Marianne Jelved (RV), 2011-02-08:
Finansministeren siger, at der aldrig har været brugt flere midler til offentligt forbrug.
Heraf kan man jo slutte, at det sådan set er spild af penge, at regeringen har ladet det offentlige forbrug stige så voldsomt, som finansministeren har gjort rede for, ja, nærmest har pralet med.
Det burde finansministeren måske tænke over i en stille stund.
Hvad er vigtigst: mængden af midler til offentligt forbrug eller resultaterne af det offentliges indsats i forhold til borgerne – børnene og de gamle?
Vi kan se, at der bruges flere og flere ressourcer til specialundervisning.
Det er lige før, det kommer til at ligne en niveaudeling af folkeskolen.
Det er der heldigvis ingen partier der går ind for.
Det vil jeg gerne holde fast i rigtig længe.
Men vi kan se, at en tredjedel af ressourcerne i folkeskolen nu går til specialundervisning, og det er egentlig mærkeligt, at vi i den situation ikke kan få opklaret, hvor amternes vidtgående specialundervisningsmidler er konteret henne, efter at amterne nu er nedlagt og kommunerne har overtaget det.
Jeg har to gange stillet spørgsmål om det med et års mellemrum uden at kunne få et svar på det.
Jeg håber meget, at finansministeren vil bidrage til, at vi får skabt mere klarhed omkring midlernes anvendelse, og hvordan det udvikler sig.
Men der er også glædelige resultater.
Regeringen har jo nedsat noget, der hedder Rådet for Evaluering og Kvalitetsudvikling af Folkeskolen, og det råd har Jørgen Søndergaard som formand, og de afgiver en beretning hvert år i februar måned, som altid er meget interessant at læse.
Jeg kan anbefale den.
I den, der kom i 2008, stod der, at der er sket et rigtig fint hop for de yngste elever i folkeskolen i deres læsefærdighed.
Fra 1991 til 2006 har det løftet sig med det, der hedder 58 scorepoint, og det, der er interessant, er, at den største ændring skete fra 1991 til 2000, hvor forbedringen var på 43 af de 58 scorepoint.
Men der er ikke rigtig fulgt op på det, eftersom PISA ligger, hvor PISA nu ligger og har ligget, de tre sidste gange vi har fået den.
Jeg nævner det, fordi regeringen har gjort PISA til målet for ambitionerne, hvilket i øvrigt er et ret smalt mål, men dog et mål.
Hvordan blev resultatet i 1990'erne nået?
Var det med flere timer?
Flere test?
Flere kontroleftersyn eller et 360-graders-eftersyn?
Der var meget politisk fokus på en positiv måde på kommunerne, hvor man viste forventninger til, at skolerne gjorde noget ved sagen.
Det gjorde de faktisk, og der skete rigtig meget med den metodik.
Jeg nævner det for at inspirere regeringen til at prøve at tage andre midler i brug.
I stedet for fortæller regeringen fortællinger.
Hvis alle kommuner gjorde som den bedste omkring arbejdstidsaftalerne, kunne vi få 3.000 flere lærere helt gratis.
Se, der kommer sådan en UNI-C-rapport en gang om året.
Den plejer at komme i september.
Den seneste, der er kommet, kom først i december og blev først kendt i januar i år.
Af den fremgår det, at hvis alle lærerne arbejdede som dem i den bedste kommune, ville de få alle de der ekstra timer.
Når man så går ned og kigger på det og tager en af de gode skoler frem, så viser det sig, at hvis det, der står, virkelig var sandt, så skulle det være sådan, at alle lærerne på den skole arbejdede 31 timer om ugen, og i øvrigt var der ikke nogen biblioteker, læsevejledere, it-vejledere eller lignende.
Det viser bare, hvor behæftet med fejl, den rapport er.
Men ikke desto mindre bliver regeringen ved med at fortælle den historie.
Derfor appellerer jeg til finansministeren:
Kunne finansministeren ikke bidrage til at få klarhed over, hvad der er op og ned på den fortælling?
Der er jo kommet indvendinger fra de kommuner, hvis skoler er trukket frem som nogle, hvor man arbejder særdeles hårdt som f.eks. 31 timer om ugen af alle lærere, hvilket ikke kan lade sig gøre.
Hvor er de overenskomstaftalte pensionsopsparinger henne?
Hvor er de konteret?
Jeg ville utrolig gerne vide det.
Jeg ville gerne kunne se et meget mere gennemskueligt system i økonomien og den måde, pengene fordeles på i kommunerne.
Hvordan har udviklingen for pensionsopsparingerne været, bl.a. i 00'erne?
Jeg vil også gerne vide, hvor amternes penge til specialundervisning egentlig er blevet konteret henne – hvor de er blevet af.
Det, der er lidt ærgerligt her, er, at vi diskuterer på et uoplyst grundlag, og det skulle ikke være tilfældet i Grundtvigs fædreland og slet ikke med Venstre ved roret.
Så derfor en positiv appel om, at vi i fællesskab prøver at stille de spørgsmål, der er berettiget at stille, og beder om at få dem belyst så godt som overhovedet muligt, så vi får en mere indholdsmæssigt kvalitativ diskussion i stedet for at stå og skændes om nogle tal.
Men vi har heldigvis rigtig gode folkeskoler.
Vi har rigtig dygtige elever, der vækker beundring, når de deltager i internationale sammenhænge.
De vækker endda meget stor beundring.
De medarbejdere, der har drevet Danmark frem til at være et af de rigeste lande i verden, har faktisk gået i folkeskolen i 1970'erne og 1980'erne, dengang jeg var lærer.
De soldater, der gjorde en særlig beundringsværdig indsats i internationale opgaver i 1990'erne og i 00'erne, har også gået i den folkeskole.
De har fået en kultur med sig, som er meget, meget god, og som vi skal passe på at vi ikke mister sigtet for.
Vi har en skole, vi kan være stolte af, men det er et spørgsmål, om vi bruger den rigtige politiske metode, når vi skal fremme kvaliteten i folkeskolen.
Når vi nu ved, at lærerne er den vigtigste faktor i skolen, og at al god undervisning virker – det er der heldigvis rigtig meget forskning, der dokumenterer – hvorfor skulle vi så ikke i fællesskab prøve at prioritere efter- og videreuddannelsen af lærerne og sikre en god grunduddannelse, en solid grunduddannelse?
Men også på grunduddannelsen spares der dramatisk, og det giver mindre undervisning.
Det er det, der er meget betænkeligt.
Derfor igen en appel om, at vi prøver i fællesskab at prioritere midlerne på en sådan måde, at vi går derhen, hvor vi ved det faktisk virker.
Det ville være en klog investering i skolen.