Per Clausen (EL), 2007-03-27:
Baggrunden for denne forespørgselsdebat er, at 700.000 danskere lider af en gigtsygdom, og at vi kan konstatere, at gigt er en folkesygdom i vækst.
Ifølge Statens Institut for Folkesundhed er andelen af den voksne befolkning, der har en eller flere muskel- og skeletlidelser af mere end 6 måneders varighed, steget fra 13 pct. i 1987 til 16,3 pct. i 2000, og stigningen er mest markant i gruppen 16-44-årige.
Gigt har store konsekvenser for både det enkelte menneske og samfundet.
Gigtpatienter er plagede af smerter, en stor del lider af kroniske smerter – ja, faktisk er gigt den hyppigste årsag til kroniske smerter i Danmark.
Knap 6 pct. af befolkningen angiver at have kroniske smerter som følge af gigt.
Der er også mange, som føler, at de må begrænse deres kontakt med andre mennesker i både deres arbejdsliv og deres fri tid, fordi de har en gigtsygdom.
Ud over at have stærke smerter lever de også i utryghed for fremtiden, og alt for mange frygter, at de kun kan få det værre. Gigt har også betydelige konsekvenser for samfundet.
Gigt er bl.a. en af de hyppigste årsager til udstødning fra arbejdsmarkedet.
Således er ca. 20 pct. af ansøgningerne om førtidspension begrundet med en sygdom i bevægeapparatet, mens 48 pct. af alle langtidssygemeldinger skyldes problemer i bevægeapparatet, hvilket faktisk giver meget store samfundsøkonomiske tab.
De samlede omkostninger er meget betydelige.
De seneste års politiske fokus på gigtområdet har været begrænset, og vi synes også, der har manglet helhed i arbejdet, hvilket har betydet, at diagnosticering og behandling af gigtpatienterne er meget varierende på tværs af landet og på mange måder halter efter de øvrige nordiske lande.
Besvarelse
Jeg er sådan set enig i noget af det, der blev sagt i begrundelsen, bl.a. det forhold, at der nok er en variation i den måde, man tackler problemet på rundtomkring i Danmark.
Det er også en af grundene til, at vi ved årsskiftet begyndte at tage skridt til at indrette vores sundhedsvæsen på en helt ny måde for at sikre, at vi får et mere ensrettet sundhedsvæsen i verdensklasse.
For regeringen har det fra starten været en central opgave at sikre alle patienter, herunder altså patienter med gigtsygdomme, bedre behandling.
Vi har taget en lang række initiativer, og jeg kan i flæng nævne: Der er år for år tilført flere ressourcer til det danske sundhedsvæsen; vi har styrket patientrettighederne ved bl.a. at skabe en regel om, at patienterne kan søge private sygehuse, hvis de ikke kan få behandling inden for 2 måneder i det offentlige sundhedsvæsen; og vi har lavet afgørende strukturændringer, som bl.a. indeholder en helt ny sundhedsreform.
De mekanismer, der skal til, og de sammenhænge, der skal til, for at den enkelte patient kan opleve et ordentligt og harmonisk forløb, er jo langt hen ad vejen genkendelige og ensartede fra sygdomsområde til sygdomsområde og er derfor lige så relevante for gigtbehandling og gigtforebyggelse som for behandling og forebyggelse af en lang række andre kroniske lidelser.
Det er også derfor, at regeringen har valgt at gå generelt til værks via en meget stor reform, nemlig kommunalreformen med den indbyggede sundhedsreform, som sådan set har det sigte at skabe en bedre struktur i det danske sundhedsvæsen og et sæt bedre, mere begavede spilleregler, så de forskellige aktører kan bidrage bedre til at løfte deres del af opgaven med at sikre sammenhængende behandlingsforløb af høj kvalitet.
Hvad økonomien angår, har meraktivitetspuljen tilført sygehusvæsenet i alt 8,5 mia. kr. i form af aktivitetsafhængige midler fra 2002 til 2007, og halvdelen af denne meraktivitet er faldet på det medicinske område.
