Jakob Axel Nielsen (KF), 2009-11-19:
Baggrunden er, at den patientgruppe ofte kræver behandling og pleje, der både går på tværs af faggrupper og på tværs af sektorer.
Jeg er helt enig med forslagsstillerne i, at behandling og pleje af ældre medicinske patienter ofte går på tværs af faggrupper, sygehusafdelinger og sektorer.
Det stiller sundhedsvæsenet over for en særlig udfordring med at sikre, at de patienter får et sammenhængende forløb.
Jeg er derfor fuldstændig enig i relevansen af den problemstilling, som forslagsstillerne tager op.
Og det er jo godt, at vi er enige om det.
Vi er også enige om målet, nemlig at sikre sammenhængende patientforløb for de ældre medicinske patienter.
Det er bestemt også et område, som jeg og regeringen har stærkt fokus på, og som der løbende arbejdes med på flere fronter.
Jeg er derimod ikke enig med forslagsstillerne i metoden til, hvordan vi sikrer de medicinske patienter mere sammenhængende forløb, og regeringen finder ikke, at vi skal diktere en bestemt metode som den eneste løsning.
Regeringen vil også arbejde for at sikre sammenhængende patientforløb, men vi mener ikke, at forløbskoordinatorer nødvendigvis er svaret på den udfordring.
I stedet for blot at acceptere de uhensigtsmæssigheder, der er i overgangen mellem sektorerne eller afdelingerne og lade forløbskoordinatorerne navigere inden for de rammer, så vil vi i regeringen hellere gå en anden vej.
Vi vil bygge videre på kommunalreformens fundament.
På det fundament vil regeringen fortsat arbejde for, at der sikres nogle hensigtsmæssige patientforløb, der tilgodeser den enkelte patients behov for behandling og pleje.
Med det mener jeg, at vi fortsat skal arbejde med strukturerne i samarbejdet mellem sektorerne for at sikre nogle bedre forløb, og at vi også skal tage fat om problemets rod frem for at symptombehandle.
Der arbejdes allerede med forskellige metoder, der skal sikre sammenhængende forløb på tværs af sektorgrænser.
Det kan være i form af fremskudte funktioner eller i form af, hvad man kalder myndighedsfletning, hvor medarbejdere fra primærsektoren fysisk placeres ude på et sygehus, eller hvor medarbejdere fra sygehuset medvirker i kommunalt regi og f.eks. kommer i patientens eget hjem, eller det kan være i form af forløbsprogrammer, der sikrer et tæt samarbejde mellem de involverede sektorer og tydeliggør aktørernes roller og ansvar i forhold til patientforløbet.
Regeringen har allerede støttet sådanne initiativer, bl.a. i forbindelse med puljen til den ældre medicinske patient.
Herudover har regeringen sammen med Dansk Folkeparti og Liberal Alliance afsat 590 mio. kr. til en forstærket indsats for patienter med kronisk sygdom.
Den mere end halve milliard kroner skal hovedsagelig bruges til at gennemføre forløbsprograminitiativer for forskellige kroniske sygdomme, og patienter med kroniske sygdomme er jo netop som oftest de ældre medicinske patienter.
Ofte skyldes oplevelsen af manglende sammenhæng i overgangen mellem sektorerne, at patienten ikke kan gennemskue, hvem der har ansvaret for hvad, og netop derfor har regeringen fokus på forløbsprogrammer som et meget vigtigt redskab til at skabe større sammenhæng på tværs af sektorer – ikke mindst fordi forløbsprogrammer tydeliggør roller og ansvarsfordeling mellem de forskellige involverede parter.
Den tydeliggørelse af ansvarsfordelingen er meget essentiel.
Ansvarsplaceringen for samtlige aktører i et patientforløb hjælper en forløbskoordinator jo ikke i sig selv på.
Her vil alt ansvar for sammenhæng blot falde tilbage på en forløbskoordinator.
Det hjælper et forløbsprogram til at tydeliggøre.
Det er aftalt med regionerne og kommunerne, at de i videst mulig udstrækning skal arbejde for at implementere forløbsprogrammer for hjerte-kar-sygdomme, KOL, diabetes og muskel- og skeletlidelser frem mod 2012.
