Rasmus Nordqvist (ALT), 2016-02-02:
Den fri bevægelighed er en hjørnesten i det europæiske samarbejde, det er et gode, vi faktisk ofte tager for givet, et gode, som bidrager væsentligt til den danske økonomi, og som sikrer, at danske virksomheder kan tiltrække den fornødne arbejdskraft og ekspertise.
Danske virksomheder har brug for udenlandsk arbejdskraft, ligesom danske borgere har brug for at kunne bosætte sig i andre europæiske lande både for at arbejde, studere og stifte familie, og det uden at give afkald på et socialt sikkerhedsnet.
Men med den fri bevægelighed kommer der også udfordringer, og jeg er ikke bleg for at indrømme det.
Naturligvis skal EU-borgere ikke komme til Danmark for at udnytte vores velfærdssystem, ligesom EU-systemet selvfølgelig skal sikre, at borgere ikke kan modtage ydelser på samme tid i flere lande.
Som i ethvert andet samarbejde og politisk fællesskab er der risiko for misbrug.
Men jeg tror, at det er en utopi at tro, at vi kan fjerne alle risici uden faktisk at underminere selve fællesskabet.
For mig at se
Det ene er: Står vi over for et reelt problem?
Det andet er: Kan vi virkelig indføre et differentieret rettighedssystem uden at underminere den fri bevægelighed i EU?
I 2013 udgav Europa-Kommissionen en rapport om vandrende arbejdstagere.
I rapporten blev det konkluderet, at det faktisk ofte er en overskudsforretning, når EU-borgere slår sig ned i et andet EU-land.
Derfor er spørgsmålet: Hvor stor er velfærdsturismen egentlig?
Der er en forsker, Kirsten Ketscher, som peger på, at det f.eks. er billigt med de polske arbejdere, som får en børnecheck, fordi deres børn faktisk bor i Polen.
Så de trækker ikke på lægehjælp, de trækker ikke på skoler, men alligevel betaler de deres skat i Danmark.
Der er for stor forskel på en teoretisk mulighed for snyd og så den faktiske udfordring, vi står over for.
Det er i realiteten også de samme udfordringer, som nationalt set gør sig gældende i det danske system, for der er også borgere, der nogle gange udnytter reglerne.
Vi frygter derimod, at det her forslag faktisk kan være med til at mistænkeliggøre andre europæiske borgeres incitament til at komme til Danmark, og langt de fleste kommer faktisk hertil for at arbejde, for at tilbyde deres arbejdskraft og for at løfte en arbejdsopgave, som vi enten ikke har ressourcer eller manpower til at få dækket.
Partierne bag forslaget anmoder desuden om dansk opbakning til Storbritanniens udspil om en ny EU-forordning; man foreslår, at Danmark skal indgå en alliance med ligesindede lande for at undgå, at EU bliver en social union.
Det kan faktisk også betyde, at vi får problemer med at tiltrække den kvalificerede arbejdskraft, som vi også har behov for, fra andre EU-lande.
Jeg frygter, at vi med de tiltag, som der er i beslutningsforslaget, lægger op til, at billedet af vandrende arbejdstagere overdrives ved at betegne det som en slags velfærdsturisme, og det er et begreb, som beror på en forestilling om, at udenlandsk arbejdskraft kommer til Danmark for at nasse og rage til sig i stedet for at levere en ydelse og løse et stykke arbejde og betale deres skat.
Og det er først og fremmest muligheden for at arbejde, der tiltrækker europæiske borgere.
I stedet for at understøtte en alt for forsimplet mytedannelse om velfærdsturisme, mener jeg, at vi bør se på de udfordringer, som vi står over for med eksempelvis den sociale dumping.
Hvis vi vil fastholde et stærkt indre marked, er det afgørende, at vi adresserer de udfordringer, men samtidig også viser vores støtte til et forpligtende samarbejde i stedet for at gå til det, som om det var et menukort.
Vi skal for alt i verden undgå at sætte den fri bevægelighed over styr.
Så selv om vi er meget glade for, at vi faktisk tager den her debat i Folketingssalen i dag, og at det bliver bragt op som emne, kan vi ikke støtte forslaget, som det ligger, men vi er selvfølgelig altid glade for at få diskuteret EU, også i Folketingssalen.