Morten Østergaard (RV), 2011-01-25:
Rådet vedtog i december 2008 det såkaldte udsendelsesdirektiv, som skulle implementeres senest den 24. december 2010.
Danmark er undtaget fra direktivet på grund af vores forbehold, og vi har ikke deltaget i tilblivelsen af det.
Men da det også er en udbygning af Schengenreglerne, kan Danmark træffe afgørelse om at gennemføre direktivet i dansk ret, og hvis vi ikke gør det, ja, så må de andre Schengenlande overveje, hvilke foranstaltninger der skal træffes – i yderste konsekvens, at vi skal træde ud af Schengensamarbejdet.
Derfor er det jo, at regeringen foreslår at implementere direktivet med virkning fra den 1. marts 2011.
Det illustrerer sådan set lidt vores forbehold for retlige og indre anliggender, nemlig at når resten af EU laver fælles regler på det her område, så må Danmark passivt se til og overveje, om det, de er blevet enige om, er noget, vi finder anvendeligt i Danmark.
Det havde naturligvis været at foretrække, at vi havde været en del af den politiske proces og tilblivelsen af de regler.
Men det er positivt, at regeringen nu ønsker direktivet implementeret i dansk ret.
Vi synes i et og alt, at vi skal søge på udlændingeområdet at tilnærme os de fælles EU-regler, der er, og særligt selvfølgelig, når det har med asyl at gøre, fordi der jo kun er én flygtningekonvention, og det jo typisk er folk fra de samme områder, det drejer sig om.
Her drejer det sig altså om tredjelandsborgere, folk uden for EU/EØS og Norden, der opholder sig ulovligt i et Schengenland.
Hvis udlændinge ikke udrejser, jævnfør fristen, så kan man give et indrejseforbud oven i udvisningen, medmindre der er andre forhold, der taler imod, f.eks. menneskerettighedskonventionens bestemmelser omkring familiens enhed.
Afgørelserne skal overbringes skriftligt og med de vigtigste afgørelser i oversættelse på relevante sprog.
Så det interessante: Direktivets artikel 13, stk. 3 og 4, giver ret til repræsentation og rådgivning, hvilket medlemsstaten skal stille til rådighed gratis.
Det påstås så i lovforslaget, at Danmark lever op til den standard, men det viser der sig altså at være delte meninger om, når man læser høringssvarene.
Eksempelvis finder Advokatrådet det tvivlsomt, om Danmark lever op til de to artikler i direktivet, fordi advokathjælpen jo ophører efter Flygtningenævnets afgørelse og afslag, og der dermed ikke er rådgivning eller advokatbeskikkelse i forbindelse med selve udvisningsforløbet.
Det er der så i øvrigt heller ikke ved ansøgning om familiesammenføring og arbejdstilladelse og for studiesøgende.
Så lægges der op til, at udlændinge kan frihedsberøves, hvis der er væsentlige grunde, der taler for det, i op til 6 måneder, og det kan forlænges i op til 18 måneder i særlige tilfælde.
Vi anbefaler fra Det Radikale Venstres side, at der gives en gratis juridisk rådgivning, jævnfør direktivets artikel 13, og så synes vi også, at det er afgørende, når man nu vælger at gå ind at lovfastsætte frihedsberøvelsen, jævnfør direktivet, at man så forholder sig til, hvad den gældende praksis er i Danmark.
Den beskrives slet ikke i lovforslagets bemærkninger, men jævnfør det høringssvar, der ligger fra Landsforeningen af Forsvarsadvokater, er det altså 12-13 måneder, der ligesom er landsrettens smertegrænse for, hvor lang tid man kan have udviste borgere i Danmark frihedsberøvet.
I den sammenhæng er det jo altså, at man må undre sig lidt over situationen, fordi, som jeg var inde på i diskussionen med hr. Naser Khader, er der jo ingen, der mistænker den nuværende regering for at holde på afviste asylansøgere.
Derfor er situationen jo også den, at når folk ikke kan sendes ud, er det i al væsentlighed, fordi modtagerlandene ikke vil modtage dem, og fordi der kan være problemer med rejselegitimation.
Der kan man sådan set stille det spørgsmål, om man overhovedet er inden for direktivets ramme, fordi frihedsberøvelse jo kun må anvendes, hvis man rent faktisk har mulighed for at effektuere udsendelsen.
Det betyder altså, at man jo ikke bare kan spærre folk inde, hvis man ikke har nogen realistisk chance for at få den udsendelse gennemført.
Det er der, hvor man kan sige, at landsrettens grænsedragning er interessant, fordi der har man altså indtil videre sagt, at hvis frihedsberøvelsen har varet mere end 1 år, har vi ligesom nået grænsen for, hvornår man med rimelighed kan sige, at det er sandsynligt, at man vil kunne gennemføre udsendelsen.
Den vælger man så nu bare pr. lov at sætte op til 18 måneder og stik modsat det, hr. Naser Khaders sagde, sådan set at blande sig meget direkte i domstolenes arbejde.
Så er der spørgsmålet om udrejsefristerne og straksudvisningen af kriminelle.
Der vil vi gerne opfordre til, at man ikke sidestiller alle med ulovligt ophold med kriminelle og bruger samme procedure, f.eks. ved afvisning af åbenlyst grundløse ansøgninger.
Det er jo altså ikke kriminalitet at søge om asyl i Danmark, heller ikke selv om det viser sig ved nærmere efterforskning, at det er en åbenbart grundløs ansøgning.
Det gør ikke dem, der søger, til kriminelle, og det er besynderligt, at regeringen her vil sidestille dem med kriminelle og bl.a. give et indrejseforbud i 2 år, der jo fungerer som en slags straf.
Vi anbefaler en større fleksibilitet, der tager hensyn til den enkelte og familiens forhold, også i forbindelse med asylansøgningen, og også for at fremme frivilligheden, som sådan set er direktivets grundpræmis: at man i enhver sammenhæng skal søge at fremme frivillig udrejse.
Derfor støtter vi også Dansk Flygtningehjælps forslag om en fortrydelsesret: Hvis man ikke har samarbejdet, men ombestemmer sig, inden fristen er overskredet, skal man ikke rammes af et udrejseforbud.
Så vi er tilhængere af direktivet, men finder, at implementeringen på en række områder er mangelfuld og unødig hård i forhold til opgaven med at fremme frivillig udrejse.