Per Stig Møller (KF), 2009-11-06:
Jeg takker for forespørgslen.
Også regeringen finder, at det er et meget vigtigt anliggende at få kædet tingene sammen omkring klima, udenrigsog sikkerhedspolitik og udviklingspolitik
, så derfor er det en meget relevant forespørgsel.
Vi har også arbejdet netop tværgående i flere år inden for disse områder og sat fokus på dem internationalt og fået dem prioriteret op internationalt.
For det er rigtigt, at klimaændringerne kan få konsekvenser for international sikkerhed.
Klimaændringer kan være farlige, de kan være destabiliserende, sådan som hr. Steen Gade sagde, og derfor skal vi også have en ambitiøs aftale på plads i København, for vi skal bremse klimaforandringerne, og det gør vi ved at handle præventivt.
Det er det, vi håber på i København til december.
Klimaudfordringerne er mangesidede, de er komplekse, og vi må derfor bruge en bred vifte af instrumenter for at forstå, gøre opmærksom på og tilpasse os klimaforandringerne, for nogle forandringer er jo så vidt fremskredne, at de ikke lader sig stoppe fra den ene dag til den anden.
En af klimaforandringernes helt centrale konsekvenser ligger på sikkerhedsområdet.
I debatten herom må vi anvende et bredt retssikkerhedsbegreb, der medtager menneskelig sikkerhed, udvikling, international sikkerhed og mellemstatslig dynamik.
Derfor er det internationale diplomati, udviklingssamarbejdet og klima- og energipolitikken alle redskaber, der må sættes ind i kampen for at reducere klimaændringerne og tilpasse os de forandringer, der enten allerede er mærkbare, som jeg nævnte, eller som er uundgåelige.
Danmark har nu i flere år været aktiv for at sikre klima og sikkerhed en plads på den internationale dagsorden.
Det er lykkedes, og spørgsmålet drøftes nu i EU, i FN, i det nordiske samarbejde, i samarbejdet omkring Arktis og i det nordisk-afrikanske samarbejde.
Vi tog initiativ til at sikre, at emnet blev taget op i Det Europæiske Råd allerede i 2007.
På denne baggrund leverede EU's høje repræsentant og EU-Kommissionen en fælles rapport i marts 2008, der analyserede sammenhængen mellem klima og sikkerhed, og som anbefalede en række videre initiativer.
Siden er der så også nedsat en uformel EU-styregruppe, der koordinerer EU-institutionernes og medlemsstaternes arbejde på dette område.
Danmark er en aktiv spiller i denne proces.
Sammenhængen mellem klimaændringer og sikkerhed er som sagt også på dagsordenen i FN.
I 2007 blev emnet for første gang debatteret i Sikkerhedsrådet.
I juni i år vedtog FN's generalforsamling med enstemmighed en skelsættende resolution, der udtrykte generalforsamlingens dybe bekymring over klimaændringernes mulige sikkerhedskonsekvenser.
I resolutionen blev FN's generalsekretær anmodet om at udarbejde en rapport om emnet.
Denne rapport udgør nu et godt udgangspunkt for at fremme, at klima og sikkerhed kommer til at indgå i FN's konkrete arbejde.
I det nordiske udenrigspolitiske samarbejde er miljø, klima og sikkerhed også kommet på dagsordenen.
Vi har for nylig haft et åbent samråd om den rapport om nordisk udenrigs- og sikkerhedspolitisk samarbejde, som tidligere udenrigsminister Thorvald Stoltenberg udarbejdede på opfordring fra udenrigsministrene for et år siden.
Dem arbejder vi videre på, og rapporten skal vi jo have en forespørgselsdebat om næste fredag, så der kommer en særskilt debat i Folketinget om Stoltenbergrapporten og de sikkerhedsmæssige implikationer.
Al den aktivitet peger samstemmende på, at emnet bevæger sig højere og højere op ad den internationale dagsorden, en udvikling, som regeringen har bidraget til, og som vi derfor naturligvis støtter fuldt ud.
Studierne gør det klart, at hvis vi ikke gør noget for at bremse klimaændringerne, vil de skærpe eksisterende sikkerhedstrusler.
Klimaændringerne vil således bidrage til at forværre eksisterende konflikter, og de kan være med til at puste nyt liv i ulmende spændinger mellem stater eller lokalsamfund.
