Mette Frederiksen (S), 2007-05-16:
Jeg er først og fremmest glad for, at ministeren i lighed med oppositionen finder det problematisk og selvfølgelig også forkert, at kommunerne i dag ikke i tilstrækkelig grad udformer de børnepolitikker, der skal til.
Det er rigtigt, at anbringelsesreformen trådte i kraft for snart halvandet år siden.
Jeg deler, vil jeg gerne sige her, ikke ministerens lidt optimistiske tilgang til, hvad reformen har betydet og kommer til at betyde.
Det handler om børn, der igennem mange år er blevet slået på, er blevet mishandlede, som nu bor på et krisecenter, og som efterfølgende kommer hjem til den far, der har slået på dem i mange år, uden at vi gør noget som helst som samfund.
Det handler om den lille pige, der har været i familiebehandling, og hvor børnepsykologerne har vurderet, at mor ikke har nogen forældreevne tilbage, og hvor en kommune alligevel træffer den beslutning, at hun skal hjem sammen med sin mor, selv om der ikke er nogen forældreevne.
Man finder pigen låst inde i et skab 3 år efter.
Hun lever og hun findes i vores samfund i dag.
Vi snakker om rigtig mange – alt for mange – børn, der stadig væk oplever en hverdag med vold, overgreb og massive omsorgssvigt.
Og værst af alt er der mange af de her børn, der oplever, at den dag, de fortæller det til en sagsbehandler, den dag, de fortæller det til en skolelærer, er der ikke nogen, der tror på dem.
Eller – hvad der er endnu værre – de fortæller det til en sagsbehandler, som tror på dem, og som skriver alt det rigtige på papiret, men når beslutningen så skal træffes om anbringelse i en plejefamilie eller på en døgninstitution, er der bare ikke flere penge i kommunekassen.
Eller – hvad der måske er endnu værre – man træffer den rigtige beslutning, og de kommer faktisk hen til en rigtig god plejefamilie, og et halvt år eller et år efter er der så ikke flere penge i kommunekassen, og så skal den lille pige eller den lille dreng pludselig tilbage til forældre, som stadig væk ikke har en forældreevne, der er god nok.
Det er de børn, vi taler om.
Derfor synes jeg, der er grund til, at vi går meget, meget længere, end man gør med de fire forslag, som vi jo blev enige om i går, men som er meget, meget små forslag i en virkelighed, der er helt, helt forkert for den her gruppe af børn.
Jeg synes, der er grund til, at vi især sætter fokus på to ting.
Den ene er, at vi har behov for en stærkere sociallovgivning i Danmark, der klart og entydigt sætter barnet i centrum, en lovgivning, der til enhver tid sætter barnet højere end både økonomiske interesser i den enkelte kommune og for den sags skyld forældremyndighedsindehaverens interesser og behov.
Den sociallovgivning har vi ikke i dag.
Og i alt for mange eksempler er det alle andre hensyn end lige præcis barnets behov, der sættes højest.
Den anden ting, der er lige så afgørende, er stærkere økonomi i den enkelte kommune, sådan at der ikke er et kortsigtet incitament til at træffe de forkerte politiske og socialpolitiske beslutninger.
For det er pengene, der i dag bestemmer både de manglende anbringelser, og at anbringelser mange steder hører op fra den ene dag til den anden.
Alt det her skal vi gøre for at sikre en stærkere socialpædagogisk indsats over for nogle af vores mest udsatte børn og unge, og det er lige præcis derfor, at de mange mangler i de børnepolitikker, der er offentliggjort, er så problematiske.
Det er et fåtal af kommunerne, der eksempelvis har den forebyggende indsats inkorporeret i deres børnepolitik.
Man kan jo stille sig selv det spørgsmål: Hvordan kan de overhovedet have en børnepolitik, der handler om udsatte børn og unge, og overhovedet ikke nævne ordet forebyggelse en eneste gang?
Så der er med andre ord behov for, at både Folketinget og regeringen tager ansvar for, at der er for mange børn og unge, der har det alt, alt for dårligt i vores samfund.
Og her nytter det ikke kun at kontrollere mere eller skælde ud på kommuner.
Der er behov for, at vi påtager os et samlet politisk ansvar kommuner, Folketing og regering imellem.
Derfor synes vi fra oppositionens side, at diskussionen i dag også skal munde ud i en forpligtende vedtagelse, sådan at vi faktisk ændrer på tingenes tilstand og ikke blot har endnu en politisk diskussion om den.
»Idet Folketinget konstaterer, at en række kommuner ikke i tilstrækkelig grad efterlever de lovpligtige krav om at udarbejde sammenhængende børnepolitikker og standarder for sagsbehandlingen, og at dette må antages – i sammenhæng med øvrige tendenser på området – at medføre en mangelfuld indsats i forhold til børn og unge, pålægges regeringen derfor følgende: – i de kommende forhandlinger med KL om kommunernes økonomi for 2008 at præcisere kommunernes ansvar samt indbygge en handleforpligtelse i aftalen – at gennemføre en kulegravning af de økonomiske konsekvenser af såvel anbringelsesreformen som kommunalreformen, hvad angår de ændrede refusionssatser for det specialiserede sociale område – at sikre kommunerne økonomi og råderum til at løse opgaverne samt at fremsætte forslag til de nødvendige lovændringer, således at indsatsen over for såvel udsatte børn og unge som børn og unge med særlige behov forstærkes.«