Margrethe Vestager (RV), 2008-10-09:
Debatten i dag har meget klart vist, at der er brug for løsninger.
Det, der var overraskende ved statsministerens tale i tirsdags, var jo i virkeligheden, hvor ærlig og åben en statsminister vi så.
Hvis man nu ser bort fra genren - det er jo sådan lidt en festtale; den har festtalens karakter - var det en meget åben opremsning af de problemer og dilemmaer, som regeringen efter 7 år ved magten ikke har kunnet håndtere.
Og det uanset, hvilke valgløfter der er udstedt, og uanset, om det vedrører verdensfreden eller toiletterne på skolerne.
Lad mig give nogle få eksempler: Det er tredje år i træk, hvor statsministeren taler om strukturelle reformer og mangel på arbejdskraft, uden at der er sket noget markant.
Statsministeren siger, at der er ført en klar og konsekvent retspolitik, men der er flere våben, oftere skyderier og krig mellem bander i Københavns gader.
Der er også ført en såkaldt fast og fair udlændingepolitik, men der er lige så mange henvendelser om tvangsægteskaber, som før regeringen kom til, der er skræmmende eksempler på æreskriminalitet, der er færre børn af indvandrere, som i dag får en uddannelse, end der var i 2002, og der er desværre også flere, som er i kontakt med ordensmagten.
Det er ineffektivt, regeringens politik virker ikke.
Så har vi igen hørt, at vi skal have et sundhedsvæsen i verdensklasse.
Hvornår?
Hvornår er det, det kommer - sundhedsvæsenet i verdensklasse?
Det virker ikke.
Det er jo blot en antydning af prisen for V og K for samarbejdet med Dansk Folkeparti, og det er dyrt, især i lyset af at det ikke virker.
Vi er midt i en global krise, som er større end vores, større end Danmarks, men med virkninger potentielt langt ind i den enkelte families økonomi.
Det varsler andre tider.
Der er selvfølgelig grænser for, hvad regeringen og Folketinget kan gøre, men det, vi kan, skal vi naturligvis gøre med den statsgaranti, der nu er stillet for indskyderne.
Men det er tankevækkende at opleve, hvordan Nationalbanken må arbejde for at holde den faste kronekurs.
Det er tankevækkende, fordi det er længe siden, det har været så klart, at der er en høj pris at betale for at stå uden for ØMU'en.
Og for os peger det endnu en gang på behovet for, at også Danmark er en del af Den Økonomiske og Monetære Union.
Tværtimod burde den være en ekstra motivation til at fastholde et reformperspektiv for at sørge for, at vi har en sund dansk økonomi med reformer, som sikrer arbejdskraft, som sikrer en holdbar økonomi, som sikrer høj beskæftigelse.
For hele vores velfærd, hele vores velstand afhænger af mennesker.
Den afhænger af, at der er mennesker til at finde på, mennesker til at tage fra, og det uanset, om det er på skolen eller på sygehuset, i bofællesskabet, hvor de handicappede bor, eller i virksomheden, der producerer til et eksportmarked.
En holdbar økonomi i Danmark er jo både den statslige økonomi og sandelig også den kommunale og den regionale økonomi.
Desværre har fraværet af reformer lagt rigtig stramme bånd på kommunerne.
Det er bånd, der især strammer de steder, hvor det er regeringens løfter, der sætter dagsordenen, og ikke det lokale demokrati eller den lokale prioritering.
Dermed er det jo også sagt, at der er brug for en tillidsreform i mere end én forstand.
Der er brug for det helt konkret, fordi tillid betyder tid - tid til arbejdet for lærere og sygeplejersker i stedet for tid til rapporter og ørkesløs kontrol.
Tilliden i forholdet mellem stat og kommuner skal også tilbage, og det kommer den næppe, hvis regeringens nuværende stop- og stop ikke-politik fortsætter.
Anlægsloft, anlægsloft ikke, serviceloft, serviceloft ikke, gør det, gør det ikke - der er brug for en helt ny kurs for at få tingene til at virke, og de reformer, som vi meget gerne ser sat på dagsordenen og gennemført, skal også give plads og rum til kommunale investeringer og kommunal drift til gavn for børn og ældre og dermed også for os alle sammen.
Vi ønsker en reform af vores arbejdsmarked, så vi får et moderne dagpengesystem, et dagpengesystem, der bidrager til høj beskæftigelse, og som giver tryghed - trygheden ved at vide, at man som ledig kan få et afsæt til et nyt job eller til nye kvalifikationer, der kan føre til et nyt job.
Vi ved, at det ikke kommer bag på regeringen.
