Finn Sørensen (EL), 2015-02-05:
Ligesom hr. Johan Lund Olsen vil jeg udtrykke lidt undren.
Det er lidt svært at få rede på, hvad formålet egentlig er med den her forespørgselsdebat.
Det bliver jo mere og mere tydeligt, at for nogle af dem, der ligesom har engageret sig i debatten, handler det meget om, at der åbenbart skal stilles krav og kommes med konkrete anbefalinger om, hvad grønlænderne skal gøre eller ikke gøre.
For vi ved jo alle sammen – og det tror jeg vi er enige om – at Grønlands situation er meget vanskelig.
Det erkender grønlænderne selv, og jeg hører faktisk ikke nogen i Grønland, der prøver på at bagatellisere de problemer og de udfordringer, de har, heller ikke den grønlandske regering.
Det er muligt, at vi som politikere undrer os over nogle af de beslutninger, de når frem til deroppe, eller mangel på beslutninger.
Jeg synes personligt også, det er fuldstændig i orden, at vi fra Folketingets talerstol og i grønlandske og danske medier giver udtryk for det.
Det er jo en del af samarbejdet, at man også har ret til at give udtryk for, hvad man mener om det, de andre går og laver.
Det er en del af rigsfællesskabet og en meget vigtig del.
Det er det, vi med et fint ord plejer at kalde dialog.
Men det er nu engang en opgave for det grønlandske Landsting, Inatsisartut, at tage den diskussion og finde frem til de løsninger, som man i Grønland mener er de rigtige.
Som Folketing – og nu understreger jeg ordene som Folketing – bør vi faktisk kun forholde os til Grønlands økonomiske situation i det omfang, vi bliver spurgt og de eventuelt beder om vores hjælp og samarbejde.
Det må være en naturlig konsekvens af respekten for, at det er Grønland, der har overtaget ansvaret for den økonomiske politik.
Hvad samarbejdet angår, er det jo allerede i gang.
Flere har henvist til den rapport, der lige er kommet.
Jeg skal ikke tage stilling til de konkrete anbefalinger, så grundigt har jeg ikke studeret den.
Jeg vil bare glæde mig rigtig meget over, at den er kommet, og at det jo er et udtryk for, at samarbejdet går bedre, end nogle måske ligesom gerne vil give udseende af.
Så det kan vi kun glæde os over.
Men det er altså ikke vores opgave som Folketing at stille krav eller komme med konkrete anbefalinger til Grønland om, hvordan de skal løse deres problemer på det økonomiske område.
Det er jo især påfaldende, at det åbenbart er meget magtpåliggende for en række partier her at fremhæve ganske bestemte anbefalinger, nemlig om strukturelle reformer, i den rapport, som Grønlands Økonomiske Råd er kommet med.
Og det er da svært at opfatte det som andet end et forsøg på en om end indirekte indblanding i Grønlands beslutningsproces.
Det er især betænkeligt, når man ser på, hvad det er for nogle af anbefalingerne, man har valgt at fremhæve.
Det er nemlig de her strukturelle reformer.
Hvis man kigger lidt i rapporten, hvad kan man så læse, at der står om dem?
»Der er behov for reformer, der øger gevinsten ved at arbejde, og som skærper rådighedskravene for at oppebære arbejdsmarkedsydelsen«.
Det var et citat fra rapporten.
Det fører rådet til den konklusion, at man skal stramme rådigheds- og sanktionsmekanismerne over for de arbejdsløse.
Vi har ligesom hørt det før.
Det er jo anbefalinger, der bygger på de samme principper for økonomisk politik, som bliver brugt herhjemme – og nu må jeg gøre det lidt kort, og det bliver lidt populistisk – nemlig en vrangforestilling om, at der skulle komme flere arbejdspladser ud af, at man tager nogle penge fra de arbejdsløse, og at man skal være tilbageholdende med offentlige investeringer og i hvert fald ikke investere der, hvor der er stor arbejdsløshed.
Den politik virker ikke herhjemme.
Konsekvensen er mere ulighed, mere fattigdom.
Det har Grønland rigeligt af i forvejen.
Så hvorfor er det så magtpåliggende, at vi i et forslag til vedtagelse i Folketinget får indskrevet den slags?
Det vil Enhedslisten i hvert fald ikke være med til.
Hvis den grønlandske regering vælger at gå den vej, er det dens beslutning, men det er ikke noget, vi som Folketing skal blande os i.
Så er det jo også lidt påfaldende, at man ikke – hvis man endelig er i gang – hæfter sig ved anbefalinger, som Økonomisk Råd burde være kommet med, nemlig hvordan man løser problemet med den meget stærkt stigende ulighed, der er i Grønland.
Det gør man måske ved f.eks. at lave en total omfordeling af skattebyrden, sådan at de rige og de velhavende, som der jo også en del af i Grønland, kom til at bidrage noget mere til fællesskabet.
Det har jeg med bare for at vise, at det, man foreslår her, jo bygger på sand.
Jeg vil bare sige ganske kort, at jeg mener, at vi skal samles om at ønske Grønlands alt muligt held og lykke med at løse de udfordringer, der er.
Vi skal vise tillid til, at de kan løse dem, og så skal vi være parate til at samarbejde, når de beder om det, og selvfølgelig også diskutere konkrete ting, som kan hjælpe dem i den situation, de er i.
På vegne af min kollega, fru Pernille Skipper, skal jeg hermed fremlægge vores syn på lovforslaget.
Det er et voldsomt indgreb at miste retten til sine forældre.
At tvangsadoptere et barn er voldsomt, fordi barnet dermed mister retten til sine biologiske forældre og sit biologiske ophav.
Vi kan selvfølgelig godt læse, at især børneorganisationerne støtter op om forslaget, og det vejer også tungt for os, men vi er samtidig bekymrede for, at der er tale om – eller kan blive det – en spareøvelse.
På trods af forslaget om at give ret til støtte til adoptivfamilier, der har haft et adopteret barn anbragt før adoptionen, er det langt billigere at tvangsadoptere end at anbringe, og det er ikke løsningen på store kommunale udgifter at fjerne børn for bestandig, hvis det ikke er absolut nødvendigt.
Med forslaget skal det nu blot sandsynliggøres, og så kommer farerne.
Er det sandsynligt, at denne person vil komme af med sit alkoholmisbrug?
Er det sandsynligt, at denne mors handicap ikke også senere vil forhindre, at hun kan tage vare på barnet, og hvad nu, hvis hun fik mere støtte, end hun får?
Ville hun så kunne varetage omsorgen?
Adoptioner kan ikke gøres om, og derfor skal man være meget forsigtig.
Flere høringsparter har da også påpeget, at forældreevnevurderingen bør opkvalificeres i forhold til i dag.
De er bekymrede for, at beslutningsgrundlaget vil være utilstrækkeligt.
Når vi så læser begrundelsen fra regeringen, bliver vi ikke beroligede.
Man kan ikke bare give et barn en ny familie og dermed viske fortid, historie og ophav væk, heller ikke selv om der er tale om et meget lille barn.
Derfor kan man heller ikke bare sige, at en ny familie, hvor mor ikke har et handicap eller far ikke har et misbrug, altid vil være det bedste for et barn.
Derfor er vi meget bekymrede, og vi har behov for at få svar på en lang række spørgsmål, før vi kan tage stilling til det her lovforslag.