Julie Rademacher (S), 2009-03-24:
Tak til ministeren for redegørelsen.
Som ministeren kan fornemme her i Folketingssalen i dag, er vi ikke imponerede over den indsats, der er blevet leveret.
Vi kårede den 8. marts ligestillingsministeren til den svageste ligestillingsminister i danmarkshistorien, det vil sige siden 1999, da Jytte Andersen som bekendt blev udnævnt til den første ligestillingsminister i Danmark.
Ligestillingsministeren har nærmest kun fremsat ét eneste lovforslag siden folketingsvalget i 2007, nemlig L 93 i indeværende samling om kønssammensætningen af offentlige udvalg, hvor man ændrer et »bør« til et »skal«.
Ellers er der ikke sket meget her i Folketingssalen på området før forhandlingen om redegørelsen i dag.
Redegørelsen er fyldt med flyvske målsætninger, men vi savner i den grad nogle klare mål.
Vi savner i den grad nogle konkrete midler til at nå derhen, hvor vi skal, og jeg vil gå så langt som til at sige, at det snarere er en vag problemformulering frem for en reel handlingsplan.
I forordet til redegørelsen skriver ministeren f.eks., og jeg citerer: »Med denne plan vil regeringen tage temperaturen på ligestilling i Danmark frem til 2015.« Vi har ikke brug for, at der bliver taget en temperatur, for vi ved godt, at ligestillingen halter på utrolig mange områder: Ligeløn, barsel, pension, vold mod kvinder, vold i familien, kvinders repræsentation i politik, og jeg kunne blive ved.
Det, vi har brug for, er handling.
Vi vil se nogle konkrete initiativer, det skal være slut med at sylte ligestillingsindsatsen ved alene at udsende statusopgørelser, som bare viser, at der ikke er sket noget som helst, pjecer, opgørelser og rapporter.
De kan være gode, men de bør ikke stå alene, men følges op af handling.
Som hr. Villy Søvndal engang sagde i forbindelse med en debat om test i folkeskolen: Hvis man bliver ved med at trække gulerødderne op af jorden for at se, om de er vokset, jamen så bliver de jo aldrig større.
Det er præcis det samme på ligestillingsområdet.
Karen Jespersen, ligestillingsministeren, forsømmer ikke én eneste lejlighed til at fralægge sig ansvaret for ligestilling i Danmark.
I den pressemeddelelse, der blev sendt ud sammen med den nye perspektiv- og handlingsplan, er ministeren citeret for at sige, og jeg citerer igen: Ligestilling er ikke kun en statslig opgave.
Det drejer sig også om, hvad den enkelte selv gør.
Det kan være på arbejdspladsen, i skolen eller i hjemmet.
Citat slut.
Det siger vist det hele: Bare pas dig selv, siger ministeren.
Men nej, lad mig her komme med fem eksempler fra redegørelsen på ministerens flyvske målsætninger, som i den grad mangler opfølgning.
Vi vil have langt mere konkrete mål hos Socialdemokraterne, vi vil ikke bare nøjes med at spørge, hvilke forandringer vi ønsker at skabe, og vi vil have defineret nogle klare midler for, hvordan vi når frem til målet.
Her er fem eksempler:
Det er vi enige i, men hvordan når vi derhen?
Hvis ministeren virkelig ville det her, ville ministeren foreslå at øremærke 12 ugers barsel til fædrene.
Det er vi enige i, men hvordan når vi derhen?
Hvis ministeren virkelig ville det her, ville hun foreslå at indføre et omsorgsklippekort.
Det er vi også enige i, men hvordan når vi derhen?
Hvorfor tør ministeren ikke fastsætte konkrete tal og konkrete målsætninger for, hvor mange kvinder vi skal have i eksempelvis børsnoterede virksomheders bestyrelser, og bare kalde det kvoter?
Det er vi selvfølgelig også enige i, men hvordan når vi derhen?
Hvis ministeren virkelig ville det her, ville ministeren foreslå GPS-lænker, at stoppe besparelserne på krisecentrene, at give dem flere penge og generelt at opprioritere bekæmpelse af vold i hjemmene, også i politiets arbejde.
Det er vi fuldstændig enige i, men hvordan når vi derhen?
Sidst, men ikke mindst, kunne man jo stille sig selv dette spørgsmål: Vi har en redegørelse i dag, men hvorfor er der overhovedet ikke blevet gjort noget?
Regeringen har haft syv år til det, men en sur opposition er faktisk ikke den eneste, som prøver at krakelere regeringens skønmaleri af ligestilling.
Nej, Danmark er også blevet kritiseret af EU for ikke at have en uvildig ligestillingsinstans, det vil sige et uafhængigt organ, der kan vurdere ligestilling i Danmark.
Ministeren synes ligesom at snige sig lidt udenom ved at referere til KVINFO og Institut for Menneskerettigheder, men hvordan skal de kunne løfte en så stor opgave uden at få tilført ekstra ressourcer?
Men sætter jo heller ikke bare ti børn ekstra ind i en stue i børnehaven uden at sende ekstra pædagoger med.
Lad mig slutte af med at komme med tre sammenligninger med ligestillingsredegørelsen fra sidste år for at få slået fast med syvtommersøm, at vi har danmarkshistoriens svageste ligestillingsminister:
Jeg ved ikke, hvad vi skal bruge en sådan gentagelse til, vi kan jo bare slå op i den gamle redegørelse.
Det havde været langt mere interessant at få en side eller to om, hvorvidt disse mål er nået, eller hvilke nye målsætninger man eventuelt bør opstille for, hvad vi vil i 2009 og også fremadrettet.
Der er ligesom ingen progression, man bliver bare ved med at referere til de gamle sætninger.
Man bruger f.eks. præcis samme tabel over beskæftigelsesfrekvensen, den eneste forskel er, at i år står den på side 30, mens den sidste år stod på side 31.
Med hensyn til mål nr. 14 må vi også trækkes med genbrugstal.
Tallene for kvinder i kommunalpolitik fra 2001 og 2005 bliver gentaget.
Ministeren er selvfølgelig undskyldt, fordi der endnu ikke har været afholdt kommunalvalg, men ministeren kunne have valgt at bruge pladsen på noget nyt, f.eks. regeringens konkrete tiltag.
Men det lader ikke rigtig til, at der er nogle konkrete tiltag fra regeringen, så vi må trækkes med gentagelser.
Jeg kunne blive ved med at referere til gentagelser, der sætter to fede streger under, at ligestillingsministeren mere er ligestillingsminister af navn end af gavn.
Redegørelsen foregiver at pege fremad med 15 mål, men den er og bliver bagudrettet.
Den er simpelt hen ikke god nok.
Socialdemokraterne havde faktisk håbet på, at Karen Jespersen kunne være den trojanske hest, der virkelig satte nye dagsordener på ligestillingsområdet, selv under en borgerlig regering.
Men på dette område agerer regeringen generelt mere som et dovent æsel, som vi kender det fra f.eks. Peter Plys.
Jeg er bange for, at der skal et regeringsskifte til for at få ligestilling på dagsordenen i Danmark.
Men ud over at vi selvfølgelig vil få Danmarks første kvindelige statsminister ved et regeringsskifte, er jeg fortrøstningsfuld ved, at vi i hvert fald ved, at vi vil kunne sætte ligestilling på dagsordenen.
Tak for ordet.