Jacob Jensen (V), 2010-12-15:
I de fleste familier bliver der her omkring årsskiftet lagt et budget, hvor man ser på indtægter og udgifter.
Man prioriterer mellem forskellige ønsker inden for de muligheder, som familiens økonomi giver mulighed for.
Nogle gange vælger man noget fra for at få bedre råd til andre eventuelt vigtigere aktiviteter, og ikke mindst i perioder, hvor familiens indtægter måske svigter for en stund, er det ekstra vigtigt at få pengene til at slå til længst muligt.
På samme måde er det med finansloven, der er Danmarks budget.
Også her skal vi prioritere mellem de mange ønsker, der er inden for den økonomiske ramme.
Situationen er jo sådan set relativt enkel: at vi aldrig før har brugt så mange penge som i disse år, og 2011 bliver ingen undtagelse.
Til gengæld har indtægterne været svigtende på grund af krisen.
Derfor tror jeg, at det for de fleste siger sig selv, at i en sådan situation kan det ikke nytte at vende det blinde øje til rudekuverterne og fortsætte med at øge udgifterne og forbruget.
Det bliver regningen ikke mindre af, og ét er sikkert: De forsvinder ikke af sig selv.
Det har vi hørt før fra den kant igennem de sidste mange år.
Det er intet nyt.
Lad mig derfor sige det helt klart: Det er usandt fra ende til anden.
Det er usandt, når venstrefløjen forsøger at tegne et billede af, at der bliver skåret ned i de offentlige budgetter.
Det er usandt, når venstrefløjen påstår, at regeringen er skyld i nedskæringer i kommunerne.
Det er usandt, når venstrefløjen påstår, at regeringen er skyld i fyringer på regionernes sygehuse.
For faktum er, at fra 2001 til 2011 vokser forbruget i den offentlige sektor med 74 mia. kr., oven i købet korrigeret for pris- og lønstigninger, pr. år.
Bl.a. bruges der 19 mia. kr. mere på uddannelse og grundforskning, 33 mia. kr. mere på sundhedsområdet, mens det sociale område har fået tilført 25 mia. kr.
Ingen anden regering i danmarkshistorien har via udgiftspolitikken prioriteret offentlig velfærd højere end den nuværende VK-regering, samtidig med at vi har afdraget på gælden i de gode tider.
Alligevel bliver venstrefløjen ved med at kræve mere – mere forbrug, selv om forbruget i den offentlige sektor i forvejen er verdens største, øgede skatter, selv om skattetrykket i forvejen er verdens største.
Der er intet nyt fra den kant.
Uanset hvor sjovt det er at dele flere milde gaver ud til danskerne, ville en øget gældsætning og øget offentligt forbrug betyde betydelig uro omkring dansk økonomi, hvis vi i Danmark som det eneste EU-land gik modsat af alle andre, der bringer deres gæld og deres forbrug ned.
Øget uro betyder højere risikovurdering af Danmark og dermed højere renter for danskerne og dansk erhvervsliv.
Ekstra renteudgifter vil dermed fortrænge andre velfærdsydelser, ligesom bare 1 pct. højere rente vil betyde 25.000-30.000 flere ledige.
Man kan se det meget klart af den økonomiske redegørelse, som finansministeren på glimrende vis fremlagde i mandags.
Heraf fremgår det med al sin tydelighed, at de lande, som har rimelig styr på økonomien, har den højeste vækst.
Danmark er blandt de bedste.
De lande, hvor der er tiltro til, at man kan styre de offentlige udgifter og den offentlige gæld, har det laveste rentespænd til Tyskland, dvs. den risikopræmie, som vi skal betale på renten.
Også her ligger Danmark blandt de bedste, mens lande som Irland, Spanien og Grækenland er i bund.
De fleste ved jo godt, at hvis familiens kassekredit er overtrukket og indtægterne svigter, ja, så er det ikke en holdbar løsning at gå ned i banken og bede om at få et ekstra lån og øge sit forbrug.
Hvis man overhovedet kan få lånet, er der nok ikke nogen tvivl om, at banken vil vurdere ens risiko til at være højere og dermed sætte renten i vejret.
Dermed kommer familien til i de kommende år at bruge flere af deres sparsomme indtægter på at betale renteudgifter i stedet for at betale til andre mere konstruktive aktiviteter i familien.
