Kristian Jensen (V), 2016-03-29:
Den 3. december 2015 blev der som sagt afholdt folkeafstemning om, hvorvidt Danmark skulle omdanne sit nuværende retsforbehold til en tilvalgsordning, hvor Danmark kunne vælge fra sag til sag, hvilke retsakter på det retslige område Danmark ønskede at deltage i. Jeg skal ikke her i dag i den her debat gå i dybden med, hvad en omdannelse af retsforbeholdet ville have givet af muligheder for den danske regering på det retslige område.
Den debat har vi haft og, så vidt jeg husker, endda ganske grundigt i forbindelse med lovforslaget L 29.
Jeg vil dog tilføje, at for mig at se var spørgsmålet om omdannelse af retsforbeholdet ikke et spørgsmål om mere EU, men et spørgsmål om, at Danmark fik retten til at kunne vælge, hvilke dele af EU vi ønsker at være med i, og at det, at vi fik et nej, nu betyder, at vi på nogle områder står til at kunne samarbejde mindre med de andre EU-lande, måske endda på netop nogle af de områder, hvor vi har allermest brug for et fælles europæisk svar på tidens udfordringer.
I tiden før og efter folkeafstemningen har det vist sig, at regeringen og de øvrige partier her i salen alle er af den opfattelse, at det, danskerne stemte nej til, ikke var Europol, men sådan konteksten udenom.
Det var spørgsmålet om rækkevidden af omdannelsen af forbeholdet og de muligheder, det ville give, for at kunne tilvælge andre ting.
Det var spørgsmålet om de øvrige 22 konkrete retsakter osv. osv.
Det blev fulgt op af et møde mellem statsministeren, Europa-Kommissionens formand samt formanden for Det Europæiske Råd allerede ugen efter folkeafstemningen.
Herhjemme har der også været en lang række politiske kontakter for at finde en løsning på, hvordan vi kommer videre.
Statsministeren har haft bilaterale møder med samtlige partier; der har været afholdt tre partiledermøder, og disse møder har indtil videre mundet ud i en enighed om at anmode om en parallelaftale i forhold til Europol.
Det var den diskussion, der var under selve folkeafstemningen, nemlig hvorvidt det at omdanne forbeholdet til en tilvalgsordning eller det at søge en parallelaftale var den bedste måde for Danmark i forhold til at få opretholdt vores samarbejde og deltagelse i Europol.
Der er endnu ikke enighed om, hvorvidt vi fra dansk side skal anmode om parallelaftaler på andre retsinstanser inden for den grænseoverskridende kriminalitetsbekæmpelse.
Det kunne være det såkaldte PNR, altså et passagerregister over flyrejsende til Europa; det kunne være Eurojust; det kunne være efterforskningskendelsen.
Det er alle tre retsakter, der er vigtige for politiets arbejde.
Jeg synes måske især, at det er en skam – set i lyset af de her dage og den betydning, et PNR-register ville have som et vigtigt redskab i forhold til terrorbekæmpelsen – at vi ikke har muligheden for selv at vælge her i Folketinget, hvorvidt vi vil deltage i et PNR-register eller ej.
Men det bliver et af de forhold, som vi skal have en grundig drøftelse om, altså hvorvidt vi fremadrettet skal søge en form for deltagelse, en form for parallelaftale også på det område.
Bl.a. derfor holdt jeg den 11. februar et møde sammen med justitsministeren og EU-ordførererne om dette spørgsmål.
Jeg tror ikke, det er nogen overdrivelse at sige, at der ikke var nogen entydig retning eller entydig konklusion på, hvad man måtte ønske i forhold til spørgsmålet om yderligere parallelaftaler.
Vi aftalte derfor, at partierne skulle have mere information om retsakterne, og at vi så holder et nyt møde.
Vi aftalte også, at vi ville tage på en fælles studietur til Bruxelles for sammen at tale med Kommissionen, med Europa-Parlamentet, med de særlige nøglepersoner, der er.
Derfor havde vi planlagt en tur her tidligere i marts, der desværre måtte aflyses.
Det skyldtes, at nogle af de nøglepersoner, som vi skulle have møde med for at have den relevante tyngde i et sådan møde, var optaget af at håndtere den flygtninge- og migrationskrise, som Europa har været i, og hvor nogle af de samme personer har været afgørende for de forhandlinger, der har været, både internt i EU-kredsen og også med eksterne partnere.
Jeg vil meget gerne snarest vende tilbage til jer med en ny invitation, fordi jeg mener, at det er vigtigt, at vi i fællesskab tager en sådan tur, så vi får et fælles referencegrundlag, får et fælles oplæg og også i fællesskab får præsenteret, hvad den danske holdning er, så det ikke bare er regeringens holdning, men holdninger der dækker det danske Folketings partier.
Når vi så har været i Bruxelles, har vi behov for hurtigt at følge op herhjemme og drøfte de andre retsakter.
Så når turen til Bruxelles er på plads og gennemført, vil jeg vende tilbage med en invitation til en nærmere drøftelse.
Jeg håber, at partierne så er i en situation, hvor de kan komme lidt tættere på klare meldinger, klare positioner, i forhold til hvad de måtte mene om eventuelle andre retsakter, som det også kan være nødvendigt at søge om en parallelaftale til.
Jeg vil gerne sige sådan helt stilfærdigt, at vi fra regeringens side under hele forløbet har gjort klart, at parallelaftaler ikke er noget, man bare kan trække i en EU-automat.
Det kræver Kommissionens godkendelse, det kræver Europa-Parlamentets godkendelse, og det kræver de øvrige 27 medlemslandes godkendelse.
Den erfaring, vi har på det her område – og vi har jo af flere omgange søgt, nogle gange fået godkendelse, nogle gange fået afslag på parallelaftaler –
Det andet, vi ved, er, at regeringen fra starten af har gjort det klart, at beskeden fra Bruxelles er, at man ikke kan forhandle om en parallelaftale til en retsakt, før retsakten er endelig vedtaget.
Og det betyder, at svaret på spørgsmålet, om vi ikke bare kunne have startet en diskussion om en parallelaftale til Europol noget tidligere, jo er, at det kunne vi ikke, før Europol var endelig vedtaget.
Nu er den så blevet endelig vedtaget i Ministerrådet; det skal så bekræftes i Europa-Parlamentet, og det går jeg ud fra den bliver.
Men andre tilstedeværende med større erfaring fra Europa-Parlamentet end jeg kan måske sige, om det er sandsynligt, at den bliver bekræftet.
Jeg tror, den bliver bekræftet og dermed vedtaget.
Det betyder, at vi faktisk ikke har meget tid til at få en parallelaftale på plads.
Det betyder ikke, at vi på nogen måde har opgivet det.
Vi vil arbejde endog stenhårdt og målrettet for, at Danmark også efter maj 2017 er en del af Europol.
Det vil være i danskernes interesse, og det vil være i alles interesse.
Jeg håber derfor også, at alle her i salen vil være hjælpsomme i den proces, der kommer.