Statsministeren har jo talt om det flere år i træk - talt og talt - og imens har regeringens smuldret ikke mindre end 60 mia. kr. væk på skattestop, milliarder, som kunne have været en del af en skattereform, en skattereform, der markant sænker skatten på arbejde og øger skatten på forurening, en reform med en social profil og en grøn profil, så skatten også er sat i arbejde for klimaet.
Det var ikke sidste år, det blev til noget, det var heller ikke året før igen, men nu håber vi, og vi håber også meget at kunne deltage i forhandlingerne, for en skattereform, der sænker skatten på arbejde og øger den på forurening, står meget højt på vores liste over vigtige reformer.
Der er også andre måder at få medarbejdere til danske virksomheder og til den offentlige sektor på.
Vi kan blive stadig bedre til at rekruttere dem i udlandet, vi har ideer om greencards og bluecards, som kan bidrage, og også en effektiv udlændingepolitik i stedet for den nuværende, der ikke virker, kan betyde, at vi kan rekruttere op til 14.000 flere til det danske arbejdsmarked.
Nogle af dem sidder bare og venter på at få lov til at komme hjem, venter med en uddannelse, som de danske skatteydere allerede har betalt for én gang, og venter på at komme i gang.
Vi har i flere år foreslået regeringen at gå i gang med skattereformer og arbejdsmarkedsreformer, og vi er også glade for det, det er blevet til, nemlig velfærdsforliget og jobplanen.
Vi er glade for samarbejdet og de resultater, som vi har skabt i samarbejdet, både velfærdsforliget, hvor Socialdemokraterne er med, og jobplanen, hvor vi samarbejder med Venstre, Konservative og Dansk Folkeparti.
De samarbejdsmønstre vil vi gerne bygge videre på dér, hvor der er et indhold at blive enige om, og når vi nu er en kreds, foreslår vi, at velfærdsforliget får et eftersyn
: Går det, som vi aftalte, går det, som vi håbede, eller er det blevet tid at se på efterlønnen igen?
Vi så fra radikal side gerne efterlønnen afskaffet, men mindre kan bestemt også gøre det, set i det lys, at uanset hvor gode vi bliver til at rekruttere i udlandet, og uanset om vi også kunne blive dygtige til at rekruttere til uddannelserne, er det stadig væk guld værd, hvis oversygeplejersken vil blive et år til, hvis læreren med erfaring vil blive et år til, og hvis ingeniøren med indsigten vil blive et år til.
Et eksempel kunne være, at hvis vi hævede efterlønsalderen med 2 år; ville det løse halvdelen af den udfordring, vi har foran os - stadig med efterløn, men senere.
Det er der to store fordele ved.
Den ene er åbenlys, fordi flere vil arbejde længere, mens den anden er, at det måske kunne blive begyndelsen til en reel justering af vores syn på mennesker over 60 år.
Det er mennesker af den samme mangfoldighed med hensyn til arbejdsmarkedet som alle mulige andre steder.
Der findes det hele, og jeg tror, vi kan blive bedre til at se det.
Vi har som sagt respekt for det forlig, vi har indgået om efterlønnen, og kan problemerne ikke løses ad den vej, må vi jo finde andre veje.
Der er også andre løsninger, og jeg synes, at de, der siger nej til at se på efterlønnen, også forpligter sig til at komme med andre ideer.
Nogle af dem er altså lidt trælse, for de handler jo bare helt generelt om, at alle skal arbejde mere, flere timer pr. uge, længere hver dag eller have færre fridage, eller at vi må imødese højere skatter eller tab af velfærd.
Det er ikke gode alternativer, det er træls.
Men ud over at vi for fremtiden bliver nødt til at være flere til at arbejde, skal vi selvfølgelig også være dygtige og gode til det, og det ser ikke godt ud.
Andelen af unge, der gennemfører en ungdomsuddannelse, falder, og den er faldet i et stykke tid.
Det er en meget kritisk situation, som kalder på et eftersyn: Hvad er det, der sker?
Der gennemføres en række reformer, der skal gøre uddannelserne gode og relevante for meget forskellige unge, både dem, som stryger lige igennem, og dem, som i højere grad skal have tingene tilrettelagt individuelt for sig.
Alligevel er frafaldet mildest talt alarmerende.
For De Radikale er det en af de allerhøjeste prioriteter, at alle unge får en ungdomsuddannelse, fordi det er det nødvendige afsæt til et godt arbejdsliv og et godt liv også som borger i vores samfund.
Men det er ikke det eneste, som er ved at gå galt for os i øjeblikket, for hvis man ser på det, der er forudsætningen for alle visionerne, alle løfterne på det offentlige område, så er det, at der er fagligt dygtige og menneskeligt engagerede medarbejdere.
