Brian Mikkelsen (KF), 2010-02-05:
Efter beslutningsforslaget fra SF opfordres regeringen til inden udgangen af denne folketingssamling at udarbejde og fremsætte lovforslag, der forbedrer gældende forhold omkring administrativt tildelt isolation under afsoningen.
Beslutningsforslaget vedrørende udelukkelse fra fællesskab er tidligere drøftet i Folketinget i februar 2002 under behandling af B 42 og i januar 2004 under behandling af B 22.
Begge beslutningsforslag indeholdt forslag om, at visse afgørelser om udelukkelse fra fællesskab skulle kunne inddrages for en dommer.
Det sidste beslutningsforslag indeholdt også forslag om forbud mod udelukkelse af unge under 18 år.
Udelukkelse fra fællesskab, som ikke bør forveksles med isolation af varetægtsarrestanter efter retsplejeloven, kan ske efter straffuldbyrdelseslovens § 63, hvis det er nødvendigt, bl.a. for at forebygge undvigelse, strafbar virksomhed eller voldsom adfærd, eller fordi den indsatte udviser en grov eller oftere gentagen, utilladelig adfærd, som er åbenbart uforenelig med fortsat ophold i fællesskab med andre indsatte.
Det er bestemt i straffuldbyrdelsesloven, at udelukkelse ikke må foretages, hvis udelukkelsen efter indgrebets formål og det ubehag, som indgrebet må antages at forvolde, vil være et uforholdsmæssigt indgreb.
Ud over dette proportionalitetsprincip er der i loven fastsat et skånsomhedsprincip, idet udelukkelse skal gennemføres så skånsomt, som omstændighederne tillader.
Det er udtrykkeligt fastsat i straffuldbyrdelsesloven, at udelukkelse straks skal bringes til ophør, når betingelserne herfor ikke længere er opfyldt, og at institutionen mindst en gang om ugen skal overveje spørgsmålet om helt eller delvis at bringe udelukkelsen til ophør.
Endvidere gælder det, at fængslet skal indberette alle udelukkelser, der varer mere end 4 uger, til Direktoratet for Kriminalforsorgen.
I de senere år, 2004-2008, har antallet af udelukkelser ligget relativt stabilt på omkring 700 tilfælde om året.
Langt de fleste udelukkelser er forholdsvis kortvarige, idet tre ud af fire udelukkelser har en varighed på højst 14 dage.
Rent praktisk sker udelukkelse fra fællesskab, ved at den indsatte som udgangspunkt isoleres fra de øvrige indsatte. Det kan ske i den ansattes eget opholdsrum, i et opholdsrum på en særlig afdeling i fængslet eller eventuelt i et arresthus.
En væsentlig del af de sager, som i Kriminalforsorgens statistikker figurerer som udelukkelse fra fællesskab, dækker imidlertid over stor variation i graden af isolation.
Graden af isolation varierer således lige fra begrænset fællesskab, som stort set er almindeligt fællesskab med medindsatte på en afdeling, til intet fællesskab overhovedet med andre indsatte.
I 2008 havde 226 af de i alt 704 udelukkede således mulighed for fællesskab med en eller flere med indsatte.
De indsatte, der har været udelukket fra fællesskab i mere end 14 dage, har en række særlige rettigheder og tilbud for at mindske den særlige belastning, som er forbundet med udelukkelse fra fællesskab.
I forhold til disse indsatte skal personalet være særlig opmærksom på, om der er behov for øget personalekontakt, og personalet skal være opmærksom på, at dette behov øges i takt med varigheden af udelukkelsen.
Personalet skal også være opmærksom på, om der kan ske lempelser, f.eks. i form af fællesskab med en eller flere indsatte eller med personalet, om der er mulighed for at arbejde i fællesskab med andre indsatte, og om den indsatte skal tilbydes aktiviteter i fritiden med en eller flere andre indsatte eller med personalet.
Indsatte, der er udelukket fra fællesskab i mere end 14 dage, skal endvidere tilbydes regelmæssige og længerevarende samtaler med f.eks. præst, læge eller psykolog, have tv stillet gratis til rådighed og have særlig adgang til eneundervisning og arbejde og lignende godkendte aktiviteter.
Disse tilbud skal medvirke til at mindske den særlige belastning og risiko for forstyrrelse af det psykiske helbred, som er forbundet med udelukkelse fra fællesskab.
Spørgsmål om domstolsprøvelse blev nøje overvejet i forbindelse med forberedelse af straffuldbyrdelsesloven, bl.a. i Straffelovrådets betænkning 1355 fra 1998.
Det blev dengang, altså i år 2000, i forbindelse med straffuldbyrdelseslovens vedtagelse besluttet, at afgørelser om udelukkelse fra fællesskab af indsatte ikke skulle være omfattet af den særlige domstolsprøvelse.
Det blev altså vedtaget under en socialdemokratisk regering.
Baggrunden var, at afgørelse om udelukkelse fra fællesskab under afsoning er begrundet i hensynet til opretholdelse af orden og sikkerhed i Kriminalforsorgens institutioner, og at en beslutning om udelukkelse fra fællesskab i vidt omfang beror på en kriminalforsorgsmæssig vurdering.
