Søren Pind (V), 2011-05-26:
Jeg tror ikke, jeg har tænkt mig at sige noget, der foruroliger udenrigsministeren – ikke i dag, i hvert fald.
Regeringen er altid ét.
Sådan er det jo, men derfor kan hver fugl godt pippe med sit næb.
Det er ikke første gang, Folketinget bliver orienteret om det såkaldte Stockholmprogram.
Folketingets Europaudvalg og Folketingets Udvalg for Udlændige- og Integrationspolitik er løbende blevet orienteret om Stockholmprogrammet som led i den nationale EU-procedure både i forbindelse med vedtagelsen af selve programmet i efteråret 2009 og igen i juni 2010 i forbindelse med fremlæggelsen af Kommissionens handlingsplan til udmøntning af programmet.
Lad mig så lige slå to ting fast for at undgå nogen som helst tvivl.
Stockholmprogrammet blev vedtaget af stats- og regeringscheferne på Det Europæiske Råds møde den 10.-11. december 2009.
Der er altså ikke tale om et kommende, men derimod et allerede foreliggende arbejdsprogram, der fastlægger de politiske prioriteter på området for retlige og indre anliggender i perioden 2010-2014.
Stockholmprogrammet er en overordnet politikplan og ikke en lovgivningsmæssig foranstaltning.
Indholdet i programmet lægger ikke op til vidtgående nye ting, der ikke tidligere er opnået politisk enighed om, men indeholder snarere primært ideer, som allerede var på tegnebrættet, hvilket er i overensstemmelse med de danske ønsker.
Såfremt der i forbindelse med udmøntningen af Stockholmprogrammet fremsættes forslag til retsakter på asyl- og migrationsområdet, vil de stort set alle være omfattet af det danske forbehold for retlige og indre anliggender.
Det betyder, at Danmark ikke ville kunne deltage i en vedtagelse af forslagene, og at de retsakter, der bliver vedtaget, ikke er bindende for Danmark.
Hvis der er tale om Schengenretsakter, har Danmark mulighed for efterfølgende at tilslutte sig retsaktet på mellemstatsligt grundlag.
Folketingets Europaudvalg vil derfor løbende blive orienteret om enkelte forslag, i takt med at de bliver fremsat som led i den nationale EU-procedure.
Regeringen vil også i den forbindelse forholde sig til de enkelte elementer i forslagene og vurdere, om vi finder dem hensigtsmæssige eller ej.
Jeg vil også gerne gøre klart, at regeringen støtter Stockholmprogrammet, da det er fornuftigt, at Rådet giver nogle retningslinjer til Kommissionen om, hvor man politisk set ønsker at bevæge sig hen.
Det gælder alle emner på mit område, på asyl- og indvandringspolitikken til integration eller udsendelse.
Blot for at nævne nogle eksempler, vil jeg sige, at Stockholmprogrammet fokuserer bl.a. på at fremskynde samarbejdet med oprindelseslande og transitlande som led i en effektiv og bæredygtig tilbagesendelsespolitik.
Der lægges også stor vægt på en effektiv koordinering af det praktiske og operationelle samarbejde på migrationsområdet, herunder med en styrket rolle til det europæiske grænseagentur Frontex om etablering af det europæiske asylstøttekontor.
Mange af de samarbejdsområder, der i dag er kommet fokus på som følge af ulovlig indvandring grundet situationen i Nordafrika, var således allerede i en eller anden form en del af de ideer, der lå i Stochholmprogrammet.
I forhold til terrorbekæmpelse understreger programmet vigtigheden af at bekæmpe radikalisering, og i den sammenhæng fremhæves også sammenhængen med integrationsindsatsen.
Det danske forbehold på området for retlige og indre anliggender fremgår af en selvstændig protokol, der er knyttet som bilag til Traktaten om Den Europæiske Union og Traktaten om Den Europæiske Unions funktionsmåde.
Forbeholdet betyder grundlæggende, at Danmark som udgangspunkt ikke er med i den lovgivningsmæssige side i EU-samarbejdet om at skabe et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed.
Sådanne retsakter finder ikke anvendelse i Danmark, og vi er ikke bundet af dem.
Danmark er til gengæld med i Schengensamarbejdet, og derfor sikrer vores protokol som nævnt, at vi har mulighed for efterfølgende at tilslutte os retsakter på Schegenområdet, selv om vi altså fortsat ikke kan stemme i Rådet som følge af forbeholdet.
Når Danmark efterfølgende tilslutter sig en retsakt, der videreudvikler Schengensamarbejdet, sker det som nævnt på mellemfolkeligt grundlag.
Lad mig så også understrege, at som led i EU-samarbejdet har medlemsstaterne overladt beføjelser til EU-Domstolen med henblik på at foretage den endelige fortolkning af vedtagne EU-retsakter, herunder asyl- og indvandringsreglerne og reglerne om fri bevægelighed.
EU-Domstolens kompetence skal sikre, at der sker en ensartet fortolkning af EU-retsakter i alle medlemsstater.
Det danske forbehold på asyl- og indvandringsområdet har den virkning, at EU-Domstolens afgørelser på dette område ikke er bindende for eller finder anvendelse i forhold til Danmark.
De regler, der udgør en af hjørnestenene i Den Europæiske Unions indre marked, er Danmark selvsagt bundet af, og Danmark er derfor også retligt bundet af EU-Domstolens afgørelser på de centrale områder.
Det er ingen kunst at fremhæve de indlysende fordele ved EU's indre marked, ikke mindst i forhold til vækstperspektivet.
