Holger K. Nielsen (SF), 2012-01-20:
Jeg vil som andre også godt takke regeringen for denne sikkerhedspolitiske redegørelse, som jo på flere måder udstikker linjerne for dansk udenrigs- og sikkerhedspolitik i en ramme, hvor der på den ene side er kontinuitet og på den anden side nogle nye sigtelinjer.
Det siges jo helt klart, at vi stadig væk skal føre en aktivistisk udenrigspolitik, men modsat tidligere vil den nye regering ændre fokus for, hvad der ligger i begrebet aktivisme.
Det, vi har set siden 2001, har været en meget ensidig fokusering på de militære løsninger, hvor det, der har været udgangspunktet for dansk udenrigs- og sikkerhedspolitik, har været, hvor vi kunne deltage militært.
Det var jo specielt deltagelsen i Irakkrigen et meget markant eksempel på.
I den nye regering lægger man mere vægt på forebyggelse og på løsninger i en bred vifte af instrumenter: hjælp til svage stater, demokratiudvikling og kapacitetsopbygning i bredeste forstand, men stadig væk også muligheden for militære interventioner.
Det er stadig væk en mulighed, men det indgår i en langt bredere ramme af instrumenter i en udenrigspolitik.
Det skete i Libyen, hvor det gav mening, at vi intervenerede militært i en situation, hvor den libyske befolkning, som man havde gjort det i andre arabiske lande, havde rejst sig for at få frihed og blev brutalt slagtet ned af Gaddafi.
Fra dansk side besluttede man med et meget, meget stort og bredt flertal i Folketinget at intervenere militært, fordi det ville få vidtgående negative konsekvenser for andre arabiske lande, hvis det lykkedes Gaddafi at slå de libyske oprørere ned, og fordi det gav mening at gå ind militært.
Det har vist sig, at vi havde ret i den antagelse – ikke, at man har løst alle problemer, for der er stadig væk store problemer.
I Libyen er det også fornuftigt, at man fra regeringens side har oprettet et kontor i Tripoli for at kunne følge udviklingen tæt, og det er vigtigt, at vi sætter ind med en række udenrigspolitiske og handelspolitiske instrumenter i forhold til at få en tættere kontakt til det nye libyske regime.
Det, som er en meget overordnet betragtning i redegørelsen, er det multilaterale.
For at varetage danske sikkerhedspolitiske interesser er vi nødt til at agere internationalt.
Det er ikke som i gamle dage, hvor vi bare havde vores eget forsvar ved Dybbøl Banke, og kunne vi forsvare det, havde vi forsvaret vores land.
Det er langt mere komplekst i dag, og derfor støtter vi også den tilgang, at det for dansk sikkerhedspolitik er et spørgsmål om, hvordan vi agerer i vores samlede udenrigspolitik, og at det multilaterale spiller en stor rolle, her ikke mindst FN.
Det var utænkeligt, for det var så funderet i den danske tilgang til udenrigspolitikken, at FN naturligvis var den helt centrale institution.
I dag har vi kunnet høre, hvordan et centralt parti, i hvert fald i de sidste 10 år og heldigvis ikke længere, direkte siger, at man ikke skal tage hensyn til FN.
Irakkrigen var et eksempel på, at man under den tidligere regering var villig til at gå på tværs af et flertal i FN's Sikkerhedsråd.
Der er problemer i FN, selvfølgelig er der det, men havde vi ikke FN, hvordan havde verden så set ud?
Hvordan havde verden set ud, hvis vi ikke havde et sted, hvor de forskellige konflikter kunne diskuteres?
Hvor forskellige landene end er, og hvor usympatiske de end kan være, har vi trods alt et sted, hvor vi kan høre, hvad de siger, og hvor vi kan argumentere i forhold til dem.
Det, der jo er hele meningen med FN, er, at verdenssamfundet har ét sted, hvor vi kan udveksle synspunkter – gerne på en barsk facon, men udveksle synspunkter i forhold til hinanden og i forhold til modparter, hvor usympatiske de end kan være.
Derfor er det helt centralt, at vi kommer tilbage på FN-sporet, og det synes jeg den her redegørelse og den nye regerings politik er udtryk for.
Et område, der bliver opprioriteret, og det er jeg glad for, er hele nedrustningsområdet.
Der har ikke været særlig stort fokus på det de seneste år, specielt ikke efter afslutningen af den kolde krig, men det er rent faktisk vigtigt.
Der er stadig væk mange atomvåben i verden.
Under den kolde krig bevægede vi os på en knivsæg: Var det gået galt, var det gået helt galt.
Når det ikke gik galt, skyldtes det primært, at der var tale om rationelle aktører hos de to supermagter.
Cubakrisen var ved at komme fuldstændig ud af kontrol, men på grund af rationalitet, og fordi Khrusjtjov og Kennedy kunne tale sammen og få kontakt med hinanden, lykkedes det at afværge katastrofen i 1962.
Det, der sker i dag, er, at atomvåben spredes til ikkerationelle aktører, og det er i virkeligheden på mange måder en farligere situation.
Det handler situationen i Iran også meget om.
Det er derfor, at ikkespredningsregimet skal opprioriteres.
Det er derfor, vi er nødt til at se på, hvordan vi får fjernet atomvåbnene – og det er derfor, Obamas vision er så vigtig, som den er – og at vi som et lille land har mulighed for at kunne påvirke det, hvor vi end er.
Jeg syntes, det var skuffende, at den tidligere regering på NATO's topmøde ikke satsede mere på at få de taktiske atomvåben i NATO væk, for de har ingen militær betydning overhovedet, lige så lidt som atomvåben, der har en meget ringe betydning.
I det omfang at de nye trusler stammer fra terrorgrupper, ved enhver, at man ikke kan bekæmpe terrorgrupper med atomvåben, og man kan ikke bekæmpe en stat som Nordkorea med atomvåben, fordi brugen af atomvåben forudsætter, at man, om jeg så må sige, kan tvinge modparten til ikke at bruge sine våben.
Når der er tale om irrationelle aktører, har det slet ikke den samme betydning, fordi de diktatorer sådan set er ligeglade.
Derfor har det ikke den betydning længere, heller ikke for os selv.
Det er det, som en række koldkrigspolitikere som Kissinger har erkendt.
De siger, at vi er nødt til at få skrottet alle atomvåben.
Det betyder så, at NPT, ikkespredningsaftalen, skal have ny dynamik, og der kan vi også fra dansk side spille en rolle.
Jeg er glad for, at regeringen er opmærksom på det, hvilket den tidligere regering sådan set også var, for man begyndte under daværende minister, fru Lene Espersen, ved at man udpegede en nedrustningsambassadør.
Den nye regering fortsætter mere målbevidst på det område, og det er ganske vigtigt.
Arktis er et vigtigt fokusområde for Danmark og for den danske sikkerhedspolitik.
Den episode, vi har set i Italien med krydstogtskibet, der gik på land, har haft forfærdelige konsekvenser.
Alle, der har forstand på det, siger, at det sådan set er et spørgsmål om tid, før det samme vil ske i det arktiske område, og derfor er der en meget stor udfordring også sikkerhedspolitisk med hensyn til hele skibssikkerheden i Arktis.
Vi skal også være opmærksomme på, at vi ikke skal opruste deroppe.
Ilulissaterklæringen om en fredelig løsning på de grænseproblemer, der måtte være, og at FN's havretskonvention skal bruges som instrument i de sammenhænge, er vigtige elementer.
Men vi skal også spille med på den dagsorden, ved at vi arbejder for, at der sker en nedrustning, at der sker en demilitarisering i hele det arktiske område.