Lykke Friis (V), 2010-12-14:
Tak, og også tak for forespørgslen, som giver en god mulighed for at diskutere et vigtigt emne, nemlig klimatilpasning.
Og som fru Ida Auken også redegjorde for, kan vi jo alle sammen stadig huske, hvordan regnen væltede ned i august i år, og også hvilke skader den voldte rigtig mange steder, både på huse og naturligvis også på vores infrastruktur.
Og det er jo konsekvenserne af sådanne forandringer, som vi nu og i de kommende mange år løbende skal forebygge.
Det er positivt, at både regering og opposition har fokus på klimaforandringernes konsekvenser for Danmark, og det er også positivt, at vi er enige om, at når det gælder om at tilpasse sig til fremtidens mere ekstreme vejr, skal vi ikke sidde på hænderne.
Tillad mig lige ganske kort at genopfriske de overordnede principper, der er fastlagt i regeringens klimatilpasningsstrategi fra 2008.
For det første er strategien faktabaseret.
Den bygger på gennemarbejdede analyser, stort forarbejde, bl.a. modelberegninger for den klimatiske udvikling for Danmark.
Med august måneds regnskyl i frisk erindring kan det naturligvis være fristende at sætte en masse nye initiativer i gang omgående, men netop i denne type situationer har vi som politikere ansvaret for at holde tungen lige i munden.
Store, nye initiativer, der alene tager afsæt i august måneds regnskyl, risikerer at blive uigennemtænkte og for dyre.
Løsningerne skal i stedet i videst muligt omfang være vidensbaserede og gennemtænkte, simpelt hen fordi løsningerne skal holde i rigtig, rigtig mange år, og regeringen er derfor ikke tilhænger af hovsapolitik.
Hvad angår strategien, viderefører den for det andet den kendte arbejdsdeling mellem stat og kommune.
Det er jo en grundlæggende arbejdsdeling, den har vi fastholdt, og den agter vi også at fastholde fremadrettet.
En stor del af klimatilpasningsarbejdet vil foregå lokalt ude i kommunerne.
Regeringen er overbevist om, at kommunerne selv er de bedste til at håndtere og implementere konkrete løsninger på klimatilpasningsområdet, kommunerne har nemlig lokalkendskabet.
Og vi ved jo også, at kommunerne er vidt forskellige med hensyn til behovet for klimatilpasning.
Der er jo altså alt andet lige stor forskel på at bo på den jyske højderyg og at bo i f.eks. Greve, der er særlig udsat.
Det giver derfor ikke mening, hvis staten skal diktere, hvad der skal gøres, og sikre, at det bliver gjort i den enkelte kommune.
For det tredje er strategien økonomisk ansvarlig.
Den tager højde for, at vi i vores iver efter at forebygge skader som følge af klimaforandringerne samtidig skal være økonomisk ansvarlige.
Klimatilpasning skal indtænkes, når der alligevel skal udskiftes og renoveres, når der sker arealplanlægning, eller når der bygges nyt.
Det blev sagt på en nylig afholdt konference om klimatilpasning i oktober, at det burde være en tommelfingerregel, at hver gang man laver et klimatilpasningstiltag, skal det tjene mindst et ekstra formål.
Set med de briller vil klimatilpasning ikke bare være et problem, men absolut også være en mulighed, f.eks. i forbindelse med at få skabt nye grønne områder.
Det er økonomisk ansvarligt, og det er også sund fornuft.
Når jeg så bliver spurgt, hvilke initiativer regeringen agter at tage på klimatilpasningsområdet i lyset af udviklingen siden 2008, så er svaret, at vi løbende tager alle de nødvendige initiativer, nøjagtig ligesom vi har gjort det hidtil.
Og det agter vi naturligvis at blive ved med.
Lad mig give nogle eksempler på nogle af de mest centrale initiativer, regeringen har taget, siden strategien så dagens lys i 2008.
Først og fremmest er der blevet etableret et statsligt videncenter for klimatilpasning, der indsamler og formidler ny viden om klimaforandringer og mulige tilpasningsløsninger.
Desuden har vi oprettet et koordinationsforum for klimatilpasning, og her deltager Kommunernes Landsforening, Danske Regioner og alle relevante ministerier, i alt ni centrale ministerier, med henblik på at sikre koordinering af klimatilpasning på tværs af sektorer og myndigheder.
Dette forum sætter analyser i gang.
F.eks. kommer vi over i en samfundsøkonomisk screening af klimatilpasning, og man peger også løbende på indsatsområder.
Også på forskningsområdet sikrer vi, at der sker en koordinering af den forskning, der har relevans for klimatilpasning, og at der leveres autoritative klimadata og forskningsresultater.
Dette sker i samarbejde med universiteterne og øvrige forskningsinstitutioner under ledelse af DMU på Aarhus Universitet.
Og der følger penge med.
I de seneste år er der via globaliseringspuljen afsat midler til forskning i klimatilpasning.
Hvis vi kunne konstatere, at der siden klimatilpasningsstrategiens offentliggørelse 2008 og til i dag ikke havde været fremdrift i tilpasningsindsatsen, ville der naturligvis være grundlag for at vurdere, om vi var gået rigtigt til værks.
Men det er ikke tilfældet.
Vi er i gang, både staten og en lang række kommuner, både inden for egne kommunegrænser og også på tværs af kommunegrænserne.