Dertil kommer kommunalreformen, som jo er et væsentligt element i den sundhedsreform, der nu skal styrke kommunernes ansvar for bl.a. forebyggelse, sundhedsfremme og genoptræning ved at give kommunerne medfinansiering af regionernes sundhedsudgifter og dermed give kommunerne en stærkere tilskyndelse til at styrke rehabiliteringsindsatsen over for gigtpatienter og for den sags skyld også andre patienter med kronisk sygdom.
Samtidig styrker vi nu specialeplanlægningen og giver Sundhedsstyrelsen nye kompetencer.
Sundhedsstyrelsen har påbegyndt en gennemgang af samtlige specialer, herunder de specialer, som gigtpatienter benytter.
I gennemgangen fastlægges de overordnede rammer og opgavefordelingen for behandlingen i sygehusvæsenet, og dertil kommer et helt nyt aftalesystem på sundhedsområdet med obligatoriske sundhedsaftaler mellem de forskellige aktører.
Formålet med det er at styrke samarbejdet på tværs af sektorerne fra region og sygehus til det, der foregår ude i kommunerne, for at fremme en bedre sammenhæng på gigtområdet og en række andre områder og, som hr. Per Clausen var inde på, for at skabe mindre variation i behandlingstilbuddene – ikke på et lavere fællesnævnerniveau, men på et højere fællesnævnerniveau.
Så man må jo altså konstatere, at vi nu er der, hvor de overordnede rammer for en bedre indsats er til stede.
Det, der er hovedopgaven nu, er at fylde rammerne ud, og det er jo noget, der først og fremmest skal ske ude i det decentrale sundhedsvæsen, men selvfølgelig skal vi også fra centralt hold give en hjælpende hånd, og det gør vi så også.
Det er derfor, der i Sundhedsstyrelsens regi er nedsat en følgegruppe for det samarbejdende sundhedsvæsen for at understøtte udviklingen af kvalitet og sammenhæng for den medicinske patient.
Sundhedsstyrelsen udsendte i 2005 »Kronisk sygdom. Patient, sundhedsvæsen og samfund. Forudsætninger for det gode forløb« – en publikation, der peger på, at sundhedsvæsenet skal blive bedre til at tilbyde gigtpatienter og andre med kronisk sygdom det rigtige behandlingstilbud, herunder en standardiseret udredning, og det skal ske rettidigt, og det skal ske det rigtige sted.
Sundhedsstyrelsen har fulgt op på denne rapport med to projekter for to centrale indsatsområder, nemlig udarbejdelse af forløbsprogrammer og styrkelse af patienternes egenomsorg.
Sundhedsstyrelsen har haft et standardiseret forløbsprogram ude i høring.
Det forventes udsendt her i løbet af 2007, og det udgør et værktøj til, at man decentralt kan tilrettelægge et behandlingsforløb, sådan at patienterne får tilbudt den rette indsats på det rette sted på det rigtige tidspunkt.
Sundhedsstyrelsen har også netop udsendt idékataloget »Patienten med kronisk sygdom: Selvmonitorering, egenbehandling og patientuddannelse«.
Patientuddannelsesdelen er særlig relevant for gigtpatienter og omfatter bl.a. et patientuddannelsesprogram, som allerede har været gennemprøvet i et partnerskab mellem Gigtforeningen, Ribe Amt og Københavns Amt i 2004 til 2005.
Endvidere forventer Sundhedsstyrelsen her senere i år at udsende »Referenceprogram for knæartrose«, altså et projekt, som helt konkret er adresseret til gigtpatienter eller nogle af gigtpatienterne.
Det viser de seneste tal fra Lægemiddelstyrelsen.
De viser en forskel i anvendelsen i Øst- og Vestdanmark svarende til 0,2 døgndoser pr. 1.000 indbyggere.
