Rasmus Prehn (S), 2007-01-24:
Man kunne jo også forestille sig, at det var et kriterium at sætte ind et sted, hvor servicen er så ringe, at man mister passagerer, fordi forsinkelserne ikke kun er på halve timer, men hele og halvanden timers forsinkelser.
Det kunne jo godt være, man skulle sætte ind dér for at sikre, at man ikke mister alle passagerer, inden man så i 2012 har sat pengene af.
Den politiske beslutning ligger i at beslutte, at det nu skal rettes op, at det skal rettes ordentligt op, og så er det Banedanmark, der foretager prioriteringen.
I Folketingets Trafikudvalg – desværre har jeg ikke tallene her, men jeg kan fremskaffe dem – var det så tydeligt for alle og enhver undtagen hr. Rasmus Prehn, at der netop mellem eksempelvis København og Fredericia var et fantastisk stort antal passagerer, mens der kun var en brøkdel i Nordjylland, og så synes jeg ikke, man kan fortænke Banedanmark i, at de valgte den løsning.
Det tror jeg også jeg havde gjort i Banedanmarks situation, men det er ikke politikerne, der skal beslutte det.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Naturligvis håber jeg og Socialdemokratiet ligesom ministeren på, at vi hurtigst muligt får regularitet og tog til tiden.
Det tror jeg alle danskere er meget optaget af.
Jeg vil gerne spørge ind til det spørgsmål, jeg stillede før, og som ministeren ikke svarede på, altså om der er strækninger, man kunne prioritere før andre, og hvor der har været ekstraordinært mange forsinkelser, f.eks. strækningen fra nord for Aalborg til Frederikshavn.
Der har man jo fra Banedanmarks side valgt først at sætte ind med udskiftning i 2012.
Det vil sige, at der er en lang årrække endnu, hvor vi bare skal vente på, at man går i gang, og når man går i gang, går der yderligere nogle år, før man er sikker på at få tog til tiden.
Var det ikke dér, man skulle sætte ind, så man ikke skræmmer passagererne væk?
Svaret dengang var det samme som nu
: at det er Banedanmark, der prioriterer, hvor man vil oprette.
De konstaterer, hvor der er størst behov, og de har ikke helt mærkeligt, synes jeg, valgt det synspunkt, at dér, hvor der er mest trafik, vil man prioritere først.
Det forklarede jeg hr. Prehn i december måned i Trafikudvalget, og jeg gør det gerne igen.
Det er Banedanmark, der alene prioriterer det.
Skulle vi gå ind med en prioritering, som Folketinget skulle bestemme, ja, så ville det jo være et spørgsmål om, hvor man er valgt henne.
Det er så det område, man vil prioritere højt, og det gør hr. Prehn så dygtigt for sin valgkreds, men Banedanmark er altså nødt til at være objektiv i sagen.
Vi har stillet det ene spørgsmål efter det andet for at få ministeren til at forklare sig i den her sag.
Der har ligesom været en tendens til, senest i onsdags, hvor jeg havde det seneste spørgsmål til ministeren, at ministeren giver udtryk for, at det i hvert fald ikke er den siddende regering, der har ansvaret for det her.
Ministeren sagde i sidste uge: Nej, det ligger 35 år tilbage, og det er Anker Jørgensens skyld, og det er Poul Nyrups skyld.
Man fristes næsten til at tro, at ministeren også vil skyde skylden på Thorvald Stauning.
Det er alle mulige andres skyld end ministerens egen.
Men når man så kigger på de faktiske tal, når man kigger på det svar, ministeren har været nødt til at give til hr. Poul Andersen, og når man lægger sandheden på bordet, hvad er det så, der står helt klokkeklart?
Hvordan forklarer ministeren det, at det på den ene side er alle mulige andres skyld, mens det på den anden side altså er, mens ministeren selv har haft ansvaret, at forsinkelsen er fordoblet?
Hr. Prehn har jo også stillet det samme spørgsmål så mange gange, at han nu forhåbentlig kan svaret.
Sagen er jo den, at der gennem årtier har været underinvesteret i jernbaneinfrastrukturen, og jeg har aldrig nogen sinde lagt skjul på, at det er sket lige vel under borgerlige som under socialdemokratiske regeringer.
Så uanset hvordan man vender og drejer det, overtog denne regering et kæmpe investeringsefterslæb efter SR-regeringen, da vi trådte til, og det vil klæde hr. Prehn, hvis han vil anerkende det i dag.
Fra dag et gjorde denne regering noget ved det.
Det tager tid at rette op på, det er der ikke nogen, der har lagt skjul på.
Jeg forklarede hr. Prehn sidst – det har jeg gjort mange gange – at vi bare for perioden 2007-2014 pr. år investerer 1,8 mia. kr. mere pr. år i fornyelse og vedligeholdelse af jernbanenettet.
Det er også hr. Prehn bekendt, at vi allerede fra 2002 startede med 360 mio. kr., som vi forøgede med 920 mio. kr., og som vi så forøgede med den sidste pulje, der kommer ind nu.
Så der er investeret massivt, men det tager tid, så enkelt er det, og det synes jeg i virkeligheden at alle parter har erkendt.
Man kan ikke rette jernbaner op på et år eller to, det kan simpelt hen ikke lade sig gøre.
Vi har valgt at investere først i selve spornettet, jernbanenettet, og derefter går vi i gang med signalsystemerne, som jeg skal forklare en af hr. Prehns kolleger om i det følgende spørgsmål.
»Hvorledes hænger ministerens påstand om, at den siddende regering er den, der har gjort mest for at forhindre togforsinkelser, sammen med det faktum, at antallet af togforsinkelser er fordoblet i perioden 2003-2006, hvor netop den siddende regering og ministeren selv har haft ansvaret for området?«
Skriftlig begrundelse
Spørgsmålet tager udgangspunkt i artiklen »Togforsinkelser fordoblet på tre år« fra Ritzau den 17. januar 2007 samt i ministerens svar til Rasmus Prehn, onsdag den 17. januar 2007, på spørgsmålet om tog, der er lige så langsomme som for 50 år siden.