Og det er ikke første år, den søgning falder, det har den gjort før, og det har den gjort før igen.
Set med radikale øjne er opgaven stor og klar: Vi skal både gøre det klart, hvor vigtige og hvor gode uddannelser det er, og sikre, at uddannelsesstederne er velfinansierede og attraktive.
Det kalder på en national, flerårig plan.
Statsministeren virkede som sagt åben i sin opremsning af de problemer, regeringen har foran sig, men desværre ikke særlig ambitiøs.
I de her dage er Europa-Parlamentet ved at behandle tre af direktiverne i EU’s klimapakke, og også dér ser det sort ud.
Det er svært også for den radikale parlamentariker at få omsat ambitionerne til reel lovgivning, men der skal ambitioner til.
Uanset hvilke kriser der er omkring os, må det ikke fjerne vores fokus på klimareformer, på, at skattereformen får en grøn profil, at infrastrukturen og de investeringer, vi skal til at foretage der, har en klar grøn profil, at innovation og forskning bidrager til, at Danmark går foran i omstillingen til en moderne verden på lavenergi.
Ligesom det er danske parlamentarikere, der nu sidder i Europa-Parlamentet og forhandler direktiverne om klima, og danske ministre, der sidder i Ministerrådet og forhandler dér, så var der også danskere, der var med til at vedtage, ja, endda sad for bordenden, da reglerne om borgernes frie bevægelighed med og uden familie blev vedtaget.
Det er ikke Metockdommen, der har givet danskerne bedre rettigheder til at bo i Danmark med den, de elsker.
Dem har vi haft længe, og det er danske politikere og ministre, som har været med til at vedtage dem.
Det har bare været rigtig svært at få det at vide; selv når borgere har spurgt direkte, har de ikke fået svar.
Det må være et anliggende for alle partier at sørge for, at vi kan regne med myndighederne, stole på, at vi får ordentlige, fyldestgørende svar, når vi spørger, og det uanset om det handler om at leve sammen med en udenlandsk ægtefælle, om det handler om vores skatteforhold, eller om det handler om byggetilladelse til en carport.
Vi må have en politik, der virker, og en vejledning, der betyder, at vi kan bruge vores rettigheder.
Finansmarkeder, arbejdskraft, kærlighed, klima er alle sammen områder, hvor Danmark er flettet tæt sammen med klodens andre lande på godt og ondt.
Det onde skærper også behovet for en national sikkerhedsstrategi, en strategi, der korrigerer VKO's aktivistiske linje til en aktiv og engageret sikkerhedspolitik, der tager højde for mere end terror - også klima, energi, udvikling, fattigdom og den generelle ustabilitet spiller en rolle for Danmarks sikkerhed -
og også en sikkerhedsstrategi, der er til offentlig, demokratisk debat, en sikkerhedsstrategi, der er forankret i Danmark og i danske hensyn, ikke forankret i en ensidig amerikansk linje.
Fremtidens krav er, at vi bliver flere til at gøre arbejdet; fremtidens krav er også, at vi er gode til det, og de krav afspejler, at vi er en del af verden, og at vi ikke vil være os selv nok.
Fremtidens krav skal mødes af visioner om fremtiden, vores menneskelige engagement, vores dygtighed, vores brug af it, frihed fra tvang, frihed til at vælge.
Og visionen om fremtiden, den begynder nu, vi glæder os til at samarbejde om den, og vi håber, at dagens store samarbejde om finansiel stabilitet også vil tegne mønstret for det samarbejde, der kommer.
Det er, fordi vi er drevet af et nøjsomt princip om, at skattelettelser skal være finansierede.
Det har vi haft en længere diskussion om, men den primære grund til, at vi synes, at skattelettelserne er en dårlig idé, er, at vi sådan set mener, at det bare er penge givet lige ud i et samfund, der i forvejen kører på de meget, meget høje nagler.
Det er sådan set det, der er den primære grund til det.
Vi synes også, det er ærgerligt, hvis der er et råderum til at lave en skattereform, at man så ikke laver en skattereform.
Og vi kan jo også konstatere, at regeringspartierne ikke er enige om, hvad det er, man har med at gøre.
Det ene parti siger, at vi har fået en skatteomlægning, det andet parti siger, at vi har fået en skattelettelse.
Derfor har vi været tilbageholdende og sagt, at det, der er brug for, er en skattereform, og så har vi set på vores eget forslag for at se: Hvordan kan vi inden for vores ressourcer finde en balance mellem det sociale hensyn, en grøn profil og det, der må være en af de store ambitioner med en skattereform, nemlig at øge arbejdskraften?