Det er min klare opfattelse, at reglerne om personers fri bevægelighed kommer mange danske til gavn, både personligt og økonomisk, når de ønsker at arbejde, studere eller bo i et andet EU-land, herunder også når en dansker bosætter sig i et andet EU-land med sin familie.
Danmark deltager aktivt i domstolssagerne for at gøre vores synspunkter gældende, og EU-Domstolen er dermed nødt til at forholde sig til danske synspunkter.
Vi kan i sagens natur og heldigvis ikke diktere udfaldet af domme, men når en sag falder ud til dansk fordel, er danske synspunkter og interesser netop blevet lagt til grund.
Den aktive deltagelse i domstolssagerne er med andre ord en ubetinget fordel.
Danmark afgiver indlæg i sager om fortolkning af EU-borgeres opholdsrettigheder, når udfaldet har betydning for dansk ret, og der foretages en grundig analyse af dommens betydning her.
Den seneste sag på området er EU-Domstolens dom i den såkaldte McCarthy-sag, som klart fastslår, at der er grænser for anvendelsen af EU-retten.
I McCarthy-sagen havde EU-borgeren ikke udøvet retten til fri bevægelighed, og Domstolen fastslog, at EU-borgeren på trods af det forhold, at hun var statsborger i to EU-lande, ikke havde krav på familiesammenføring efter EU-retten.
Dommen illustrerer, at de juridiske synspunkter, som vi på regeringens vegne gør gældende, vinder genklang ved EU-Domstolen.
I takt med at EU-arbejdet intensiveres, må det forventes, at der vil komme flere domme, der kan få betydning i relation til fri bevægelighed, domme, der som i McCarthy-dommens tilfælde går i den retning, som i vores optik er rigtig, men også domme, der vil blive betragtet som mere kontroversielle.
EU-Domstolen har i en række sager betonet den effektive virkning af EU-rettighederne, og Zambrano-dommen er seneste skud på stammen.
Disse domme understreger, at den effektive virkning af kernerettighederne i reglerne om den fri bevægelighed og unionsborgerskabet er et centralt aspekt i fortolkningen af opholdsrettighederne.
Når vi taler om kerneindholdet af EU-rettighederne, er det vigtigt at understrege, at EU-borgeres familiemedlemmers ret til ophold uanset nationalitet alene er en afledt opholdsret affødt af EU-borgerens ret til fri bevægelighed.
EU-regler har til formål at sikre den grundlæggende ret og har sin berettigelse, idet den fri bevægelighed inden for Unionen ikke må hæmmes ved, at medlemsstaterne ensidigt fastlægger urimelig hindring for unionsborgere.
På den anden side skal reglerne anvendes inden for det angivne formål, og det er McCarthy-dommen jo så et nyttigt eksempel på.
Jeg vil gerne pointere, at EU-Domstolens kompetence på området for fri bevægelighed er en nødvendighed i et demokratisk, regionalt samarbejde, og at Danmark til stadighed vil sikre, at EU-reglerne anvendes i overensstemmelse med de tilsigtede formål, herunder særlig at bekæmpe misbrug og svig af reglerne.
På områder, hvor Danmark deltager fuldt ud i såvel det lovgivningsmæssige som det praktiske i EU-samarbejdet, vil retsudviklingen i Danmark selvfølgelig følge retsudviklingen i EU, som det sker i forhold til den fri bevægelighed.
Heroverfor står det danske forbehold for retlige og indre anliggender, der som sagt betyder, at Danmark på en række områder står uden for det lovgivningsmæssige arbejde i EU.
Når Danmark ikke deltager i vedtagelsen af nye retsakter, bliver vi heller ikke bundet af dem, medmindre der er tale om Schengenretsakter, som vi efterfølgende tilslutter os på et mellemfolkeligt grundlag. Som jeg har forklaret, er forhandlingerne i EU på mit område stærkt påvirket af forbeholdet, og det betyder, at Danmarks gennemslagskraft også bliver begrænset.
Når Danmark vælger at tilslutte sig Schengenretsakter har vi på grund af forbeholdet ikke haft samme mulighed som de andre lande for at påvirke lovgivningsprocessen.
Hvis Danmark valgte at erstatte forbeholdet med en tilvalgsordning, som Lissabontraktaten har muliggjort, vil de retsakter, der bliver vedtaget i den parlamentariske proces i EU, som Danmark vælger at deltage i, selvsagt også få indflydelse på forholdene i Danmark.
Jeg synes, man på det politikområde må gøre sig klart, at der er tale om grænseoverskridende problemstillinger og udfordringer, som Danmark ikke kan løse alene, det forudsætter et tæt internationalt samarbejde.
Jeg mener, at Danmark har stor nytte af at deltage i samarbejdet på en række områder inden for udlændingepolitikken, her tænker jeg f.eks. på visumsamarbejdet, samarbejdet om kontrollen ved de ydre grænser, udsendelsesområder, der i vidt omfang er en del af Schengensamarbejdet, men jeg tænker også på det praktiske samarbejde på asylområdet og ikke mindst hele den eksterne dimension af migrationsområdet, hvor vi står stærkere som en del af EU-samarbejdet, end vi ville gøre alene.
Det er regeringens holdning med eller uden et dansk forbehold og er også baggrunden for, at regeringen bakker op om Stockholmprogrammet.
Indflydelsen går begge veje, og på den måde adskiller et regionalt demokrati sig ikke fra et nationalt.