Holger K. Nielsen (SF), 2015-03-20:
Jeg må indrømme, at jeg ikke helt synes, at jeg forstår den store sammenhæng i Det Radikale Venstres argumentation.
Altså, hovedargumentet er, at det ikke skal være lige nu – men hvornår skal det så være?
Det er jo et argument, man altid kan bruge i forhold til hvad som helst.
Omvendt kan man vel i betragtning af de store tildragelser, vi har oplevet det sidste års tid, som også ministeren var inde på, argumentere for, at der måske netop er brug for, at vi gør det nu, for at vi kan træffe vores beslutninger på et ordentligt grundlag.
Jeg ved, at Det Radikale Venstre jo lægger meget vægt på, at man skal fundere sine beslutninger sagligt.
Saglighed er jo altid Det Radikale Venstres motto, og man siger, at man lytter til eksperter osv.
Jeg må indrømme, at jeg stadig synes, at det er rimelig forvirrende, hvad det er, der bliver sagt.
Hvert tiende år, bliver der sagt.
Jamen det er da mere end 10 år siden, der sidst har været en sådan kommission.
Jamen hvorfor kan der ikke det?
Det er vel det, som man skal forsøge på at få, og at Det Radikale Venstre afviser, at der kan skabes et forkromet overblik, undrer mig virkelig meget, og jeg er helt uforstående over for det.
Der kan ikke skabes ny viden, siger man.
Hvorfor kan der ikke det?
Det er da netop det, som man har mulighed for.
I Tyskland eksempelvis har Steinmeier sat et stort arbejde i gang og faktisk både skabt ny viden og ny politik ud fra det kæmpe stykke arbejde, man har sat i gang dér, for at nydefinere den tyske udenrigspolitik.
Det er et meget, meget vigtigt stykke arbejde.
Så jeg er helt uforstående over for den argumentation, som Det Radikale Venstre bruger her i dag.
Det må jeg sige.
Jeg vil godt takke for debatten og de bemærkninger, der har været, og som jo på mange måder har været positive og konstruktive, selv om der ikke er enighed om at stemme for det her beslutningsforslag.
Jeg vil egentlig godt tage udgangspunkt i, at vi har et lille land, der hedder Danmark.
Historikeren Søren Mørch kaldte det engang det nordtyske sletteland, altså sådan et lille land, der ligger oven på Tyskland, men hvor vi jo alligevel har været i stand til at opbygge en nation, en stat.
Man kan spørge sig selv: Hvorfor skal vi overhovedet have en udenrigspolitik?
Har vi muligheder for at påvirke?
Spiller vi en rolle?
Er der nogen, der lytter til os?
Og hvorfor skal vi bruge så mange penge, som vi faktisk gør, på at føre udenrigspolitik?
Hvorfor skal vi have ambassader i mange forskellige lande?
Hvorfor bruger vi ressourcer på alt det arbejde?
Det er jo et spørgsmål, vi som politikere er nødt til at forholde os til hele tiden, også for at kunne begrunde, hvorfor vi faktisk bruger mange penge på udenrigspolitikken.
Jeg er selvfølgelig ikke i tvivl om, at det skal vi gøre, men jeg tror, det er vigtigt, at vi så også hele tiden er i stand til at rationalisere, er i stand til at analysere, hvad vi skal med de ressourcer, vi har, og de muligheder, vi har rundtomkring i verden.
Det er jo rigtigt nok, at det ikke er gjort med et kommissionsarbejde, men i betragtning af de meget, meget store forandringer, vi har oplevet, specielt det sidste år – udenrigsministeren talte om et skelsættende år, og jeg er fuldstændig enig – hvor mange ting omkring os forandrer sig, er der behov for det.
Hvad sker der i Rusland?
Hvordan kan vi håndtere det store land, som ændrer sig?
Ved vi nok om, hvad det er, der driver russisk udenrigspolitik?
Der er ustabiliteten i dele af Europa – i høj grad på grund af den russiske politik.
Der er sammenbruddet i Mellemøsten, hvor de grænser, der blev tegnet efter det osmanniske riges sammenbrud efter første verdenskrig, er i opløsning.
Vi får måske et helt nyt Mellemøsten, som vi slet ikke kender det i dag – måske med terrorregimer, men i hvert fald anderledes end det, vi har kendt indtil nu.
Der er hele det arktiske spørgsmål, hvor klimaforandringer jo indvirker på dansk sikkerhedspolitik og dansk udenrigspolitik, og i det hele taget er der nogle enorme udfordringer der.
Okay, vi er ikke så meget i tvivl om, at der sker meget, men der er også brug for at kunne vide meget om det.
Men jeg synes faktisk, at det er rigtigt, som nogle har sagt – i hvert fald sagt meget klart af hr. Søren Pind, både i dag og tidligere – at vi i høj grad sådan mangler en strategisk tilgang til det her.
Der er ofte en tendens til, at vi agerer reaktivt og i høj grad efter ønsker fra USA for nu at sige det helt klart.
Et meget godt eksempel er Libyenkrigen, hvor vi jo var hurtige her i Folketinget med at træffe beslutning om at sende F-16-fly til Libyen, og hvor vi var meget stolte af, at vi var de første, der gjorde det, altså at vi var på vingerne allerede næste morgen, efter at vi havde hastebehandlet det forslag her i Folketingssalen.
Men der kunne man jo godt måske have spurgt sig selv: Jamen burde vi ikke dér have haft nogle overvejelser om, hvad det er, vi går ind til, og hvad alternativet er?
Har vi styr på, hvad det er for kræfter, vi kommer til at hjælpe, og hvilke kræfter vi ikke kommer til at hjælpe?
