venstre deler, for vi har et fælles ansvar for samfundets svageste, og jeg skal være den første til at erkende her i dag, at jeg godt kan forstå, at der er nogle nuværende eller tidligere stofmisbrugere, som ser etableringen af fixerum som en hurtig smutvej til at begrænse de her skader.
Det behøver man hverken være misbruger eller professor for at forstå.
Jeg skal også være den første til at erkende, at jeg kan forstå de mange beboere, som navnlig på Vesterbro ser etableringen af fixerum som et alternativ til det faktum, at de dagligt må opleve og leve med synet at brugte kanyler i trappeopgangen, sandkassen eller det, der er værre.
Alle de mennesker kan jeg godt forstå, men fordi det kan være et hurtigt alternativ, behøver det ikke at være ensbetydende med, at der ikke er andre alternativer, eller at alle muligheder er udtømt, og at det kan være en hurtig smutvej, er bare ikke det samme, som at det også er den bedste udvej.
Det, der er det svære i den her sag, er, at vi har at gøre med et område, hvor der ingen lette løsninger findes, og derfor er spørgsmålet om etablering af fixerum eller ej heller ikke et valg mellem en aktiv eller passiv linje, det ikke et valg mellem at gøre noget eller lade stå til, men det er et valg mellem at vælge det lange, seje træk eller ty til ekstremerne, og for Venstre er det altså et ekstremt synspunkt at gå legaliseringsvejen, for det vil jo sige, at vi tillader fixerum for derved at skabe et helle for noget ulovligt, et helle, hvor vi pludselig legaliserer det, som vi ellers kalder kriminelt i samfundet, og som vi i øvrigt forsøger at bekæmpe med alle til rådighed stående midler.
Det er altså et ekstremt synspunkt.
Men selv om det er ekstremt, er jeg også helt på det rene med, at det lange, seje træk i modsætning hertil givetvis er det mest besværlige såvel som upopulære, men det kan bare ikke være et argument i sig selv for ikke at trække i arbejdstøjet og gøre det rigtige.
Spørgsmålet om etablering af fixerum eller ej er dybest set
også et spørgsmål om, hvorvidt vi vil lukke øjnene for en lovgivning, som vi alle er enige om, nemlig at narkotikabesiddelse er ulovligt, og derfor handler spørgsmålet om etablering af fixerum eller ej dybest set også om, hvad det er for et ambitionsniveau, vi fremadrettet vil lægge i vores narkotikapolitik i forhold til kampen mod narko.
I den forbindelse kan jeg ikke lade være med at tænke tilbage på, at det ikke er mere end et par måneder siden, at formanden for Gymnasieskolernes Rektorforening var ude at påpege, at problemet med stoffer nu er så omfattende på landets uddannelsesinstitutioner, at han opfordrede forældrene til selv at narkoteste deres børn derhjemme.
Når jeg så samtidig står med dagens beslutningsforslag her i hånden, er det bare, jeg spørger mig selv, hvordan vi seriøst kan signalere over for unge mennesker, at det, vi dagligt forsøger at bekæmpe, og som vi dagligt forsøger at fortælle unge mennesker at de for alt i verden skal holde sig langt fra, ønsker vi alligevel at skabe et helle for i praksis.
Fixerum er ikke bare udtryk for en glidebane i forhold til det signal, som vi forsøger at sende til unge mennesker, fixerum er også udtryk for en glidebane i retning af en legaliseringspolitik, for bærende for tanken om fixerum er jo, at hensynet til skadesreduktion må have absolut forrang, men problemet er jo blot, at en helt konsekvent forfølgelse af dette hensyn kolliderer med det, der er kernen i den danske narkotikapolitik, nemlig imødegåelsen af al ikkemedicinsk og ikkevidenskabelig anvendelse af narkotika.
Med en beslutning om etablering af fixerum vil man derfor uvægerligt komme til at lukke op for en fundamental omdefinering af narkotikapolitikken i Danmark, og det er set med Venstres øjne hovedproblemet i det beslutningsforslag, vi behandler i dag.
Når det så er sagt, vil jeg også gerne benytte lejligheden til at afvise oppositionens ustandselige henvisninger til, at der rundtom i landene er etableret fixerum alle steder, fordi oppositionen har en interesse i at forsøge at efterlade det fejlagtige indtryk, at vi i Danmark står alene tilbage uden fixerum.
Mig bekendt er der, som ministeren også allerede har været inde på, ikke åbnet op for fixerum i 23 af EU's 27 medlemslande.
Hertil kommer, at FN's narkotikakontrolorgan flere gange og senest i marts måned i år klart har tilkendegivet, at etableringen af fixerum er i modstrid med FN's narkotikakonventioner.
Hvis man så sammenligner de oplysninger med antallet af lande, der har tiltrådt FN's narkotikakonventioner, får man jo reelt et indtryk af, hvor begrænset udbredelsen af og erfaringerne med fixerum faktisk er.
Ca. 180 lande har tiltrådt konventionerne, og kun i 8 lande er der altså etableret fixerum.
De tal mener jeg taler for sig selv og kan dermed heller ikke være et argument i sig selv.
Jeg skal på baggrund af de faldne bemærkninger meddele, at Venstre fortsat ikke kan støtte, at vi skaber et helle for noget ulovligt, sådan at vi pludselig legaliserer det, som vi ellers til daglig kalder kriminelt, og som vi forsøger at bekæmpe og forebygge.
Vi vælger det lange, svære, men seje træk, og Venstre kan således ikke støtte beslutningsforslaget.