Regeringen har tillid til, at kommunerne kan finde ud af at samarbejde på tværs af kommunegrænser dér, hvor det er nødvendigt og klogt.
Det findes der da også en række eksempler på.
Region Hovedstaden er i gang med en samlet klimastrategi, som vil dække 29 kommuner.
Kommunerne Lolland, Odsherred og Slagelse er sammen med Region Sjælland og Kommunernes Landsforening gået sammen om et projekt om kystudvikling, hvor klimatilpasningen og vandstandsstigningerne er centrale spørgsmål.
Og kommunerne Rudersdal, Hørsholm og Fredensborg har iværksat fælles klimatilpasningsprojekter.
Statens rolle går jo så ud på at udstyre kommunerne med den nødvendige viden og selvfølgelig også de nødvendige værktøjer.
Staten skal understøtte, at de rigtige beslutninger tages af kommunerne; vi skal ikke tage beslutningerne for dem, det gør de bedst selv.
Noget af det, som kommunerne i høj grad efterspurgte også i forbindelse med regnen i august, var et klimascenarie.
Det har vi jo så udmeldt, og det kan de nu bruge i deres planlægning frem til midten af dette århundrede.
Dermed er der nu også det samme udgangspunkt og en fælles reference for alle kommunerne og selvfølgelig også for staten.
Jeg kan også nævne initiativet om at opdatere DMI’s varslingssystem, så det bliver bedre til at tage højde for nutidens og fremtidens mere ekstreme vejr.
Og som et nyt initiativ vil Videncenter for klimatilpasning øge sin kommunikationsindsats over for kommunerne og i 2011 gennemføre en tour de klimatilpasning med en række regionale workshopper for at skabe mere opmærksomhed om den viden og de værktøjer, der allerede eksisterer på portalen. Så vurderer regeringen naturligvis løbende den gældende lovgivning for at sikre, at der ikke findes lovgivningsmæssige barrierer for klimatilpasningen.
Lad mig give fem eksempler fra 2010: For det første er en ny lov om stormflod og stormfald blevet vedtaget i dette forår.
Der er nu skabt incitamenter, der fremmer klimatilpasning, i form af en ny erstatningsmodel, så selvrisikoen forhøjes ved gentagne oversvømmelser på samme adresse.
Ordningen er ligeledes blevet udvidet, så man nu også kan få erstatning for oversvømmelser, hvis vandløb og søer går over deres bredder som følge af ekstreme vandstande.
For det andet er reglerne for afvanding af veje blevet ændret, så der nu tages højde for mere og kraftigere regn. For det tredje vil miljøministeren iværksætte et arbejde, som skal se på kommunernes mulighed for at lave grønne lokalplaner, så det bliver muligt at stille krav om grønne tage eller separate spildevandssystemer, så man ikke leder regnvandet ned i kloakkerne.
For det fjerde vil Økonomi- og Erhvervsministeriet igangsætte et analysearbejde for at se nærmere på klimaforandringernes betydning for nybyggeri, bl.a. i forhold til bygningsreglementet.
Endelig, for det femte, har regeringen nedsat et spildevandsudvalg, som skal undersøge, hvordan vi kan øge incitamenterne til at aflede regnvand uden om kloakkerne.
På netop dette punkt er regeringen for øvrigt helt enig med SF i, at de forventede større mængder regn ikke skal håndteres ved blot hovedløst at udbygge alle landets kloakker.
Der findes en række eksempler på grønne løsninger, hvor vi, samtidig med at vi håndterer de øgede regnmængder, også får flere grønne områder i byerne.
Her er Odense Kommune et godt eksempel, hvor man har revet syv villaer ned og i stedet anlagt en sø.
Og i Københavns Kommune etableres f.eks. lommeparker, som er mindre, grønne områder, der kan afkøle byen på varme dage og optage regnvand på våde dage.
De overordnede principper, som regeringen lagde sig fast på i 2008 – nemlig at strategien skal være faktabaseret, at vi viderefører en klarere arbejdsdeling mellem stat og kommuner, og at strategien er økonomisk forsvarlig – bør fortsat være gældende.
Udgangspunktet for regeringens arbejde med klimatilpasning er strategien fra 2008, og det vil det også være i 2011, og det er der tre grunde til: For det første: Der er ikke sket nogen afgørende ændring i vores viden siden 2008. For det andet: Strategien virker; klimatilpasningsstrategien er kun 2½ år gammel, og det er på den måde faktisk ganske imponerende, hvor meget den alligevel skaber opmærksomhed om de udfordringer, vi står over for, og om de muligheder, der er for at løse problemerne.
Vi siger ikke – og jeg understreger også: jeg siger ikke – at alt er fryd og gammen.
Jeg har også flere gange sagt, at vi naturligvis ikke er i mål, hvad angår klimatilpasning.
Det tror jeg ikke der er nogen der er.
Vi startede som et af de første lande med en strategi i 2008, og i mange, mange år frem vil vi løbende skulle tilpasse og justere, hvordan vi bor, bygger og bevarer.
Regeringen vil fortsat være lydhør over for de faktiske udfordringer, og vi vil gøre vores del af arbejdet og løbende finpudse strategien, efterhånden som behovet opstår, for her er der altså tale om et emne, som jeg ikke tror der er nogen der har de endegyldige svar på.
Vi betræder i høj grad i fællesskab jomfruelig jord.