Finn Sørensen (EL), 2014-05-20:
Vores holdning til lovforslaget er meget lig den, som den foregående ordfører fra Socialistisk Folkeparti lige har ridset op.
Vi støtter hovedtanken med det her lovforslag, men det er ikke uden store betænkeligheder, så hvis der undervejs i behandlingen dukker nogle nye oplysninger op, som ændrer på grundlaget, eller forslag om bedre løsninger, bør vi være åbne over for det.
Der er jo ingen tvivl om, at uanset der er uenigheder om tallene, er der store akutte problemer i det grønlandske retsvæsen med de her sagsbunker.
Det er selvfølgelig i sig selv en trussel for retssikkerheden, ingen tvivl om det.
Der er også stadig store problemer med at rekruttere det fornødne antal kredsdommere og uddanne jurister i det hele taget.
Men vi deler betænkelighederne fra det store mindretal, der er i Landstinget, fra Kredsdommerforeningen og fra landsdommeren, som jo alle sammen har en opfattelse af, at der sker en udhuling af nærhedsprincippet i det grønlandske retsvæsen ved det punkt i lovforslaget, der handler om at overdrage kompetence fra kredsretterne til Retten i Grønland, hvad angår en række civilretlige sager.
Jeg savner i bemærkningerne faktisk en ordentlig redegørelse for konsekvenserne af at tage denne del ud af lovforslaget, hvilket flere i Grønland jo anbefaler at man gør.
Altså, skulle det være helt umuligt at opnå tilstrækkelige forbedringer, uden at man absolut skal medtage den her del, som der er så store betænkeligheder ved?
Jeg vil faktisk forbeholde mig retten til at stille et ændringsforslag, der går ud på, at vi fjerner den del af lovforslaget, men det vil kræve besvarelser af de spørgsmål, der allerede er stillet, og som jeg også selv agter at stille.
Hvis den del af lovforslaget absolut skal med, ville det jo være godt med en klar forpligtelse til at tilbageføre disse sager til kredsretterne inden for en nærmere bestemt tidsfrist.
Jeg er bange for, at den formulering, der er nu, om, at man vil kigge på det i år 2017, bliver en sovepude, og at skeptikerne får ret i, at disse sager aldrig kommer tilbage til kredsretterne, hvis ikke der ligger en klar forpligtelse til at gøre alt, hvad man kan, for at sikre, at det rent faktisk sker.
Så vi må have belyst hele det forhold nærmere i udvalgsarbejdet.
Så vil jeg sige, at det er anden gang i min korte tid i Folketinget, at jeg er med til at lave noget, der jo helt klart er en lappeløsning på situationen i det grønlandske retsvæsen, og det synes jeg er dybt utilfredsstillende.
Jeg og Enhedslisten kvitterer for, at der er sat beløb af på finansloven til at forbedre situationen, til den her taskforce osv. – det er rigtig, rigtig godt.
Men jeg tror ikke, der er nogen, der vil stille sig op her og påstå, at når de penge så er brugt, har vi fået rettet op på situationen i det grønlandske retsvæsen.
Hvis der er nogen, der gør det, tror jeg i hvert fald, de vil få svært ved at få folk til at tro på sig, for problemerne er simpelt hen af en helt anderledes størrelsesorden, og der savner jeg at vi får en samlet plan for, hvordan vi retter op på det.
I forhold til de sagsområder, som rigsfællesskabet har ansvaret for, og som administreres her fra Folketinget og fra den danske regerings side, må det jo være sådan, at vi stiller krav om, at standarden skal være den samme, som den er i Danmark.
Det var noget andet, hvis områderne var overdraget til Grønland, så var det deres ansvar at tage stilling til kvalitet, og hvor mange penge de ville bruge på det.
Men når det er Folketinget, der har ansvaret, kan det jo ikke nytte noget, at vi har en dobbeltstandard og siger: Det danske retsvæsen skal være sådan og sådan, men det behøver ikke være lige så fint oppe i Grønland.
Det duer bare ikke.
Forholdene er ikke fuldstændig sammenlignelige, der er mange svære situationer og svære valg, der skal træffes, men vores hovedintention må være, at der er samme standard i Grønland som i Danmark på de områder, som rigsfællesskabet har ansvaret for.
Og der savner jeg altså en klar plan for, hvordan vi kommer derhen, vel vidende at det ikke er noget, vi klarer på en eftermiddag.
Jeg tror, det er ret store investeringer og en stor uddannelsesindsats, vi taler om, for at få tilstrækkelig mange grønlandsktalende jurister – de behøver ikke nødvendigvis være grønlændere, det er muligt for andre at lære grønlandsk, selv om det er svært – men vi er nødt til at have en plan for det.
For på mange måder bygger det grønlandske retsvæsen på nogle enestående og meget sympatiske principper, som jeg synes vi bør gøre alt for at understøtte, og et af dem er jo det nærhedsprincip, der lider nogen overlast her.
Så jeg glæder mig til udvalgsarbejdet og til at få gravet de sidste uklarheder frem og forhåbentlig også at nå frem til, at vi ikke behøver den del af lovforslaget, der handler om at overføre kompetence fra kredsretterne til den grønlandske ret.