Der er altså tale om skønsprægede afgørelser, der har fremadrettet karakter, og som træffes ud fra et indgående kendskab til miljøet i den pågældende institution.
Det blev derfor ikke fundet rigtigt, at afgørelser om udelukkelse fra fællesskab blev omfattet af den særlige adgang til domstolsprøvelse.
De afgørelser, der er omfattet af straffuldbyrdelseslovens regler om domstolsprøvelse, er navnlig afgørelser, som har lighed med andre straffesager.
Spørgsmålet om domstolsprøvelse blev igen overvejet i 2001 i en arbejdsgruppe nedsat af Direktoratet for Kriminalforsorgen.
Arbejdsgruppen blev nedsat for at overveje, i hvilket omfang de ændrede regler for isolationsfængsling burde have en afsmittende virkning på reglerne om udelukkelse fra fællesskab under afsoning.
Arbejdsgruppen fandt ikke grundlag for at anbefale, at der skete ændringer i de gældende regler, så udelukkelse fra fællesskab blev omfattet af den særlige adgang til domstolsprøvelse.
Gruppen henviste ligeledes til, at afgørelse om udelukkelse er udprægede skønsmæssige afgørelser, der træffes ud fra et indgående kendskab til miljøet i institutionen, et kendskab, som domstolene ikke har i samme omfang.
Senest har jeg i en besvarelse af den 1. oktober 2009 af Retsudvalgsspørgsmål nr. 1232 givet udtryk for, at der på den baggrund efter min opfattelse ikke er grundlag for at indføre særlige regler om domstolsprøvelse af afgørelse om udelukkelse fra fællesskab efter reglerne i straffuldbyrdelsesloven.
Jeg kan heller ikke – hvis det er det, der lægges op til – gå ind for, at udelukkelser over en vis tidsgrænse kun skulle kunne besluttes af en domstol eller altid indbringes for en domstol.
Afgørelser om udelukkelse fra fællesskab kan påklages til Direktoratet for Kriminalforsorgen, men der er i øvrigt ikke mange, der klager over isolation.
Det sker kun i størrelsesordenen 20-40 sager om året.
Afgørelse om udelukkelse fra fællesskab kan desuden indbringes for Ombudsmanden, ligesom den indsatte har mulighed for at lade afgørelsen indbringe for domstolene efter grundlovens § 63.
Som det fremgår, er jeg enig i de tidligere vurderinger, der er foretaget af spørgsmål om domstolsprøvelse, og regeringen kan således heller ikke støtte beslutningsforslaget på dette punkt.
I forbindelse med forslaget om, at den indsatte skal have en begrundelse for afgørelsen, kan jeg oplyse, at der som følge af den ændring af forvaltningsloven, der trådte i kraft den 8. juni 2002, ikke er ret til aktindsigt i bl.a. sager om udelukkelse fra fællesskab.
Eftersom aktindsigten er afskåret, har den indsatte heller ikke krav på at få en begrundelse for afgørelsen.
Baggrunden for ændringen af forvaltningsloven er bl.a. en udtalelse afgivet af Straffelovsrådet i december 1996.
Straffelovsrådet pegede dengang på, at udelukkelse fra aktindsigt principielt kunne give anledning til betænkeligheder.
Rådets flertal anførte, at erfaringen havde vist, at Kriminalforsorgen ikke gennem de dagældende regler opnåede de oplysninger fra medindsatte, der var og er nødvendige for at opretholde ro og orden i fængslerne.
Det er min opfattelse, at de problemer, som Straffelovrådets flertal beskrev, er mindst lige så aktuelle i dag som i 1996, og jeg kan derfor heller ikke støtte denne del af beslutningsforslaget.
Jeg tror heller ikke, at det er en farbar vej, som forslagsstillerne er inde på i bemærkningerne, at indføre en pligt til at give en delvis begrundelse.
Jeg kan i den forbindelse henvise til, at i de tilfælde, hvor det er ubetænkeligt at give en begrundelse, sker dette også i praksis.
Jeg kan i øvrigt oplyse, at Direktoratet for Kriminalforsorgen i januar i år har nedsat en arbejdsgruppe, som skal undersøge mulighederne for at begrænse brugen af udelukkelse fra fællesskab.
Baggrunden herfor er bl.a., at Europarådets Komité til Forebyggelse af Tortur eller Nedværdigende Behandling eller Straf, CPT, har udtrykt bekymring for omfanget af isolation af indsatte.
Bekymringen gælder både dem, der er isoleret af retten som led i efterforskning, og de indsatte, der administrativt udelukkes fra fællesskab.
Arbejdsgruppen skal foretage en gennemgang af gældende regler og praksis for udelukkelse af indsatte fra fællesskab med henblik på en vurdering af, om det er muligt at nedbringe brugen af tvangsmæssig udelukkelse af indsatte fra fællesskab, samtidig med at de nødvendige hensyn til orden og sikkerhed iagttages.
Arbejdsgruppen skal også overveje, om det er muligt at begrænse anvendelse af frivillig udelukkelse fra fællesskab, herunder om det er muligt at udvide mulighederne for at tilbyde indsatte at afsone med begrænset fællesskab.
Arbejdsgruppen skal afgive indstilling senest den 1. juli i år.
Heller ikke på den baggrund kan jeg støtte beslutningsforslaget.