Martin Lidegaard (RV), 2015-02-03:
Mange tak, formand, og tusind tak til ordførerne for de mange gode ordførerindlæg, som jeg faktisk synes har været spændende, selv om jeg køber hr. Holger K. Nielsens pointe, at det altid er mere kedeligt, når man er enige, at det altid er mere kedeligt, når EU-landene bliver enige.
Jeg kan fortælle lidt anekdotisk fra vores sidste rådsmøde, at jeg havde den fornemmelse, da vi sad og diskuterede de nye sanktioner over for Rusland, at der var et pressekorps derude, der næsten håbede på, at vi havde være uenige, for det ville have været en bedre historie, end hvis vi ikke var blevet enige.
Men vi bliver tit enige i EU, og dermed bliver det også tit kedeligt.
Men jeg synes nu ikke, vi er så enige herinde om alting i EU, og derfor vil jeg også dvæle lidt ved nogle af de spørgsmål, der har været, fordi det forhåbentlig kan skærpe bevidstheden om værdien og nødvendigheden af det europæiske samarbejde, hvilket jo er mit udgangspunkt.
Fra Venstres side blev der spurgt til, hvorfor vi ikke forsøger at påvirke EU-politikken mere aktivt.
Jeg må sige, at jeg ikke kan genkende billedet af, at vi ikke skulle gøre det.
Ukraine har været nævnt af hr. Lars Barfoed.
Danmark har spillet en yderst aktiv rolle i udformningen af den europæiske Ukrainepolitik, og det fortsætter vi med at gøre.
Vi er ved at etablere et energisamarbejde med EU inde i Ukraine, vi har taget initiativ til at etablere en stærkere EU-profil på en fri og uafhængig russisktalende presse i Ukraine, og endelig spiller vi en aktiv diplomatisk rolle i at sikre EU-enigheden i forhold til sanktionsregimet.
Vi har været meget aktive i EU i forhold til Ukraine.
Men det er også i 2014, der er opnået enighed om et øget og styrket europæisk banksamarbejde.
Der har den danske regering faktisk også været meget aktiv og forsøgt at varetage danske interesser ikke mindst i forhold til realkreditten.
Og som det er blevet sagt flere gange, er vi nu ved at undersøge, både om det er noget, der vil kræve en folkeafstemning, og hvad der er af fordele og ulemper for Danmark ved så at stå inden for eller uden for det resultat, vi har fået bl.a. ved en aktiv dansk indsats. Et tredje eksempel på et område, hvor vi har påvirket rigtig aktivt, er den såkaldte 2030-pakke, altså EU's klima- og energipakke.
Der har Danmark været særdeles aktiv.
Vi har rejst rundt i Europa og forsøgt at samle opbakning til så ambitiøs og effektiv en pakke som muligt, og det lykkedes faktisk at komme igennem med at få en klima- og energipakke, som vi selvfølgelig – og sådan er det næsten altid for Danmarks vedkommende, i hvert fald i den her regerings tid – gerne havde set endnu mere ambitiøs, men som dog er langt bedre end det, man kunne have frygtet, og som fastholder EU i front i de internationale klimaforhandlinger.
Hvad vil vi så gøre nu i det kommende år?
Hvor ligger vores prioriteringer her?
Ja, vi vil selvfølgelig fortsætte både med det aktive klimadiplomati og med arbejdet for en energiunion, der satser på det grønne og på, at vi bliver uafhængige af både olie og gas udefra og dermed også ikke længere skal være med til indirekte at finansiere hverken den terror eller de overgreb, vi ser i Ukraine.
Og vi vil love, at vi fastholder en førende position i EU på det område, hvis vi får lov til at fortsætte efter næste folketingsvalg.
Men der er selvfølgelig også andre områder.
Lad mig nævne hele terrorområdet.
Det er oplagt, at EU kan spille en endnu større rolle her ikke mindst i forhold til de forebyggende indsatser, og det er også oplagt, at vi kan styrke samarbejdet internt.
Her er det selvfølgelig også oplagt at pege på, at det at komme af med retsforbeholdet, blive medlem også fortsat af Europol og i øvrigt deltage i en lang række andre indsatser er afgørende for at kunne bekæmpe den grænseoverskridende kriminalitet, inklusive terroren.
Jeg er helt enig med hr. Morten Bødskov, der vist har formuleret det sådan her: Retsforbeholdet gavner kun de kriminelle.
Jeg kan ikke se, hvorfor vi skulle fastholde det, når vi kan få en tilvalgsordning, hvor vi selv vælger at være med, hvor det giver Danmark kontante fordele at være med, og hvor vi kan stå uden for det, vi ikke synes om.
