Simon Emil Ammitzbøll (LA), 2011-12-19:
Da jeg var i Berlin tidligere på året, så jeg en valgplakat for det tyske liberale parti FDP, hvor der var spørgsmålet: Er FDP kun et parti for de rige?
Det er jo i virkeligheden det, som den her debat handler om.
Skal det kunne betale sig arbejde, eller skal det ikke kunne betale sig at arbejde?
Det er jo en spændende debat, hvor meget er blevet sagt.
Jeg vil jo sige, at der er to partier, der overrasker mig noget, om ikke skuffer.
Det ene er SF, og det andet er mit eget gamle parti Det Radikale Venstre.
Det Radikale Venstre har jo selv været en ihærdig deltager i at få indført kontanthjælpsloftet.
Min egen partileder forhandlede det sammen med den nuværende radikale gruppeformand, fru Marianne Jelved.
Det er en meget vigtig sag for Det Radikale Venstre, fordi Det Radikale Venstre traditionelt har arbejdet for, at det skal kunne betale sig at arbejde, og at man får noget ud af at gå på arbejde.
Jeg synes da i det mindste, at Det Radikale Venstre skylder Folketinget at komme op på talerstolen og forklare, hvorfor man har skiftet holdning i denne sag.
Det synes jeg ikke fremgik tydeligt under førstebehandlingen, så det kunne jo godt være, at der var kommet et svar siden.
Når man så både har set fru Marianne Jelved og hr. Nadeem Farooq i medierne fortælle om, at det skal kunne betale sig at arbejde, ville det i endnu højere grad have været på sin plads.
Så er der SF.
SF har om noget parti ønsket at rejse den her debat, deltage i den her debat, prøve at fremme den, i hvert fald når det handler om at fremstille sig selv som bedre end andre, i hvert fald når det handler om mediestunts, men ikke når det handler om det konkrete arbejde i Folketingssalen.
Det forstår jeg sådan set ikke helt, og jeg forstår heller ikke helt den linje, som SF har kørt,
traditionelt har SF jo faktisk godt kunnet skelne mellem egentlig fattigdom og så det, man kender i Danmark.
Lad mig læse et citat op:
... når vi sammenligner selv den usleste danskers kår, selv de ringeste kår, vi byder danske, med de kår, som folk har i nogle af udviklingslandene, bliver vi klar over, at der er ingen sammenligning«.
Sådan sagde SF's ordfører, Morten Lange, under førstebehandlingen af udviklingsbistanden i Folketingssalen i 1961.
Det er en noget anden retorik, SF har fået 50 år senere i 2011.
I SF's optik er Liberal Alliance bare et parti for de rige.
Hvad har Liberal Alliance gjort for de dårligst stillede danskere? bliver der spurgt.
Vi har gjort masser.
Vi er kommet med forslag om at lempe bundskatten, vi er kommet med forslag om at afskaffe fedtskatten.
Jeg kan love, at vi sender alle regeringens nye afgifter ved finansloven til afstemning her i Folketingssalen, så de lavestlønnede ikke skal blive belastet af det.
Vi er kommet med en klar vækstplan, der skaber egentlig arbejdspladser, og vi er i det hele taget meget optaget af, hvad man kan gøre, for at folk kan leve af et arbejde og forsørge sig selv.
Regeringen vil ifølge eget udsagn ved en imaginær skattereform skaffe et øget arbejdsudbud på 7.000.
Der er stadig ikke fundet noget forligsparti, og De Konservatives 8 mandater rækker ikke her.
Det kommer næppe til at ske, men vi ved, at det her forslag kombineret med alle afgifterne og den langsigtede effekt af den kickstart, der forhåbentlig aldrig bliver til noget, vil være værre i forhold til antallet af arbejdspladser end alene de 7.000, man påstår at skabe med den kommende skattereform.
Så man gør intet, man gør især intet for de dårligst stillede.
Derfor vil jeg også godt til sidst sige til SF's ordfører, fru Özlem Sara Cekic, Socialudvalgets formand: Kom dog herop, kom dog herop på Folketingets talerstol – jeg skal nok forlade den inden, så der er plads – og deltag i debatten.
Man går hårdt til hr. Joachim B. Olsen, man går hårdt til fru Mai Henriksen, men man tør ikke selv stille sig herop og forfægte sine synspunkter og lade dem afprøve af Folketingets øvrige partier.
Det er skuffende.