Morten Østergaard (RV), 2011-06-14:
Hvad angår det sidste, ved jeg faktisk ikke helt, hvad jeg skal sige til hr. Mike Legarth.
Altså, det trækker jo ligesom tæppet væk under enhver diskussion om finanspolitisk holdbarhed, hvis man ikke kan tillade sig at diskutere med udgangspunkt i BNP.
Altså, hele begrebet falder jo til jorden, hvis hr. Mike Legarth ikke ligesom vil anerkende, at finanspolitisk holdbarhed opgøres som en procentdel af BNP.
Vi kan jo alle sammen have et håb om, at BNP også udvikler sig i højere grad, end det har gjort i de seneste år, hvor vi som bekendt har haft en vækst på niveau med Afrika, kun undergået af Zimbabwe, men ikke desto mindre tror jeg da, at vi andre vil arbejde videre med finanspolitisk holdbarhed, som vi kender det.
Men tilbage til beslutningsforslaget, som Det Radikale Venstre vil stemme imod.
Der er blevet sagt mange ting her af flere andre ordførere om det rent tekniske, og det understreges selvfølgelig bedst af, at regeringen nu i to forsøg har måttet opgive at gennemføre en ordning, hvor man fjerner den offentlige ejendomsvurdering.
Det rejser jo i hvert fald nogle spørgsmål om, hvordan man vil håndtere eksempelvis nybyggeri, hvordan man vil håndtere erhvervsejendomme.
Der er masser af tekniske finurligheder.
Derfor må man jo sige, at det her er en særlig situation.
En regering, der to gange på sit lovprogram har opført et bestemt forslag af den karakter, vi ser her, uden at bringe det frem i Folketingssalen, vælger så en ekstraordinær udvidelse af mødeperioden i Folketinget til at støtte et beslutningsforslag fra et ikkeregeringsparti om det samme.
Jeg vil gerne understrege, at det er en helt, helt særlig situation, som jeg ikke tror at der sådan lige kan fremdrages eksempler magen til på.
Det sker indimellem, at regeringen stemmer for beslutningsforslag.
Det er som regel, fordi der er et folketingsflertal uden om regeringen, der tvinger dem til det, men det er da sjældent set, at regeringen først opgiver at fremsætte lovforslag på et område for så derefter at støtte et privat forslag i Folketinget med det samme synspunkt.
Det er en sjælden foreteelse, og det dækker jo nok over, at man i virkeligheden ikke er så sikker på, at det er en god idé.
Vi er i hvert fald kommet til den konklusion, at det er det ikke.
Men det skyldes jo også, at vi har det synspunkt, at man igen bør lade boligskatten, ejendomsværdiskatten, efter 2016 følge prisudviklingen, forstået på den måde at ingen får en stigning i ejendomsværdiskatten, medmindre deres hus stiger i værdi.
Der er altså alene tale om at aflyse en skattelettelse, som regeringen har lagt ind i sin 2020-plan.
Så ved jeg godt, at skatteministeren ynder på det her tidspunkt i debatten at sige, at nu må vi lige diskutere, hvad der er en skattelettelse.
Men pointen er her, at uanset om man læser regeringens publikationer og svar til Folketinget, de økonomiske vismænd eller hører svarene i dag, er alle jo enige om, at skattestoppet skal finansieres.
Derfor må det jo hænge sådan sammen, at hvis noget skal finansieres, er det, fordi det er en udgift, og derfor er skattestoppet jo reelt set en lettelse.
Og det kan man forvisse sig om, hvis man vil læse de redegørelser, der er kommet på området.
Det, jeg så interesserer mig for, er, at regeringen jo har valgt at finansiere skattestoppet frem til 2020 og derefter har indlagt i sine prognoser, at der ikke er et skattestop, fordi de er udmærket klar over, at det er afsindig dyrt.
I alle de fremskrivninger, der er af den offentlige saldoudvikling, af den offentlige gæld, efter 2020, opererer man med et neutralt fremskrivningsprincip, som betyder, at afgifterne og ejendomsværdiskatten udvikler sig i takt med priserne.
Så siger den konservative formand, justitsministeren, til Børsen den 12. maj 2011: Jeg har ikke taget stilling til, om der skal være et skattestop, der ser ud, som det gør nu, efter 2020.
Og finansministeren siger i et svar til min kollega hr. Niels Helveg Petersen på spørgsmål nr. S 1720 den 13. maj 2011, at regeringen ikke har taget stilling, at man efter 2020 kører videre med neutrale principper i fremskrivningen, som indebærer, at skatter og afgifter overordnet set udvikler sig i takt med økonomien som helhed.
Der er dermed ikke taget stilling til de skattepolitiske prioriteringer efter 2020.
Men i dag argumenterer man for et beslutningsforslag med præcis den argumentation, at nu har man taget stilling: Skattestoppet skal bevares.
Man må ikke opretholde en offentlig ejendomsvurdering, fordi den alene bruges til at øge ejendomsværdiskatten, og derfor er regeringen imod.
Så er det bare, jeg siger: Hvis man kigger i 2020-planen og ser, hvad der beskrives der om begrebet finanspolitisk holdbarhed, står der, og jeg citerer: »Finanspolitisk holdbarhed betyder overordnet, at den politik der planlægges frem mod 2020 kan fastholdes i årene efter ...«. Så vi har altså en regering, der i dag siger: Vi vil have skattestop for tid og evighed, et varigt skattestop.
Og så går vi tilbage til svaret på spørgsmål nr. S 1720 af 13. maj 2011 til hr. Niels Helveg Petersen, og der siger regeringen så, at hvis man viderefører skattestoppet i sin nuværende form efter 2020, skønnes det, at den finanspolitiske holdbarhed svækkes med ¾ pct. af BNP.
Og netop der har hr. Mads Rørvig, hr. Mike Legarth og skatteministeren deres argument for, hvorfor det interessante i den her diskussion er, hvor de ¾ pct. af BNP skal komme fra, altså fordi man i dag har erklæret, at det er regeringens politik, at der skal være skattestop også efter 2020.
Derfor forventer vi, at regeringen enten fortæller, hvor finansieringen er, eller i hvert fald ændrer sine fremskrivninger sådan, at man kan se, at det er afspejlet i den offentlige gæld og saldoudvikling.