Martin Lidegaard (RV), 2014-12-11:
Der er mange faktorer.
Men altså, man kan jo sige, at der, så vidt jeg husker, er 138 lande, der har anerkendt Palæstina.
Og det har jo ikke ført til nogen som helst forandring af noget som helst, deværre.
Og troen på, at vores enegang skulle kunne give sig udslag i en anden retning, må jeg indrømme jeg har svært ved at have.
Jeg tror, at andre initiativer som dem, jeg nævnte tidligere, kunne have en større effekt.
Danmark står jo desværre ikke for hele verdensopinionen på det her område, og jeg tror, at hvis man ønsker at gøre en forskel i forhold til fredsforhandlingerne dernede i øjeblikket, er det afsindig vigtigt, at EU kan agere mere samlet, end man ellers ville være i stand til.
Forslaget er i det store hele en genfremsættelse af beslutningsforslag nr. B 52 fra folketingsåret 2012-13, som SF dengang ikke stod bag.
Som det allerførste vil jeg gerne understrege, at regeringen til fulde deler målsætningen om en palæstinensisk stat.
I regeringsgrundlaget fremgår det specifikt, at vi i tæt samarbejde med de øvrige EU-lande vil arbejde for anerkendelse, så regeringens Palæstina-politik er klar: Vi ønsker et frit og selvstændigt Palæstina, som skal være et fuldt anerkendt og ligeværdigt medlem af FN og andre internationale organisationer.
Regeringen har aktivt arbejdet for at fremme en palæstinensisk stat, og i november 2012 stemte Danmark i FN's Generalforsamling således for at give Palæstina status som ikkemedlemsobservatørstat i FN.
Den danske jastemme var og er en støtte til en tostatsløsning og til en palæstinensisk statsopbygning.
Ligeledes vedtog Folketinget den 3. april 2014 et lovforslag, der giver Palæstinas mission i Danmark samme immuniteter og privilegier, som gælder for diplomatiske repræsentationer.
Regeringens arbejde for at fremme en selvstændig palæstinensisk stat betyder ikke, at vi vil tage noget fra Israel – tværtimod.
Tostatsløsningen er den eneste løsning, som kan sikre, at Israel på sigt kan få mulighed for at leve i tryghed med sikre grænser og i fred med sine naboer.
Israels legitime sikkerhedsinteresser kan selvsagt ikke varetages gennem en besættelse af et andet folks territorium.
Den seneste tids stigende vold i og omkring Jerusalem og sommerens tragiske konflikt i Gaza understreger, at status quo er helt uholdbart for både den israelske og den palæstinensiske befolkning.
Men det er ikke kun palæstinenserne og israelerne, som har noget på spil.
Det har vi alle.
Konflikten har en destabiliserende virkning, der rækker ud over regionens grænser, og den har også konsekvenser for Europa.
Med de aktuelle store udfordringer i regionen, ikke mindst i form af truslen fra ISIL og andre ekstremistiske grupper, er der mere end nogen sinde før brug for en varig fred mellem israelerne og palæstinenserne.
Det kan kun en tostatsløsning medvirke til at sikre.
Den voldelige optrapning er meget alvorlig, og jeg frygter som mange andre, at situationen kan eskalere ud af kontrol.
Så sent som i går blev en palæstinensisk minister dræbt under konfrontationer mellem palæstinensere og israelske sikkerhedsstyrker på Vestbredden.
Dødsfaldet er tragisk, og jeg har understreget behovet for en undersøgelse af omstændighederne.
I lyset af udviklingen på jorden er det vigtigt, at parterne afstår fra enhver handling, der kan provokere eller opildne til yderligere uro.
De politiske ledere på begge sider må udvise det mod og den kompromisvilje, der er påkrævet for at vende situationen.
Først og fremmest må Israel sætte en stopper for de ulovlige og konfliktoptrappende bosættelser, som reelt underminerer muligheden for en tostatsløsning.
Særlig må den mangeårige blokade af Gaza ophæves.
Samtidig er det bydende nødvendigt med en gradvis demilitarisering af Hamas og andre væbnede grupper i Gaza, så affyring af raketter mod Israel og dets indbyggere kan bringes til ophør.
Endelig må ethvert angreb på civile som dem, vi oplever i og omkring Jerusalem, høre op.
Det er centralt, at også palæstinenserne forsætter forsoningsbestræbelserne og arbejder frem mod at afholde demokratiske valg i et samlet Palæstina.
Det palæstinensiske selvstyre har gjort en stor indsats for at opbygge de nødvendige statsstrukturer og den offentlige administration, og den statsopbygning er en hjørnesten i arbejdet frem mod etableringen af en palæstinensisk stat.