Kort sagt: Klimaændringerne udgør det, der kaldes en trusselsmultiplikator.
Vores studier peger på, at klimaændringer kan føre til sikkerhedsmæssige implikationer på navnlig fire områder: adgang til vand, fødevareproduktion, de to emner nævnte hr. Gade jo, migration, som også blev nævnt af hr. Gade, og svage staters overlevelsesevne.
Lad mig så starte med vandet.
Øget mangel på vand som følge af klimaændringer kombineret med en stigende efterspørgsel på grund af befolkningstilvækst
vil føre til en stigning i konkurrencen om adgang til vand og vil også føre til rivalisering om de knappe ressourcer.
FN's generalsekretær, Ban Ki-moon, har sagt, at det sker for ofte, at hvor der mangler vand, finder vi våben.
Og det har han ret i, og det kan han få mere ret i i fremtiden.
Mellemøsten lider allerede under mangel på vand, som vores studier viser.
Jordanfloden er forvandlet til en tynd strøm.
Galilæasøen har nået sit laveste punkt nogen sinde, og dette problem påvirker direkte fredsprocessen mellem Syrien og Israel, fordi grænsen jo flytter sig i forhold til, hvor vandet ligger.
Men vandmangel kan også tvinge lande til at finde sammen i nye former for samarbejde, f.eks. Nilbassin-initiativet, hvor ti afrikanske lande fra Egypten i nord til Tanzania i syd koordinerer forvaltningen af Nilens vand og sikrer, at hver får sin del, altså at den første ikke tager det hele, og at resten så kan være uden vand.
De har lavet et samarbejde.
Men der er f.eks. også lavet et samarbejde om Mekongflodens vand.
Begge steder støtter Danmark, og begge steder er jo eksempler på, at der kan laves regionale aftaler, som kan afspænde.
Så vil jeg nævne fødevaresikkerheden.
FN’s klimapanel forudser, at et fald i produktionen af afgrøder på grund af ændrede nedbørsforhold kan føre til højere fødevarepriser og større problemer med fødevaresikkerhed.
I denne proces bliver dyrkbar jord et endnu mere værdsat og omstridt aktiv.
Alene i løbet af det seneste årti har fødevaremangel påvirket 25 afrikanske lande og truet op mod 200 millioner mennesker på deres eksistens.
Andre steder vil tørke udtørre jorden og fjerne græsningsarealerne, og det er jo rigtigt, at det er et af problemerne omkring Darfur.
Vi har allerede i fjor set, hvorledes de stigende fødevarepriser og mangel på fødevarer satte FN-organet FAO over for nye, større opgaver.
Sammen med vandmangel og øget knaphed på fødevarer vil havvandsstigninger medføre, at store befolkningsgrupper især fra kystbyerne må finde et nyt sted at bo.
Dette kan som det tredje område føre til store, ukontrollerede migrationsstrømme, folkevandringer.
Forudsigelserne varierer, men nogle analytikere vurderer, at op mod 200 millioner mennesker vil være tvunget til at flytte væk fra deres hjem inden midten af dette århundrede.
Det vil kalde på ekstra store indsatser fra FN's flygtningeorgan, UNHCR.
Det fjerde nøgleområde, hvor klimaændringer kan spille ind, er svage staters evne til at håndtere de øgede stressfaktorer, som klimaændringerne medfører.
Summen af klimapåvirkninger vil yderligere svække fattige lande med svage institutioner og muligheden for at levere de grundlæggende kerneydelser.
Den kombinerede effekt af fattigdom og nedgang i vand- og fødevareforsyninger sammenholdt med kaotiske befolkningsbevægelser kan meget vel medføre, at allerede svage stater skubbes ud over randen og ned i kategorien af mislykkede stater.
Men hvorvidt klimaændringer rent faktisk fører til voldelige konflikter, afhænger af ikkeklimatiske forhold som regeringsførelse, regionalt diplomati og konfliktforebyggelse.
Kort sagt: Vi har stadig mulighed for at agere.
Derfor har jeg sat emnet på dagsordenen i diverse fora.
I marts i år var det på dagsordenen ved det nordisk-afrikanske udenrigsministermøde.
I marginen af FN's generalforsamling var jeg vært ved en uformel højniveau-rundbordsdiskussion om klima og sikkerhed.