Det er en variation, men dog ikke så stor, og forklaringen på den skal sikkert findes flere steder, bl.a. i det forhold, at anvendelsen registreres på det enkelte sygehus, altså ikke patientens bopæl.
Derfor kan forbruget måske tendere til at blive lidt højere, end befolkningstætheden tilsiger.
Sundhedsstyrelsen har i 2002 udgivet en medicinsk teknologivurdering af diagnostik og behandling af leddegigt, som blev gennemført i forbindelse med indførelsen af biologiske lægemidler.
Derudover har Sundhedsstyrelsen planlagt at igangsætte en ny medicinsk teknologivurdering af behandling af leddegigt med biologiske lægemidler, som skal sætte fokus på analyser af de organisatoriske patientrelaterede økonomiske konsekvenser.
Dertil kommer, at vi just nu har udmeldt midler tilvejebragt via finanslovaftalen mellem regeringen og Dansk Folkeparti, hvor Dansk Folkeparti har initieret, at vi nu understøtter forskningsindsatsen vedrørende slidgigt med 15 mio. kr. over en 3-årig periode.
Den pulje er netop blevet udmøntet, og syv konkrete projekter har fået støtte fra denne millionsatsning på forskning i gigt.
Så regeringen prioriterer altså gigtområdet, herunder også forebyggelsen af bl.a. gigt.
I regeringens sundhedsprogram »Sund hele livet« fra 2002 indgik muskel- og skeletsygdomme som et af de prioriterede områder.
Den langsigtede forebyggelse af de hyppigste typer af muskel- og skeletlidelser rettes mod at mindske fysisk inaktivitet i alle aldersgrupper.
Det gør vi ved at ændre motionsvanerne, og her har regeringen igangsat en række initiativer med henblik på at inspirere relevante aktører, herunder kommunerne, til at sætte fokus på fysisk aktivitet.
I år kører vi f.eks. kampagnen »Gang i Danmark«, en stor kampagne med kronprinsen som protektor, der sætter fokus på fysisk aktivitet og inspirerer og støtter kommuner, frivillige organisationer og andre aktører i civilsamfundet til at fremme fysisk aktivitet, gerne i et samarbejde.
Et særligt projekt under den her paraply, som bl.a. henvender sig til gigtpatienter, er »GÅ I GANG«, hvor Gigtforeningen, Diabetesforeningen og Kræftens Bekæmpelse sammen med Danske Gymnastik- og Idrætsforeninger har indgået et samarbejde om flere og bedre motionstilbud til mennesker med gigt, diabetes og kræft, og der satses på en bred vifte af aktiviteter som f.eks. bassintræning, stavgang, hensyntagende gymnastik, dans og træning med bold.
Når jeg nævner det her initiativ, er det, fordi nogle af de virkemidler, der skal til for at gøre en forskel på gigtområdet, jo går igen på andre sygdomsområder, og derfor er løsningen ikke at angribe det sygdom for sygdom, men at prøve at angribe det med nogle af de generelle faktorer, der gør en forskel.
Jeg kan også nævne andre initiativer: Sundhedstegnet, som er et redskab til fokus på sundere hverdag i daginstitutioner, dagpleje, skoler m.v., »Kommuner i Bevægelse«, hvor kommuner tilbydes gratis sparringspartner til rådgivning og hjælp med hensyn til at få fysisk aktivitet sat på dagsordenen, og Sundhedsstyrelsens motionskampagne, som skal medvirke til at få flere til at motionere.
Jeg kan da også nævne, at det netop er i dag, at den store satsning KRAM – kost, rygning, alkohol, motion – lanceres i Aalborg, i virkeligheden den største samlede monitorering af danskernes sundhed nogen sinde, som bl.a. jo også har det sigte at skærpe kommunernes fokus på det her område og i øvrigt også udvikle værktøjer, sådan at kommunerne kan løfte den nye opgave, kommunerne har fået på sundhedsfremme- og forebyggelsesområdet her pr. 1. januar.
