Zenia Stampe (RV), 2016-05-17:
Tak for det.
Tværtimod kan jeg næsten ikke komme i tanker om emner, der har været omgærdet af lige så meget opmærksomhed og debat, som lige præcis ytringsfriheden.
Og det er også et meget vigtigt emne, som involverer mange forskellige konkrete og principielle overvejelser.
Lad mig bare nævne tre eksempler:
Den debat, vi havde i kølvandet på tegningekrisen eller Muhammedkrisen – jeg tror, det er lidt afhængigt af temperament, hvad man kalder den – viste jo, at vi havde et problem med voldelige ekstremister, hvis direkte eller indirekte trusler førte til tavshed og selvcensur.
Vi har også set i debatten omkring offentligt ansattes ytringsfrihed, at der er nogle offentlige myndigheder, som skrider ind med sanktioner på en måde, der gør, at offentligt ansatte udøver selvcensur.
Det er jo også et problem.
Det er et problem, vi i øvrigt kommer til at diskutere senere i dag, hvor vi skal diskutere en whistleblowerordning.
Så synes vi også, at det er et problem, når den politiske magt begynder at kriminalisere bestemte ytringer.
Ikke fordi vi har sympati for de ytringer, men fordi vi synes det strider mod et grundlæggende princip for et frit, liberalt samfund, nemlig at det også må kunne tåle at blive talt imod; men også helt praktisk, fordi vi tror det bliver sværere at bekæmpe de ekstremistiske holdninger, hvis de bliver gemt i kælderen i stedet for at komme ud i lyset, hvor man kan bekæmpe dem med åben pande.
Når vi alligevel ikke kan støtte forslaget om at nedsætte en kommission, er det, fordi vi mener, at emnet allerede i dag er genstand for en levende og mangfoldig debat.
Ytringsfriheden og de mange aspekter, der er af den, og nogle af de dilemmaer, som jeg har nævnt, og nogle af de problemer, jeg har nævnt nu, bliver jo allerede diskuteret blandt politikere, journalister, organisationer, universitetsfolk, og Ombudsmanden er også for nylig gået ind i snakken omkring offentligt ansattes ytringsfrihed.
Det er altså de aktører, som forslagsstillerne også forestiller sig skulle sidde i sådan en kommission.
Det er jo allerede aktører, som i den grad er mobiliseret i debatten omkring ytringsfrihed.
Ja, det ville måske være at skabe det store forkromede og autoritative billede.
Og det er jo en smuk tanke, særlig smuk, når debatten er så mangfoldig, så den nogle gange også er uoverskuelig.
Men efter vores bedste overbevisning er det en illusion at tro, at resultatet kan blive en række autoritative anbefalinger.
For som Dansk Folkeparti – og der må jeg jo erklære mig enig, for selv om det måske ikke er de paragraffer eller de problemstillinger, vi prioriterer højest, er jeg sådan set enig i tilgangen til den her debat – så synes jeg, at det er en politisk debat.
Det er en politisk debat.
Det, som Radikale Venstre er bange for ved sådan en kommission, er for det første, at man stikker den blår i øjnene, fordi vi bilder hinanden ind, at vi så kan nå frem til det store forkromede billede og blive enige om nogle anbefalinger.
Det tror vi er en illusion.
Men jeg er også bange for en politisering af arbejdet, altså at vi hver især kommer med vores egen lille Hassan, og det synes jeg i virkeligheden den her debat allerede har båret vidnesbyrd om.
Der er forslagsstillernes og mit eget parti, som er dybt kritiske over for den kriminalisering af ytringer, som ser ud til at være på vej; så er der nogle, der er meget optaget af blasfemiparagraffen, og andre kan være optaget af offentligt ansattes ytringsfrihed osv.
Det vil sige, tror jeg, at før vi overhovedet får nedsat kommissionen, bliver vi utrolig optaget af, hvem der skal sidde i den kommission og så drage konklusionerne af en diskussion, som er mangfoldig, som er levende, og hvor der også er meget store meningsforskelle i Folketinget.
Derfor tror jeg altså, at den her debat har det bedst, hvor den er nu – det er nemlig i den offentlige debat, hvor der er rigtig mange, der deltager med holdninger, men også med udredninger, både historiske og juridiske udredninger.
Og så er der jo altså en politisk debat, der foregår her i Folketinget, om, hvor det er, vi så alligevel nogle gange ønsker at gå på kompromis, eller nogle ønsker at gå på kompromis, hvor det er, man mener truslerne er størst osv. osv.
Vi er ikke villige til at gå så langt, som mange andre er osv. osv.
Men vi tror ikke på, at et kommissionsarbejde kan bringe nye erkendelser frem, og vi tror slet ikke på, at man kan nå sådan en række af konsensusanbefalinger, som alle sammen så pludselig kan tilslutte sig efter 10 års debat, hvor jeg tror fronterne er blevet trukket rimelig skarpt op, og hvor det også er meget tydeligt, at der er meget store forskelle på, hvor balancen er.
Sådan er det i en levende debat, og gudskelov for det.
Det tror jeg ikke en kommission kan ændre på, og det skal den måske i virkeligheden heller ikke ændre på.