Mit ministerium er netop nu ved at gennemgå de mange indkomne projektansøgninger fra regioner og kommuner og arbejder på højtryk, for at tilsagnsskrivelserne er udsendt til regioner og kommuner medio december måned i år, det vil sige om blot en lille måneds tid.
Den proces vil regeringen støtte, og det gør vi nu ved hjælp af det, vi kalder kronikerpuljen.
Jeg har stor forventning til de projekter, der i den nærmeste fremtid skal sættes i gang, og jeg er sikker på, at de netop vil medvirke til at sikre mere sammenhængende patientforløb på tværs af afdelingerne og på tværs af sektorerne.
Et andet vigtigt redskab er sundhedsaftalerne.
Sundhedsaftalerne skal jo netop sikre sammenhængende patientforløb på tværs af region og kommune.
Herudover vil regeringen i økonomiforhandlingerne med kommuner og regioner i sommeren 2010 drøfte en skærpet brug af sundhedsaftaler for at understøtte kommunernes og regionernes samarbejde om indsatsen for de medicinske patienter.
Jeg kan heller ikke lade være med at nævne den danske kvalitetsmodel, der blev overdraget til regionerne i august i år.
Den danske kvalitetsmodel har fokus på at skabe bedre sammenhænge i patientforløb og fremme samarbejdet mellem sektorerne.
Det er f.eks. sygdomsspecifikke standarder for bl.a. diabetes, demens og KOL.
Den danske kvalitetsmodel for kommunerne er under udvikling, og her er der specifikke krav til samarbejdet mellem sektorer og kommuner. Vi skal nemlig heller ikke glemme, at der allerede i dag er tovholderfunktioner i sundhedsvæsenet.
Bl.a. de praktiserende læger har jo den rolle for deres patienter.
Herudover har regeringen indført en kontaktpersonsordning på sygehusene – en ordning, hvor man netop indretter indsatsen efter patienternes individuelle og forskellige behov.
Jeg må forstå det sådan, at forslagsstillerne ikke finder de nuværende tovholdere tilstrækkelige, men svaret på det er ikke at opfinde endnu en tovholderfunktion, for det ender med, at vi skal have en tovholder, der skal holde rede på alle tovholderne.
Vi er nødt til at spørge os selv, om forløbskoordinatorer virkelig er den mest hensigtsmæssige anvendelse af de personaleressourcer, vi har til rådighed i vores sundhedsvæsen.
Forløbsprogrammer kan derimod medvirke til at bakke op om de tovholderfunktioner, som der allerede er i sundhedsvæsenet.
Endelig vil jeg gerne fremhæve planerne om at øge den aktivitetsafhængige kommunale medfinansiering, som regeringen fremlagde for nylig i Sundhedpakke 2009.
En øget aktivitetsafhængig kommunal medfinansiering vil bl.a. være til gavn for den ældre medicinske patient, fordi kommunerne får et meget mere synligt incitament til at forebygge uhensigtsmæssige hospitalsindlæggelser via en god indsats i ældreplejen.
Som de mange tiltag, jeg netop har beskrevet, illustrerer, er det ikke et spørgsmål om forløbskoordinatorer eller ingenting.
Der er allerede igangsat en lang række initiativer, der alle skal fremme vores fælles mål om sammenhængende patientforløb
både på tværs af afdelinger på sygehusene og ved overgangen til primærsektoren, altså ude i kommunerne.
Jeg har bl.a. set gode eksempler på forløbskoordinatorer i de projektrapporter, der er indsendt med afrapporteringen fra puljen til den ældre medicinske patient.
Men vi skal ikke fra centralt hold diktere, hvad løsningen i de enkelte regioner og kommuner skal være.
Lad os i stedet bakke op om den innovationsproces, der allerede er i gang på lokalt niveau.
Jeg vil gerne afslutningsvis opsummere.
Det er også derfor, regeringen har iværksat en række initiativer, herunder puljen for den ældre medicinske patient, og en styrket indsats over for patienter med kronisk sygdom, der udmøntes snarest, og vi sætter fokus på sundhedsaftaler, kontaktpersonsordningen og den danske kvalitetsmodel.
På den baggrund kan regeringen ikke støtte SF's beslutningsforslag.