Har vi styr på, hvad der skal ske, efter at Gaddafi måske er væltet?
Jeg vil sige, at vi støttede Libyenmissionen.
Vi har også støttet den nuværende mission i Irak, men jeg vil da godt spørge, om vi ikke dér burde have haft en lidt mere grundig diskussion af, hvad konsekvenserne kunne blive, og hvilke faldgruber der er.
Og burde det ikke måske indgå i en større strategisk kontekst, sammenhæng, hvor vi ligesom kan have et klart overblik over, hvor vi bruger de forskellige ressourcer?
Én ting er, at vi jo bruger og har brugt mange ressourcer på militære interventioner i det her land, men man kan også godt vende det om og spørge, om vi kunne have opnået det samme ved at have brugt andre instrumenter: udviklingsbistand, humanitær bistand, det, som hr. Frank Aaen kalder ikkemilitær konfliktløsning.
Jeg tror faktisk, at der er meget, meget brug for, at vi ligesom får vendt bøtten nogle omgange og bliver i stand til at tænke lidt mere ud af boksen med de, om jeg så må sige, begrænsede ressourcer, vi har – men ud fra sådan en helt, helt overordnet præmis om, at der er brug for dansk udenrigspolitik; at vi har en rolle at spille i verden; at vi gennem de alliancer, vi har, kan gøre en forskel; at vi har nogle værdier, vi også kan gøre en forskel med.
Og den analyse skal vi have.
Der kom et udmærket visionspapir fra ministeriet her lige før jul.
Det var glimrende, synes jeg selv, men jeg tror faktisk, at der er brug for, at vi graver lidt dybere, og at vi får flere med i den her proces.
Der er mange folk med p.t., det ved jeg godt, men jeg mener virkelig, at der er behov for, at man godt kunne grave lidt dybere, end tilfældet har været.
Og i forlængelse af det vil jeg sige, at vi også har instrumenterne til det.
Altså, der er sket meget store besparelser i Udenrigsministeriet, og jeg ved alt om, hvordan sådan nogle ting foregår internt i regeringen.
Jeg har selv siddet i regeringens økonomiudvalg og kender alt til de diskussioner, som er dér.
Naturligvis skal Udenrigsministeriet også indgå i den prioritering, der er, af statens udgifter, den nødvendige prioritering – det er jeg helt enig i – men derfor kan vi jo godt tage en lidt mere overordnet diskussion: Er det en klog politik, som man har gennemført der?
Er det klogt ud fra danske økonomiske interesser, ud fra danske politiske interesser, at man har lavet de der økonomiske nedskæringer, som faktisk er lavet?
Vi ved, at der faktisk er problemer med at fastholde folk, fordi det for danske familier er, om jeg så må sige, ganske belastende at skulle rejse ud og hjem igen og ud i en måske kortsigtet periode.
Det kunne man måske godt for 50 år siden, men det er langt, langt vanskeligere i dag, og derfor er der også et rekrutteringsproblem, som vi er nødt til at erkende.
Vi må sige til os selv: Hvis vi vil spille en rolle i verden; hvis vi mener det alvorligt, at det her område betyder noget, også for dansk økonomi, også for danskernes selvbevidsthed, så er vi nødt til at bruge de ressourcer, der skal bruges – selvfølgelig ud fra de ansvarlige økonomiske rammer, som enhver regering må lægge, og som jeg selv har været med til at lægge.
Der er en eller anden tendens til – det tror jeg også hr. Søren Pind sagde – at man ligesom sætter det her ud på et sidespor, og at man ikke rigtig vil diskutere det offentligt.
Jeg synes faktisk, at der er meget god grund til, at vi får en meget, meget offentlig diskussion om, hvad vi vil med det her land ude i verden.
Hvilken udenrigspolitik skal vi føre?
Hvilke ressourcer skal vi bruge på det?
Hvilke prioriteringer skal vi anlægge?
Hvilke instrumenter har vi?
Og som jeg har sagt tidligere, mener jeg, at en kommission er meget velegnet til det.
Det er et dårligt tidspunkt.
Men jeg vil sige, at tidspunktet altid er dårligt for sådan noget.
Altså, ligegyldigt hvornår man foreslår det her, vil man kunne bruge det argument.
Der vil altid kunne argumenteres for, at tidspunktet er dårligt, og derfor er man nødt til ligesom at beslutte, om man vil det her eller ej, og så begive sig ud i det.
Så det synes jeg ikke rigtig man kan bruge som argument, heller ikke i den her sammenhæng.
Vil det her være tidskrævende?
Nej, ikke nødvendigvis.
Som jeg nævnte, sad jeg selv i Forsvarskommissionen, og det var et meget frugtbart arbejde, der varede i ca. et år, og så blev der brugt et par måneder til at skrive rapporten færdig.
Det fungerede fint, synes jeg.
Og det her er jo ikke en evighedskommission, og det skal det selvfølgelig ikke være.
Men det her kan faktisk godt gøres ganske effektivt og også relativt hurtigt, og jeg er ikke et sekund i tvivl om, at det, man vil få ud af det, vil være særdeles frugtbart og noget, vi vil kunne bruge, også mange år fremover – ikke som en færdig facitliste.
Det har hr. Lars Barfoed jo fuldstændig ret i at man ikke kan lave, og det skal man heller ikke lave.
Det skal være et dynamisk instrument til at fastlægge en meget mere overordnet strategisk tilgang til, hvordan vi kan føre udenrigspolitik i det her land, så vi bliver proaktive og ikke reaktive; så vi selv sætter nogle rammer, selv opsætter nogle prioriteringer, ud fra hvad vi vil i vores dejlige lille land.