Mere dedikeret gigtområdet har Sundhedsstyrelsen udarbejdet en pjece til praktiserende læger om slidgigt.
»Slidgigt: faktor og forebyggelse« hedder denne publikation, som jo altså også understreger den opgave, man har i almen praksis for at løfte sin del af opgaven.
Et andet generelt forebyggelsesområde, som regeringen har fokuseret på, og som har betydning for gigtpatienter, er initiativerne mod overvægt.
Svær overvægt kan forværre tilstanden hos gigtramte, idet led og knogler belastes unødigt.
Initiativerne her er f.eks. »Oplæg til national handlingsplan mod svær overvægt« fra 2003 og en forstærket indsats mod svær overvægt, som beskriver regeringens mål og visioner for indsatsen på overvægtsområdet.
Dertil kommer, at der er udmøntet midler til projekter om overvægt fra overvægtspuljen 2003, og at der i aftale om satspuljen på sundhedsområdet, der løber frem til 2008 og 2010, er afsat midler målrettet indsatsen mod overvægt.
Regeringens sundhedsprogram er fulgt op af en pulje, folkesundhedspuljen.
Herfra er der bl.a. støttet et projekt, det er beskrevet i rapporten »Den Motiverende Rygskole«, som Gigtforeningen er medinitiativtager til.
Så der er sådan set iværksat og nationalt forankret en række initiativer af generel karakter, der også er adresseret gigtpatienter.
Vi kan glæde os over, at vi med kommunalreformen og sundhedsreformen har skabt nogle af de organisatoriske forudsætninger og nødvendige tilskyndelsesmekanismer, der skal til, for at regioner og kommuner nu i fællesskab kan sikre patienterne, herunder altså gigtpatienterne, den rigtige behandling på det rigtige tidspunkt.
Jeg mener altså, at vi er på et stadie af udvikling, hvor regeringen og Folketinget har taget ansvaret for at skabe et sæt helt nye rammer omkring det danske sundhedsvæsen, et sæt helt nye spilleregler.
Spilles der efter dem, og holder man sig inden for rammerne, vil vi i fremtiden kunne opleve, at der gøres en positiv forskel i relation til at bekæmpe nogle af disse kroniske lidelser og i øvrigt skabe nogle ordentlige sammenhængende forløb for patienterne.
Det er blot vigtigt at forstå, at det jo er regionerne og kommunerne, der nu skal udfylde rammerne.
Det, som er vanskeligt ved det, vi står i, er, at det er lykkedes den nuværende regering at indrette et sygehusvæsen, et sundhedsvæsen, som tager udgangspunkt i, at det vigtige er at leve op til behandlingsgarantierne inden for de områder, hvor man er i konkurrence med private hospitaler.
Og stillet over for den udfordring mener jeg, at nationale handlingsplaner er et forsøg på at sikre, at også de områder, som ikke sådan er attraktive for det private sygehusvæsen at gå ind i, også får en prioritering.
Så fru Charlotte Fischer kan godt have ret i, at hvis vi startede med at snakke om, hvordan vi grundlæggende skulle indrette sygehusvæsenet og sundhedsvæsenet i Danmark, så ville vi måske starte et andet sted end med at lave nationale handlingsplaner for gigtområdet eller andre områder.
Nu er der sådan set ingen modsætning mellem at lave mange nationale handlingsplaner og foretage en prioritering.
For den prioritering kan man jo læse ud af, hvilken indsats man vil gøre på de forskellige områder.
Det kan godt være, at det grundlæggende er en skidt ting inden for sundhedsvæsenet og andre områder, at vi er kommet ind på at lave den ene nationale handlingsplan efter den anden, men realiteten er jo, at det i dag er startet, og hvis man har områder, hvor man ikke forsøger at gøre det, kan man i hvert fald være sikker på, at det område er nedprioriteret i praksis.
Og jeg synes faktisk ikke, at man skal nedprioritere gigtområdet, heller ikke i praksis.