Özlem Sara Cekic (SF), 2009-02-06:
Det meget tydeligt at høre, at ordføreren ikke kender det sociale system, for hvis vi havde et socialt system og et net, der fungerede, og vi ikke havde et Folketing, der lavede love, som producerede fattigdom, så havde vi heller ikke i dag 22.000 børn, som lever i fattigdom.
Nu siger ordføreren, hvad der får mig til at reagere, at man skal passe på sit forbrug.
Vi har jo hørt det før.
Dansk Folkeparti sagde også på et tidspunkt, at det handler om, at de her mennesker prioriterer dameblade højere end deres husleje - ordføreren siger selv cigaretter.
Vi snakker om en gruppe mennesker, hvis største bekymring altså ikke er HTH-køkkenet, vi snakker om mennesker, som ikke har råd til at købe mad til deres eksisterende køkken.
Vi snakker ikke om mennesker, hvis største bekymring er, om de skal til Thailand eller Kina, det handler om, at de ikke har råd til at købe vinterstøvler, når sneen falder.
Og undersøgelser viser det samme.
Lyver de her mennesker?
Lyver de her mennesker, når de siger, at de ikke har råd til at købe tre måltider sund mad til deres børn?
De nedsatte kontanthjælpsydelser er med til at producere fattigdom.
I dag betyder loftet over kontanthjælpen, 300-timers-reglen - som snart bliver erstattet af 450-timers-reglen - og starthjælpen, at mange udsatte familier ender med at leve under umenneskelige vilkår.
Det betyder i mange tilfælde, at familierne må fravælge goder, andre familier tager som en selvfølge: offentlig transport, lægeordineret medicin, fritidsaktiviteter, ordentligt tøj, tre måltider sund mad om dagen, frugt og grønt til børnene.
I 2006 blev ca. 2.500 husstande smidt ud af deres lejlighed, fordi de ikke var i stand til at betale huslejen.
Ca. en tredjedel af dem var på kontanthjælp, selv om andelen af lejere på kontanthjælp kun er 5 pct.
Vi har et reelt fattigdomsproblem i Danmark.
Målet er naturligvis altid, at kontanthjælpsmodtagere så hurtigt som muligt skal ind på arbejdsmarkedet igen, men vi tror bare ikke på, at løsningen er at presse de her mennesker ud over, hvad de er i stand til.
I dag presses mange mennesker økonomisk, på trods af at de med deres nuværende fysiske eller psykiske situation ikke er i stand til at varetage et arbejde.
Hvis vi vil bryde den negative sociale arv, nytter det ikke noget at presse disse familier yderligere.
Det vil tværtimod hensætte endnu flere familier i udsigtsløs fattigdom.
Regeringen fastholder de lave ydelser i håb om, at den straf, det er at fratage familierne deres forsørgelsesgrundlag, vil motivere og hjælpe forældrene til at komme i arbejde.
Men ofte er det børnene, der betaler prisen.
Det er uanstændigt, at vi skal acceptere den form for fattigdom i så rigt et land som Danmark.
Men det er også samfundsmæssigt uacceptabelt, at det i sidste ende vil give langt flere og langt større problemer, hvis vi lader så mange børn vokse op i fattigdom og på en måde, som gør, at deres situation bliver meget værre, når de bliver større.
Vi ønsker et andet Danmark, et Danmark, som giver alle børn de samme muligheder, uanset om de er flyttet fra krig, uanset om mor er syg eller far drikker.
Alle børn har krav på en opvækst, hvor de føler sig som en del, og hvor de er en del, af et fællesskab.
Vi ved, det er muligt at skabe sådan et Danmark.
Vi ved, at vi har råd til at give folk, der ikke er i stand til at rejse sig op, en håndsrækning.
F.eks. var der et barn, der sagde til mig, da jeg arbejdede som sygeplejerske: Jeg vil bare så gerne se, hvor stort Rundetårn er; jeg har læst, at hundens øjne er lige så store som Rundetårn, men jeg har aldrig set Rundetårn.
Jeg vil bare lige understrege, at det koster 10 kr. at komme ind i Rundetårn.
Det er dagens Danmark, og vi håber, at vi kan være med til at skabe et andet Danmark.