Morten Østergaard (RV), 2008-11-13:
Den radikale sundhedsordfører, fru Lone Dybkjær, er desværre optaget af forhandlinger et andet sted, og derfor skal jeg fremføre vores synspunkter og står naturligvis til rådighed for debatten i øvrigt, hvis nogen skulle ønske at udfritte mig.
Sundhedsministeren beklagede sig over igen at skulle have en debat om privatisering af sygehusvæsenet, men han har sig selv at takke for det.
Det skyldes jo ikke mindst hans eget udsagn om, at han ikke så et problem, hvis 50 pct. af sundhedsvæsenet var privat, men det gled ministeren uden om i sin svartale på forespørgslen.
Men lad os så se på, hvordan situationen er i dag.
Hvad er de samlede konsekvenser af den nuværende udvikling?
Væksten i forsikringer har sammen med 1-måneds-garantien, altså den om, at man efter 1 måneds ventetid på behandling på et offentligt sygehus får ret til behandling på et privat sygehus betalt af det offentlige - og det er jo en ordning, som er suspenderet frem til den 1. juli 2009 - skabt et økonomisk fundament, et slaraffenland for privathospitaler.
I den offentlige debat får man let det indtryk, at det er rigtig mange, men det er sådan set ikke rigtigt, og det er heller ikke det, der er problemet.
Der er under 100 heltidsansatte speciallæger, men langt flere, der er løsarbejdere i deres fritid, og omkring 400 heltidsansatte sygeplejersker, og det skal sammenlignes med de 40.000 fuldtidsansatte sygeplejersker på de offentlige sygehuse.
Problemet er altså ikke antallet, men især fordelingen på specialer.
Det største problem er især rekrutteringen af f.eks. narkoselæger og ortopædkirurger samt narkosesygeplejersker og operationssygeplejersker, som der samtidig er god brug for på de offentlige sygehuse.
Med andre ord: Udviklingen har skabt flaskehalse i den offentlige sektor.
Sundhedsministeren sagde også i sin tale, at netop det udvidede frie sygehusvalg betød, at alle grupper i samfundet fik mulighed for at benytte det private sygehusvæsen, og at der derfor ikke var nogen social ulighed.
Det kan synes rigtigt i teorien, men i praksis er det noget helt andet.
Der er tale om social skævvridning.
Alle forhåndenværende undersøgelser viser, at vi har et kæmpe problem med social ulighed på sundhedsområdet i Danmark, og det gælder også, når man ser bort fra dem, der bliver behandlet, fordi de har en forsikring.
Er det de mest socialt udsatte grupper?
Det tillader vi os at tvivle på.
Det Radikale Venstre ønsker at prioritere de mest syge patienter først, og vi vil styrke forebyggelsen af sygdomme.
Det sker i en erkendelse af, at den historiske mangel på sundhedspersonale gør det tvingende nødvendigt at prioritere sundhedsvæsenets knappe personaleressourcer, og det gælder sådan set også, når vi taler sidestilling af psykiatri og somatik.
De væsentligste sygdomme skal behandles først.
Regeringens iver efter at udstede garantier skygger for løsningen af grundlæggende problemer i sundhedsvæsenet.
Adgangen til den praktiserende læge er vigtig for borgernes tillid til sundhedssystemet, men især udkantsområder trues af lukning af lægepraksisser, fordi mange ældre læger går på pension, men ikke kan sælge deres praksis.
Det betyder, at der ikke kommer en ny læge.
Regeringen prioriterede ikke de mest syge patienter først, da den i 2007 valgte at indføre en udvidet ventelistegaranti på 1 måned for alle patienter.
Garantien betyder jo, at man som borger kan vælge behandling på et privathospital, hvis der går mere end 1 måned, før det offentlige sygehus tilbyder en behandling.
Det er jo ikke en markedsløsning, men det er til gengæld et system, hvor der ingen konkurrence er på prisen, for den er fastlagt fra centralt hold af den forhenværende sundhedsminister.
Der er ingen konkurrence på prisen; til gengæld tvinges regionerne til at betale en fast overpris for de ydelser, som borgerne via den udvidede behandlingsgaranti har ret til i det private sundhedsvæsen.
Det betyder, at der bruges enorme summer og kostbare personaleressourcer på at turbobehandle patienter med sygdomme og skavanker, der nok kan være problematiske for patienten, men som ikke er kritiske, og samtidig anvendes pengene ikke optimalt, fordi de klattes væk på et hav af dyre aftaler, som det offentlige sygehusvæsen er tvunget til at indgå med privathospitalerne.
I Det Radikale Venstre synes vi, at valgmuligheder er godt, og at privathospitaler kan være et udmærket supplement til behandlingen på offentlige sygehuse.
Det vidner de mange udbud rundtomkring også om.
De offentlige sygehuse er tvunget til at betale dyrt for private behandlinger, som de selv kunne foretage billigere.
Samtidig overlades de mest komplicerede behandlinger og de sværeste sygdomme alene til det offentlige sundhedsvæsen, mens privathospitalerne har en god økonomi i at kunne gennemføre de lette behandlinger.
Det er den problemstilling, vi vil fokusere på i fremtiden, fordi Det Radikale Venstre fortsat ønsker, at vi skal have en stærk offentlig sundhedssektor, som løser problemerne og behandler alle borgere med fri og lige og gratis adgang.