Simon Emil Ammitzbøll (LA), 2013-01-24:
Som flere har været inde på, bygger det her forslag på flere forskellige politiske aftaler, nemlig en aftale om en reform af kunststøttesystemet, som er indgået af alle Folketingets partier, og en aftale om en reform af de livsvarige ydelser, som er indgået af alle Folketingets partier på nær Dansk Folkeparti og Liberal Alliance.
Man har i de lovforslag, som vi behandler her i dag, mikset det lidt – sådan at det er lidt den ene aftale og lidt den anden aftale.
Jeg skal sige, at det for Liberal Alliances vedkommende sådan set ikke gør så meget.
Vi støtter selvfølgelig den aftale, som vi har indgået, og når det gælder den aftale, som vi ikke har været med til at indgå, kan man sige, at det nok mest trækker i den rigtige retning, og at vi sådan set derfor godt kan stemme for det.
Selv om vi ikke vil være bundet af at bevare systemet, synes vi stadig, at det trækker i den rigtige retning.
Så for vores skyld behøver man ikke skille det ad.
Men vi kommer til at stemme for begge dele, også selv om man deler forslaget – bare så der ikke er nogen tvivl om det.
Vi er rigtig glade for, at man har droppet Statens Kunstråd, så vi fremadrettet alene får Statens Kunstfond, og at man har gjort tingene nemmere og mere overskuelige.
Vi kunne godt have tænkt os, at man havde diskuteret, hvilke formål man overhovedet ønsker at støtte, og at man måske havde haft en lidt dybere diskussion om det.
Vi kunne godt tænke os, at man i langt større grad, end man gør i dag, målrettede det mere til talenter, i stedet for til de allerede etablerede kunstnere.
Noget af det, som vi er glade for, er til gengæld det her med, at de politiske repræsentanter ryger ud.
Det er noget, der for os i Liberal Alliance har været vigtigt, og det er vi rigtig glade for er kommet med.
Jeg vil i forhold til den diskussion om åbenhed, som hr. Jørgen Arbo-Bæhr også rejste her til sidst, bare sige, at det for os i Liberal Alliance har været ekstremt vigtigt, at det kom med, da man lavede aftalen.
Det var faktisk en af grundforudsætningerne for, at vi overhovedet indgik den her aftale med regeringen – hvilket også må stå klart for enhver, der har deltaget i forhandlingerne – netop fordi vi gerne vil have, at man får sikret, at man får gjort op med de rygter, eller hvad vi skal kalde det, der er, om, at der i forhold til tildelingen af de her midler er en alt for stor grad af indspisthed.
Det kan jo være, at det kun er rygter og myter, men så vil den øgede åbenhed jo afkræfte det, og så er alt godt.
Det kan også være, at rygterne og myterne er sande, men så vil det blive bekræftet, om man kan gøre noget ved det, og så er alt jo godt igen.
Åbenhed er generelt af det gode.
Også selv om der her i Folketinget er mange partier, der bl.a. er ved at lave en offentlighedslov, hvor det skal gå den modsatte vej, synes vi, det er rart, at man her i forhold til åbenhedsperspektivet faktisk går den rigtige vej; det er vi rigtig glade for.
Til sidst vil jeg sige med hensyn til det med de livsvarige ydelser: Vi, der har beskæftiget os med kulturpolitik i mere end ganske få måneder eller et enkelt år, vil vide, at et af de mest hårdtslående argumenter, der, sidste gang man diskuterede de livsvarige ydelser, var for, at man skulle bevare dem, var, at man sikrede de efterladte.
Det er så stort set noget af det eneste, som man nu her et par år senere, når man skal diskutere det samme, fjerner; det kunne man bare fjerne med et pennestrøg.
Men da vi diskuterede det i VK-regeringens slutperiode, var det nærmest hovedargumentet for, hvorfor man dog ikke kunne gøre noget.
Og sådan skifter argumenterne jo fra gang til gang, alt efter hvad der åbenbart passer ind – det er da lidt pudsigt.
Det med de livsvarige ydelser er efter Liberal Alliances bedste overbevisning noget, der har overlevet sig selv – også med hr. Flemming Møller Mortensens nyopfundne hæderslegatbegreb.
Altså, når vi er i det 21. århundrede, passer det måske ikke rigtig ind, at man gør de kunstnere, der ikke længere kan leve af deres kunst, til bistandsklienter – blot med en pænere titel.
Det synes vi sådan set ikke er fair.
Hvis der er tale om egentlig hæder, skal man da kalde det det – ikke bare af navn, men også af gavn.
Og så skal man gøre det sådan, at de får en pris, hvis de har gjort noget særligt, i et enkeltstående tilfælde eller lignende.
Det kan vi godt være med til at diskutere.
Men det her med at gøre folk til en slags modtagere af overførselsindkomster, synes vi er noget pjat, og det er også derfor, at vi ikke er med i den del af aftalen.
Men samlet set
trækker det også på dette område i den rigtige retning, fordi man netop går ind med en indtægtsregulering.
Og det er så grunden til, at vi alligevel godt kan stemme for det, som vi synes er en forbedring, selv om vi stadig synes, at man skulle have afskaffet ydelserne, lige meget hvad man så end måtte have lyst til at kalde dem.