Tilsvarende er situationen i Danmark.
Der skal lægges en klar og troværdig plan for genopretning af økonomien efter krisen, en plan, som kreditorerne vel at mærke også tror på.
Der er det altså ikke nok bare at komme med nogle fængslende overskrifter om 12 minutter og skinnende reklamer og en forklaring til kreditorerne om, at vi skal nok finde pengene, vi ved bare ikke lige helt hvordan.
Man bliver nødt til at tage fat om nældens rod, have mod til at reformere og prioritere mellem de absolut nødvendige udgiftsposter og de lidt mindre nødvendige og sikre, at pengene varer længst muligt.
Det er lige præcis det, som finanslovforslaget og den aftale, der er indgået mellem Venstre, Konservative, Dansk Folkeparti og Kristendemokraterne, indeholder.
Af centrale områder, som bør prioriteres med dette års finanslov kan jeg nævne sundhedsområdet, bl.a. med en ny kræftplan, flere unge i uddannelse, herunder oprettelse af flere praktikpladser, samt en vækstpakke, bl.a. med mere risikovillig kapital til små og store virksomheder – sundhed, uddannelse, vækst.
I enhver privat virksomhed vil en ansvarlig leder løbende tilpasse sin organisation og sine omkostninger til de ordrer, som virksomheden vinder.
Derfor er det også tankevækkende, at selv om næsten 200.000 private stillinger er forsvundet som konsekvens af krisen, er det ifølge venstrefløjen udtryk for en massakre og udsultning, hvis måske 100 lærerstillinger i den offentlige sektor skal nedlægges, fordi der er færre elever på årgangen.
Men det er egentlig også sørgeligt, at der ikke er en større kreativitet på venstrefløjen end kun til at stirre sig blind på ressourceforbruget i stedet for se på resultaterne.
Det drejer sig også om ledelse, organisering, arbejdsgange, engagement og meget mere.
Tag blot hjemmehjælpersagen fra Københavns Kommune som eksempel på, hvad manglende ledelse kan betyde.
Her havde flere penge ikke hjulpet.
Eller tag modsat plejehjemmet Lotte, hvor kreativitet og dygtig ledelse har gjort en markant forskel for beboerne og de ansatte.
Heldigvis har vi rigtig mange Lotter rundtomkring i landet, både på ældreområdet, i folkeskolen, i daginstitutionerne og mange andre steder.
Det er de positive eksempler og erfaringer, som vi skal glæde os over og tage ved lære af, så vi kan få mest service for pengene.
Der skal være frihed til den enkelte til at forme sit liv, hvor det kan betale sig at gøre en indsats både som studerende og som erhvervsaktiv, og hvor der er investeringslyst og økonomisk vækst, der skaber indtægter til, at vi kan tage os af de mennesker, som måtte have behov for fællesskabets hjælp.
Vi konstaterer derfor blot, at verdens største offentlige sektor på centrale områder stadig ikke giver verdens bedste resultater, og vi tillader os derfor at konkludere, at flere ressourcer ikke nødvendigvis er svaret på, hvordan vi får bedre service, og slet ikke i en situation, hvor vi ikke har ekstra midler.
Da vil gældsætning være direkte skadeligt for vores handlemuligheder i fremtiden.
Den seneste politiske udvikling har endegyldigt vist det klare valg, der er i dansk politik, mellem venstrefløjens overbudspolitik, hvor det eneste svar på samfundsudfordringer er »send flere penge, og har vi ikke pengene, ja, så låner vi dem«
– det er et hurtigt velfærdsfiks, som måske kan give en kortvarig rus, men som vil give store tømmermænd, når tågerne letter og regningen skal betales – og regeringens linje, hvor vi får en bedre balance mellem indtægter og udgifter, hvor der er mod til at prioritere, hvor nødvendige reformer på dagpenge-, SU- og førtidspensionsområderne bliver gennemført, og hvor vi prioriterer kernevelfærden.
Vi vil sikre ro og troværdighed omkring dansk økonomi, så der også i de kommende år vil være råd og ikke mindst handlefrihed til velfærd, frem for at vi skal bruge pengene på sure rentebetalingerne.
Det er nye tider, det er varig velfærd.