Uden denne indsats vil en levedygtig stat aldrig kunne eksistere.
Danmark og EU har derfor ydet massiv støtte til den palæstinensiske statsopbygning, og vi vil fortsat gøre det.
Det internationale samfund med USA i hovedrollen har længe været stærkt engageret i at fremme en forhandlet tostatsløsning mellem israelerne og palæstinenserne.
Som jeg ved andre lejligheder har understreget, tror jeg ikke på, at EU kan sætte sig for bordenden og tvinge en løsning igennem, men jeg tror, at EU må komme tydeligere på banen over for parterne, både med gulerod og med stok.
Jeg har ved flere lejligheder nævnt, at jeg anser bosættelserne som det vigtigste område, hvor EU har en mulighed for at skubbe tingene i den rigtige retning.
Danmark og EU har allerede taget en række vigtige skridt for at sikre, at bosættelserne ikke begunstiges, og jeg ser gerne, at EU går videre ad samme vej.
Danmark følger også nøje udviklingen i FN og vil arbejde for ethvert skridt, der kan bringe freden og en tostatsløsning nærmere.
Men lad det være helt klart: Afgørende fremskridt mod en forhandlet løsning kan kun ske gennem et oprigtigt engagement fra parterne selv.
De – parterne – og ikke det internationale samfund sidder med nøglen.
Premierminister Netanyahu og præsident Abbas har udtalt, at de ønsker en tostatsløsning, men ordene er ikke blevet transformeret til den nødvendige handling.
De skibbrudne fredsforhandlinger tidligere i år er endnu et trist tegn på dette.
Israel med den nuværende regeringskonstellation synes ikke at have den fornødne vilje og politiske kraft til at arbejde seriøst for en forhandlet løsning, og den interne splittelse på palæstinensisk side forhindrer palæstinenserne i at fremstå som en troværdig og legitim forhandlingspart.
Det er, som jeg ser det, den helt grundlæggende udfordring – den ene parts manglende vilje og den anden parts manglende evne.
Helt generelt skal man kigge langt efter opmuntrende tegn i fredsprocessen.
Mens regeringen fortsat helst så anerkendelse af Palæstina som et resultat af en forhandlet løsning mellem parterne, erkender jeg, at udviklingen på jorden p.t. ikke arbejder for tostatsløsningen, og jeg erkender, at det bl.a. er i det lys, at den svenske anerkendelse af Palæstina og parlamentsafstemningerne i flere andre lande, Storbritannien, Irland, Spanien og Frankrig, skal ses.
Regeringen arbejder som sagt for et selvstændigt Palæstina, og vi ser frem til officielt at kunne anerkende Palæstina som stat.
Timingen er imidlertid væsentlig.
Regeringen er af den opfattelse, at en dansk anerkendelse af Palæstina på nuværende tidspunkt ikke vil bidrage til at skubbe fredsprocessen i den rigtige retning.
Anerkendelsen vil have størst positiv effekt, hvis den kommer som en koordineret EU-indsats baseret på det bredest mulige konsensus i EU-kredsen.
Anerkendelsen må komme på et tidspunkt, hvor et sådant skridt vil have mest mulig indflydelse på bestræbelserne på at nå en tostatsløsning, og der er vi ikke i dag.
Der er her i Folketinget en meget bred tilslutning til målet om en forhandlet tostatsløsning.
Der er også en bred enighed om, hvordan en dansk regering bør forholde sig til de elementer, som udgør hovedbestanddelene af den israelsk-palæstinensiske konflikt.
Senest er dette kommet til udtryk med vedtagelsen af forslag til vedtagelse nr. V 13 i januar i år, som kun ét parti undlod at stemme for.
Regeringen ønsker i videst muligt omfang at fastholde den brede enighed i Folketinget i forhold til Palæstina og den samlede israelsk-arabiske konflikt.
Og regeringen vil derfor fortsat i overensstemmelse med regeringsgrundlaget og i tæt samarbejde med de øvrige EU-lande arbejde meget aktivt for at skabe de rette politiske forhold for en anerkendelse af staten Palæstina.
Når de måtte foreligge, vil regeringen som tidligere oplyst i Udenrigspolitisk Nævn og i overensstemmelse med grundlovens § 19 rådføre sig med Nævnet.
Det er den korrekte og sædvanlige procedure for regeringens udøvelse af regeringsprærogativet.
Også derfor kan regeringen ikke støtte et beslutningsforslag, hvori Folketinget pålægger regeringen at anerkende Palæstina. Jeg skal derfor samlet på regeringens vegne opfordre til, at nærværende beslutningsforslag afvises.