I alt deltog 15 lande i diskussionen, der markerede en opbakning til nødvendigheden af øget fokus på problematikken, og det var her, vi offentliggjorde vores to regionale studier.
Klimaændringernes sikkerhedsmæssige konsekvenser er ikke en eksplicit del af klimaforhandlingerne under COP15, men for at sikre fokus på emnet afholder jeg en såkaldt parallelevent om sammenhængen mellem klima og sikkerhed under COP15 den 15. december.
Alle er velkomne, det bliver et offentligt arrangement, og vi forventer et stærkt panel til emnet.
Udviklingssamarbejdet er af helt afgørende betydning i forhold til at minimere klimaændringernes sikkerhedsmæssige konsekvenser.
Vi må derfor med udviklingssamarbejdet sikre, at god klimabistand bliver god udviklingsbistand.
Vi skal bistå landene med at indarbejde klima i de nationalt forankrede udviklingsplaner og sikre, at hensynet til klimaændringerne indgår alle de steder, hvor det er vigtigt, hvilket vil sige i udviklingen af infrastruktur og udviklingen af byplanlægning, i de produktive sektorer, i de sociale sektorer og ikke mindst på energiområdet.
Et område, som vil kræve særlig opmærksomhed, er udbygningen af landenes katastrofeforebyggelse og humanitære beredskab.
Med den nye strategi for Danmarks humanitære indsats er der sat fokus på humanitære konsekvenser af klimaændringerne og dermed sammenhængen mellem fattigdom og naturkatastrofer.
Klimaudfordringen vil blive en omkostningstung byrde særlig for de fattigste udviklingslande.
Det er derfor afgørende for en ny klimaaftale, sådan som vi også kan se på reaktionerne fra Afrika nu, at der opnås enighed om betydelige tilsagn om finansiering til udviklingslandenes klimaindsatser.
En effektiv indsats stiller både krav om, at de rige lande justerer den traditionelle bistand, og at de yder en ekstra indsats.
Det betyder, at de rige lande må yde en additionel indsats, også finansielt.
Det skal en ny klimaaftale også afspejle.
Det er regeringen parat til.
Danmark har lagt sig front i indsatsen over for klimaproblemerne i udviklingslandene.
Regeringen har allerede i 2008 etableret en klimapulje, der gradvis vil vokse til 500 mio. kr. i 2012.
Men vi kan ikke løse problemerne alene.
Regeringen har derfor foretaget en række initiativer for at mobilisere centrale internationale partnere og for at imødekomme udviklingslandenes behov for hurtig handling.
Herudover skal vi særlig i sårbare regioner som Afrika og Mellemøsten fremme det regionale samarbejde og det internationale engagement.
Vores erfaringer med samarbejdet om det arktiske område er et værdifuldt eksempel herpå.
Klimaændringerne påvirker allerede det arktiske område på godt og ondt.
Derfor indkaldte Danmark og Grønland til Ilulissatmødet mellem de fem arktiske kyststater i maj 2008 med det overordnede formål at få fastslået, at Arktis ikke er et terra nullus, som det kaldes, og som kan oversættes til et retstomt rum.
Mødets konklusion bekræftede, at fordelingen af ressourcer og territorium i Arktis er reguleret af FN's havretskonvention.
Alle fem arktiske kyststater, dvs. Norge, Canada, USA, Rusland samt Danmark/Grønland, tilsluttede sig denne konklusion.
Ilulissaterklæringen sendte et stærkt politisk signal til både de lokale og til resten af verden om, at de fem kyststater vil handle ansvarligt, når det gælder den fremtidige udvikling i polarhavet.
Landene forpligtede sig ved erklæringen politisk til at løse uoverensstemmelser gennem forhandlinger og har dermed forhåbentlig en gang for alle aflivet myterne om væbnede konflikter om og kapløb mod Nordpolen.
Regeringen er således yderst opmærksom på, at klimaændringer kan få sikkerhedsmæssige konsekvenser.
Vi vil derfor fortsætte vores arbejde med at fremme dette synspunkt i internationale fora som FN og EU og i det nordiske samarbejde.
Vi vil sikre, at problemstillingen tænkes ind i det bredere udenrigs- og sikkerhedspolitiske arbejde, og at der tages højde for klimaændringer i vores sikkerhedspolitiske analyser, drøftelser og beslutninger, hvilket vi er rede til at vende tilbage til Folketinget om ved passende lejlighed.