Morten Messerschmidt (DF), 2008-04-24:
Tak, hr. formand.
Jeg synes, det var en interessant oplysning, da Folketingets formand for nylig her bekendtgjorde, at han inden debatten blandt en række ordførere havde undersøgt, om det her ville blive en lang debat, og fået det indtryk, at det ville det sandelig ikke.
Jeg synes, det er meget symptomatisk for hele det her spørgsmål, at man ikke ønsker nogen videre debat, man ønsker faktisk, at hele processen omkring det danske arbejdsmarked, hele processen omkring Lissabontraktaten er noget, man lynhurtigt skal fifle igennem uden for megen diskussion.
Man ønsker at tie processen ihjel.
Vi i Dansk Folkeparti har faktisk det modsatte udgangspunkt.
Vi ønsker så megen klarhed som overhovedet muligt: Vi har intet problem med, som det bliver sagt, at tage Lissabontraktaten som gidsel.
Jeg er villig til at tage meget mere som gidsel for at sikre den nordiske aftalemodel.
Jeg troede faktisk, at det var noget, vi var enige om man skulle værne om.
Det er da i øvrigt fuldstændig ligegyldigt, om den traktat, som man gerne vil have, så træder i kraft en måned før eller en måned efter.
Lad os da endelig tage den som gidsel, det er arbejdsmarkedet da værd.
Så får vi at vide, at det er alt for sent at få en protokol igennem, for vores krav om en protokol skulle vi være kommet med for længe siden.
Det, man altså reelt siger, er, at for et år siden skulle vi have bedt om en protokol, som så forudså, at et halvt år derefter ville der falde domme ved EF-Domstolen, som vi et år forinden skulle have formuleret vores kriterier til.
Enhver sådan nogenlunde normalt begavet kan da sige sig selv, at den proces er umulig.
Vi kan naturligvis først formulere kravet om en protokol, efter dommene er faldet.
Derfor er det noget sludder at stå og sige, at vi obstruerer processen; at vi bare er ude på at kaste grus i maskineriet.
Nej, vi forholder os sådan set bare til det skidt, der sker i EU ved EF-Domstolen.
Den sidste dom faldt i marts 2008, og så er det meget svært at komme og argumentere for, at vi skulle have fremsat kravet om en protokol i marts sidste år, for det var altså, et år før dommen faldt.
Når man så har brugt det argument og måske er kommet frem til, at det der med, at vi skulle have fremsat kravet noget før, alligevel ikke holder, kommer der alle mulige andre forslag: Vi skal afvente Kommissionen, der skal sidde og undersøge konsekvenserne for det danske arbejdsmarked; vi skal ændre på udstationeringsdirektivet, har vi hørt hr. Svend Auken sige; vi skal have en topmødeerklæring, har vi hørt fru Anne Grete Holmsgaard sige; vi skal følge EU-sporet, hører vi en lang række ordførere sige.
Spørgsmålet er bare, om det vil have nogen som helst effekt.
Hvis vi ser historisk på det, har en topmødeerklæring så nogen bindende virkning?
Vil en ændring af udstationeringsdirektivet ændre på de problemer, vi står over for?
Nej, det vil det ikke, for de domme, vi taler om, er direkte afledt af princippet fra EF-Domstolens afgørelser i Dassonville i 1974, hvor alt, der direkte, indirekte, aktuelt og potentielt hindrer bevægelighederne i EU for de fire friheder, er traktatstridigt, det er ulovligt.
På et eller andet tidspunkt må man selvfølgelig komme frem til, at når man altså i Norden har en anden konstruktion for arbejdsmarkedet, er der tale om en potentiel eller indirekte forringelse for serviceydelsernes frie ret til at råde over grænser.
Derfor er de afgørelser, der er faldet ved EF-Domstolen, fuldstændig forventelige, og derfor burde man også forvente mere handling og mere vilje til at bremse den her proces særlig når vi står over for en ny traktat, som forøger problemerne.
Sagen er jo, at det charter om grundlæggende rettigheder, som et flertal her i Folketinget antageligvis støtter, får samme juridiske retskraft som traktaterne og dermed også artikel 28 i charteret, som siger, at konfliktretten fremover kun kan udøves i overensstemmelse nok med national ret, men i overensstemmelse med EU-retten.
Det vil sige, at det fremover bliver traktatnaglet, at man kun kan konflikte, man kun kan udøve sine rettigheder, hvis det er i overensstemmelse med EU-retten, hvis EF-Domstolen altså siger, at vi gerne må.
Så hver gang man ønsker at lave en blokade, hver gang man ønsker at lave en strejke, er det ikke nok at konstatere, om man overholder reglerne fra den danske arbejdsret, nej, man skal også undersøge, om man nu overholder reglerne fra EF-Domstolen.
Det er den præcedens, det er den udvikling, som Lissabontraktaten fører til, og derfor skal vi have en protokol.
Hvis vi kræver en sådan protokol, vil Lissabontraktaten så falde fra hinanden?
Selvfølgelig vil den ikke det - jeg vil håbe på det, men selvfølgelig vil den ikke det.
Frem til den 12. juni, hvor irerne skal stemme, tror jeg, at alle statsledere i EU er villige til at give os stort set hvad som helst for bare at tie debatten ihjel.
Jo Leinen, som er formand for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender i Europa-Parlamentet har selv sagt, at man skal have så lidt debat som overhovedet muligt om Lissabontraktaten, frem til at irerne har stemt.
Når de så har stemt, jamen så kan man begynde at rulle processen sådan rigtig op i toptempo.
Derfor kan vi få det stort set, som vi vil have det.
Når Irland, Italien, Danmark, Portugal, Frankrig og en lang række andre lande har protokoller til forståelse af Nicetraktaten, hvorfor i alverden skulle vi så ikke også kunne få det til forståelse af Lissabontraktaten?