Jane Heitmann (V), 2013-01-31:
Det, der er rigtig vigtigt for os i Venstre, er, at det sikres, at man altid har en god og en ligeværdig dialog.
For mig handler det sådan set ikke om, at den ene skal have magt i forhold til hinanden.
Det handler om, at man har en rigtig god dialog.
Og det, der er rigtig vigtigt for mig, er naturligvis, at patienten bliver hørt, og at man tager dialogen derfra.
Så kan det godt være nødvendigt i nogle sammenhænge at anvende tvang, og det er jo så det, vi er her for at diskutere i dag.
Tak til ministeren for en foreløbig redegørelse.
Jeg kan da naturligvis ikke andet end at glæde mig over, at der er lyspunkter.
Det er jo positive takter, selv om det jo ikke ændrer på, at antallet af langvarige tvangsfikseringer er steget.
I Venstre har vi en klar målsætning om at nedbringe anvendelsen af tvang i psykiatrien.
Hvad enten det er medicinering eller fiksering, må og skal tvang være den absolut sidste udvej.
Og vælges der tvang, ser vi gerne fra Venstre side, at man både som behandler og patient har flere fagligt forsvarlige muligheder at vælge imellem.
For os giver det mening, at vi ser på, hvad erfaringerne er både nationalt og internationalt, og på, om vi kan lære noget.
Først lidt om de nationale erfaringer.
Erfaringerne fra det nationale kvalitetsprojekt om brugen af tvang i psykiatrien, der blev igangsat under VK-regeringen sammen med Danske Regioner, viser, at anvendelsen af tvang kan nedbringes markant.
Alene fra 2005 til 2010 faldt antallet af bæltefikseringer over 2 døgn med næsten 20 pct., og 30 pct. af de deltagende sengeafsnit opnåede en forbedring af fastholdelsesperioder på 50 pct., hvilket jeg godt tør kalde for en succes.
Rapporten peger også på: »Ud fra ovenstående vurderinger er der meget, der tyder på, at mange teamdeltagere har oplevet en ændring af kulturen i deres afsnit i forhold til tvang, som følge af projektet.« Jeg tror, at man har fat i noget væsentligt, nemlig hvordan kan vi initiere en kulturændring? Regionerne har igennem en årrække haft fokus på reduktion af tvang og har med oplægget »Mindre tvang i psykiatrien« fra 2010 opstillet tre målsætninger for anvendelsen af tvang: Fysisk tvang eller fikseringer skal reduceres med 20 pct., patientens oplevelser i forhold til tvang skal forbedres, og forskning i tvang skal prioriteres med minimum 2 mio. kr.
Regionerne har haft succes med at reducere tvangsepisoder med 20 pct. og antallet af bæltefikseringer med 25 pct. på enkelte afsnit.
Tallene viser desværre også, at regionerne har haft svært ved at fastholde de gode resultater.
Derfor er der fortsat et behov for fokus på nedbringelse af anvendelse af tvang i psykiatrien.
Og vi skal være bedre til at lære af de gode erfaringer og ikke mindst at holde fast i dem.
På ét felt har regionerne været rigtig gode til at opfylde måltallene, nemlig på forskningsområdet.
Her har flere ph.d.-projekter bl.a. sat fokus på, hvilke forhold der kan modvirke tvangsfikseringer, og man har brugt langt over de 2 mio. kr., som var målsætningen.
Jeg har store forventninger til afslutningen af disse forskningsprojekter, hvilket forhåbentlig sker i 2013, og til, at vi sammen kan finde frem til at få skabt det rum, som jeg tror der skal til for at ændre kulturen på de enkelte psykiatriske afdelinger.
Internationalt har man en række erfaringer, som jeg mener at vi med fordel kan trække på i Danmark.
Ser vi på England, har det f.eks. siden 1950'erne været forbudt at tvangsfiksere patienter.
I stedet bliver patienterne sat i et såkaldt nonstimulirum, altså et rum, hvor der ikke er ting, som kan forstyrre eller skabe yderligere mentalt overload hos en presset eller psykotisk patient.
Jeg skal ikke gøre mig til dommer over, om den ene eller den anden form for tvang er mere eller mindre indgribende.
For mig er det vigtigt, at man kan spørge patienten om, hvilken form for tvang patienten trods alt befinder sig bedst med, hvis sådan en foranstaltning skulle blive nødvendig.
Jeg håber, at vi i løbet af debatten her får lejlighed til at debattere de forskellige muligheder, og jeg glæder mig faktisk til at høre de enkelte ordførere og deres bud på, hvordan vi kommer i mål med opgaven, nemlig at få nedbragt antallet af de langvarige tvangsfikseringer og tvang i det hele taget i dansk psykiatri.
Jeg har et forslag til vedtagelse, som jeg gerne vil læse op på vegne af Det Konservative Folkeparti, Dansk Folkeparti, Liberal Alliance og Venstre:
»Folketinget konstaterer, at anvendelsen af tvangsfikseringer i psykiatrien er steget markant i 2012.
Folketinget opfordrer regeringen til at afsøge nye løsninger og løsningsmodeller, som kan nedbringe anvendelsen af tvang i psykiatrien, herunder varigheden af de enkelte bæltefikseringer.
Ligeledes opfordres regeringen til senest med udgangen af 2013 at fremlægge en handlingsplan, som fastsætter måltal for nedbringelsen af tvang og tvangsfikseringer og samtidig forholder sig til medicinforbruget blandt psykiatriens brugere.«