Derfor er jeg rigtig glad for den aftale, der er lavet, og jeg glæder mig, til vi kan fremlægge resultatet af de fem partiers analyse, som vi sidder med i disse dage, og vores anbefaling af, hvor Danmark med fordel kan gå med, og hvor Danmark med fordel kan stå udenfor.
Et tredje område, som vi er meget, meget optaget af i regeringen, er så det indre marked og det at få hele økonomien på sporet igen.
Det gælder inden for nogle store områder som energi, for det er en forudsætning for at kunne inkorporere mere vedvarende energi i vores systemer, at vi får en større fleksibilitet mellem landene og en bedre infrastruktur; det gælder det digitale område, og så gælder det i øvrigt også forhandlingerne om et større frihandelsområde med USA, de såkaldte TTIP-forhandlinger.
Der arbejder vi aktivt på at få resultater, men vel at mærke også resultater, der vil gavne globale standarder inden for miljø, og som i det hele taget vil styrke vores økonomi.
Så der er nok at tage fat på i de kommende år, og jeg kan garantere for, at det vil vi gøre.
Lad mig så knytte et par ekstra bemærkninger til nogle af de kommentarer, der har været fra partierne.
Fru Pia Adelsteen bemærker, at de EU-kritiske partier har haft fremgang, og det var hr. Holger K. Nielsen og flere andre også inde på.
Jeg har lyst til at knytte to bemærkninger til det.
Det ene er, at det jo især er i nogle lande, det gør sig gældende, især Frankrig og England og Danmark.
Der er også nogle lande, hvor det ikke gør sig gældende, f.eks. Italien, hvor et positivt parti fik markant fremgang.
Jeg synes, det er en spændende diskussion, men den når vi nok ikke at komme nærmere rundt om i dag.
Det andet er, om den fremgang, vi ser især i Frankrig og England – hr. Holger K. Nielsen var lidt inde på det – den fremgang UKIP i England og Le Pen i Frankrig havde, primært skyldes deres EU-kritik eller primært skyldes deres udlændingekritik eller deres kritik af systemerne i England og Frankrig.
Det er lidt svært for mig at blive klog på, og det er ikke, fordi jeg ikke anerkender, at EU hele tiden kan arbejde på at blive bedre og mere borgernær, og det kommer jeg tilbage til, men det er en interessant analyse, hvad det er, der driver de her partier frem, inklusive Dansk Folkeparti sådan set: Er det EU-kritikken, eller er det nogle andre strømninger i de samfund, der driver EU-kritiske partier frem?
Så spørger fru Pia Adelsteen: Har grænsekontrollen effekt?
Det er nok det mest direkte spørgsmål, jeg har fået i dag.
Til det må man sige: Ja, både negative og positive effekter.
Grænsekontrol er dyr, grænsekontrol giver store bilkøer, når danskere gerne vil køre sydpå på sommerferie, grænsekontrol forhindrer et helt frit flow af varer og tjenesteydelser og arbejdskraft, og dermed koster det ikke bare dyrt rent administrativt, men det koster også dyrt i form af hindringer på handel og varer og tjenesteydelser.
Derfor er vi modstandere af at sætte bomme op for resten af verden.
Vi tror, regeringen tror, at det er en stor fordel for det danske samfund og for danskerne i almindelighed,
at vi har frie grænser i Europa.
Det kan da godt være, hvis man afskærmede Danmark med bomme, at der så også ville være nogle kriminelle, der fik sværere ved at komme ind.
Men hvad med alle dem, der ikke er kriminelle?
De vil vel så også få svært ved at komme ind.
Derfor er svaret at fastholde det indre marked og den frie bevægelighed for alle de danskere, der gerne vil rejse ud både på ferier og på arbejde, men også at styrke det grænseoverskridende samarbejde med at bekæmpe den kriminalitet, der risikerer at følge med, hvis ikke vi også samarbejder der.
Så var hr. Holger K. Nielsen inde på – det var hr. Finn Sørensen og flere af ordførerne også – hele samarbejdet og hele den udvikling, vi har set i Grækenland.
Jeg vil lige starte med at kvittere over for hr. Holger K. Nielsen, fordi jeg er utrolig glad for de indledende bemærkninger om fredens projekt, som hr. Holger K. Nielsen kom med.
Det er også sådan, jeg opfatter hele EU-projektet, og jeg er glad for, at SF mener, at tiden er kommet til at gøre op med i hvert fald to af de forbehold, som partiet var med til at indføre dengang.
Men når det handler om, hvordan man skal reagere på den politiske udvikling i Grækenland, er jeg så til gengæld nok mere uenig med både hr. Holger K. Nielsen og i særdeleshed med hr. Finn Sørensen.
