Liselott Blixt (DF), 2013-01-31:
Jamen det vil jeg prøve at huske.
I bund og grund tror jeg vi er enige om mange ting inden for psykiatrien.
Først og fremmest vil jeg da også starte med at takke fru Jane Heitmann for at stille forespørgslen, for den er utrolig aktuel, netop fordi vi i øjeblikket har mange debatter om, hvad der skal ske i psykiatrien.
Som formand for § 71-tilsynet, som netop tager ud til de psykiatriske afdelinger, der udfører tvang, ser jeg naturligvis sammen med resten af udvalget, hvordan der bliver udøvet tvang rundtomkring i Danmark.
Derfor er det jo også normalt, at man stiller sig det spørgsmål, om ikke vi kan gøre det bedre, og naturligvis kigger vi også på de tal, der efterhånden kommer ind, på, hvor meget tvang der bliver brugt de forskellige steder.
Derfor valgte vi også i § 71-udvalget at tage en tur til Trieste for at se, hvordan man med andre metoder kunne nedbringe antallet af tvangsforanstaltninger, og vi var flere, der var begejstrede for det, vi så.
Det var det, som § 71-udvalget spurgte psykiaterne i Italien om: Hvad gør I ved patienter, der kommer, og som er voldsomme, psykotiske og udadreagerende?
Det, vi fik at vide, var, at de talte med dem.
De lyttede, og de talte med dem, og de lyttede.
Og på den måde kunne de faktisk få patienterne ned på gulvet igen uden brug af tvang.
Vi ønsker derfor en debat om, hvordan vi nedbringer tvang i det hele taget.
I Trieste havde de en helt anden tilgang til mennesker med psykisk sygdom, og jeg tror, at det er det, der gør, at kulturen er anderledes.
Det kan godt være, at vi ikke kan sammenligne mennesker i Trieste med mennesker i Danmark, men vi kan lære af nogle af de ting, de har gjort, og den tilgang, de har til mennesker.
Vi har taget debatten op, efter vi er kommet hjem, for vi synes, det er vigtigt.
Vi har også sendt et brev til det psykiatriudvalg, der er nedsat, netop for at spørge, om der er nogle ting her, vi kan se på – også hvad angår den kultur, vi har herhjemme, og de psykiatere, der arbejder udeomkring.
Og jeg ved godt, at der er nogle, der er blevet gale på os, fordi det virker, som om vi kommer og slår nogle oven i hovedet, når vi siger, at vi skal have kigget på det her område.
For gør vi det rigtige?
Nu er der så mange, der har talt om tal i dag, og desværre ser vi jo en gang imellem, at når der er nedgang i bæltefikseringer, får vi en opgang i medicineringerne.
Så bliver der brugt meget mere sløvende medicin, og det er ikke den tilgang, jeg vil have til psykiatrien.
Det er heller ikke, at vi i stedet for bæltefikseringer bare laver nogle rum, hvor patienten kan lukkes ind, så man kan sidde udenfor og tale med ham eller hende.
Skal vi bruge tvang, skal det være der, hvor det er strengt nødvendigt, og hvor der er brugt alle mulige andre tiltag, der kan være, såsom at tale med patienten, såsom at se, om der er noget, man kan hjælpe med, i stedet for blot at sige: Du er udadreagerende, vi må hellere bedøve dig med noget medicin eller fiksere dig for din egen skyld.
Det er vigtigt, vi lærer at lytte og behandle mennesker med en krise i stedet for blot at stemple folk med en psykisk sygdom.
Det er netop det, vi ser i Danmark, og mange steder er man jo også dygtige til at gøre det.
Men igen: Når man ser på regionernes målsætninger dengang, kan man se, at det handlede om fikseringer og fastholdelser.
Og desværre er jeg bange for, at de tal, vi ser i dag, skyldes, at man har medicineret anderledes.
Det er det, vi skal ind og se på, og jeg håber, udvalget tager vores bøn med og ser på, om det her er en skude, vi kan få til at dreje rundt.
Jeg tror, alle har været lige gode om det.
Når jeg læser tilbage i historien, kan jeg se, at det var psykiaterne, der på et tidspunkt kom og sagde: Nu får vi lykkepillen, og vi får nogle piller, vi kan medicinere dig med via distriktspsykiatrien, og så nedlægger vi nogle sengepladser.
Det er den største fejl, der er sket, og jeg tror ikke, der er nogen af ordførerne, der var med dengang.
Jeg er også ked af, at vi ikke kunne nå til et fælles forslag til vedtagelse, for der er jo mange ting, vi er enige om.
Men grunden til, at jeg går med i det forslag til vedtagelse, som Venstre og Konservative og Liberal Alliance står bag, er, at vi afsøger nye løsninger og løsningsmodeller, og at vi sikrer, at der kommer nogle måltal.
Det synes jeg manglede i det andet forslag til vedtagelse, som også var godt – men jeg synes, det her strammer lidt mere op.