Jeg vil ikke rode mig ud i en stor økonomisk diskussion om, hvad der virker i forhold til den økonomiske krise, og det ved vi jo godt i Enhedslisten og Det Radikale Venstre at vi er uenige om, og det er jo fair nok, men jeg ikke synes, at det giver mening at spænde EU foran den diskussion, for EU's politik jo er det, som EU's lande bliver enige om det skal være, og det gælder også på det økonomiske område.
Jeg må sige, at hvis man tror, at man gavner den græske økonomi – eller den spanske eller italienske for den sags skyld – ved at opfordre til, at landene skal gældsætte sig endnu mere uden at lave de reformer, som – så vidt jeg kan se – er så indlysende nødvendige, så tror jeg altså, at man gør de lande en bjørnetjeneste.
Jeg synes, det er stærk tobak at sige, at det er EU som fænomen, der ligesom er årsagen til, at de lande har fået økonomiske problemer, for det er, fordi de lande ikke har ført en ansvarlig økonomisk politik selv.
Hvis man endelig skal sige, at EU er godt for noget, kan man kigge på Polen og Ukraine.
For 10 år siden havde de samme BNP pr. indbygger.
I dag, 10 år efter at Polen er kommet ind i EU, er deres økonomi fordoblet pr. indbygger.
De har et langt sundere samfund med økonomiske reformer, mindre korruption osv.
Jeg tror, at EU gør økonomien godt.
Så nævner hr. Finn Sørensen, at vi, der går ind for EU, kan risikere samme skæbne ved næste folketingsvalg som de EU-venlige partier i Grækenland.
Det håber jeg sandelig ikke, men hvis det endelig skulle ske, vil jeg sandelig håbe, at Enhedslisten ikke vil gå sammen med Dansk Folkeparti og danne en regering, men dog vil fastholde en lidt mere pragmatisk kurs både i EU og i den økonomiske politik.
Hr. Simon Emil Ammitzbøll og hr. Lars Barfoed fra henholdsvis Liberal Alliance og De Konservative er så inde på, om vi ikke burde fokusere mere på hele subsidiaritetsprincippet, altså på nærhedsprincippet.
Der vil jeg gerne sige, at den diskussion synes jeg er utrolig vigtigt.
Jeg tror, at os EU-begejstrede partier og politikere har haft for lidt travlt med at finde de helt oplagte borgernære begrundelser for, at EU-samarbejdet fungerer, og også har været tilbøjelige til at sige, at vi uanset hvad skal samarbejde på alle områder.
Jeg synes, det giver mening at lave den øvelse, der hedder: Hvor er det, der virkelig er mening i EU-samarbejdet, og at vi derfor skal kaste alle danske ressourcer ind der, og hvor må man sige, at her er det egentlig vigtigere at fastholde en demokratisk tradition for, at beslutninger tages tæt på borgerne?
Jeg er helt med på den debat.
Jeg har selv anbefalet den og vil også gerne tage den i praksis.
Det, der gør den svær, vil jeg så skynde mig at sige, er, som jeg nævnte over for hr. Finn Sørensen, at der jo er rigtig meget politik i det: Nogle vil synes, at kvindekvoter er helt oplagt at lave fælles EU-regler om, fordi de synes, at kvindekvoter er en virkelig god idé i sig selv, og andre vil sige, at det er en rigtig dårlig idé, fordi de ikke synes kvindekvoter er en god idé.
Nogle synes, at der burde være meget mere klimapolitik og energipolitik i EU – jeg er glad for, at jeg er enig med hr. Lars Barfoed, for det er virkelig noget, hvor der er tale om grænseoverskridende problemer, som kun kan løses grænseoverskridende – mens andre vil sige sig meget fri for, at EU skal fastlægge miljøstandarder og sådan noget; det skal vi kun gøre i de enkelte lande.
Så det er svært at lave en objektiv facitliste på, hvad der er nært og fjernt.
Derfor bliver den diskussion politisk, men det er jo netop derfor, at den er interessant, for den kommer til at handle om, hvad vi gerne vil bruge EU til, og den debat glæder jeg mig til.
Så afslutningsvis vil jeg sige: Tak for, at det på trods af den livlige debat, der har været om, hvad vi skal i EU, er sådan i Danmark, at vi ikke diskuterer, om vi skal have et EU, om vi skal være med, men mere diskuterer hvordan og i hvor høj grad, og hvis vi kan skubbe endnu mere til, at det vil være diskussionen, så tror jeg, vi også kan styrke Danmarks position i EU, og intet vil jeg hellere end det.