Özlem Sara Cekic (SF), 2009-01-22:
Jeg vil gerne starte med sige tusind tak for alle de bemærkninger, jeg har fået fra de andre ordførere og ministeren, og så vil jeg rigtig gerne lige starte med at fortælle, hvad det er, der gør, at det er nødvendigt at lave sådan et beslutningsforslag i 2009, i dagens Danmark.
Med flere års erfaring i psykiatrien og med alle de pårørende, jeg har set på min vej, så er noget af det, jeg kan huske, de mennesker, som kom med deres kære - det kunne være deres søn, det kunne være deres kæreste, det kunne være deres bror eller bare en ven, en nabo - og spurgte os, som var i de her afdelinger, om vi kunne hjælpe.
Det kunne være på skadestuen, det kunne være på en almindelig afdeling, det kunne være i distriktspsykiatrien.
Og det, der så skete efterfølgende, var, at de mennesker, som kom med de her patienter, og som havde været der, da alting brændte sammen, som havde været der, da de havde hørt stemmer, som havde været der, da lejligheden ikke havde været ryddet op, eller der ikke var gjort rent i flere måneder, blev fuldstændig koblet fra.
Mange af dem ville enormt gerne hjælpe, mange af dem ville rigtig gerne gå ind og gøre en forskel for de her mennesker, fordi de holdt af dem.
Når vi i de fleste tilfælde huskede at spørge dem, var det jo sådan, at mange af dem også gerne ville gå ind og tage et ansvar i forbindelse med efterbehandling.
De spurgte, hvordan de kunne være bedre til at fange de her krisesignaler, og hvornår de skulle være bedre til at gå ind og ringe til distriktspsykiatrien, selv om det ikke var deres ansvar som pårørende at gå ind og tage en del af behandlingen.
Så er der jo også meget stor forskel på, hvordan man spørger patienterne, når det gælder pårørendeinddragelse.
Man kan sige: Giver du tilladelse til, at jeg skal spørge din mor eller far, om de kan komme til en samtale?
Eller man kan sige: Det ville være rigtig godt, hvis vi kunne invitere din mor og far til at være med til en samtale.
Der er også en meget stor forskel på, hvordan patienterne efterfølgende svarer, alt efter hvordan man spørger.
En familie, som jeg passede, havde en søn, som var rigtig, rigtig syg, og som i perioder begravede sig i hjælp og i andre perioder forsvandt og gik under jorden, så man ikke kunne kontakte ham.
Efterfølgende hørte familien fra afdelingen, at han nu igen var indlagt, fordi han havde prøvet at skære sig, eller fordi han havde prøvet at begå selvmord.
Alle de gange prøvede familien ihærdigt at være en del af hans løsning på, hvordan han kunne komme sig.
Og det ønsker de fleste pårørende.
De pårørende vil ikke gøre de her patienter noget ondt.
Mange gange er det jo også sådan, at patienterne ønsker, at de skal være en del af det.
Dette beslutningsforslag siger jo også klart og tydeligt, at i de tilfælde, hvor patienten ikke giver samtykke - for vi skal have respekt for, at patienten giver samtykke til, at andre kan blive inddraget i selve behandlingsplanerne - så har man jo krav på som pårørende at få en pårørendesamtale.
Hvordan er det at være pårørende, hvad betyder det at være så tæt inde på livet af et menneske, som har det så dårligt, som han eller hun har?
Når patienten siger de her ting til en, så er det ikke, fordi han hader en, men fordi han lige nu bare har det rigtig, rigtig svært.
Vi ved i dag, at en struktureret og kvalificeret inddragelse af pårørende til mennesker med sindslidelser fra starten af behandlingen vil gavne både de pårørendes situation og de sindslidendes muligheder for at komme sig.
Vi ved fra erfaringer fra udlandet - Vestlapland f.eks. - at man inddrager pårørende pr. automatik.
Det er en del af behandlingen, at pårørende er med.
Så det her er heller ikke kun en ret til de pårørende, men også en rettighed at give til de patienter, som kan komme sig.
Hvis vi laver den rigtige behandling, så kan de komme sig.
Hvor mange er de så, de her pårørende, som vi bliver ved med at snakke om?
Som jeg også sagde lige før, da jeg stillede nogle spørgsmål, så snakker vi om over en million danskere, som opfatter sig som pårørende til sindslidende - ikke som en mor eller far, men som pårørende.
Det kan som sagt være en nabo, det kan være en ven. Så er der jo også en undersøgelse fra Center for Kvalitetsudvikling, der viser, at 43 pct. af de pårørende, der har haft kontakt med psykiatrien, ikke føler, at de får de tilbud, de har brug for i forbindelse med deres familiemedlems sygdom.
Og så er der jo flere, der siger: Jamen i lovgivningen er der jo mulighed for, at man kan informere dem.
Ja, man kan informere dem, men hvordan fungerer det?
Der er en undersøgelse, der viser, at 49 pct. af de adspurgte ikke mener, at de får tilstrækkelig information om deres pårørendes behandling.
Selv informationsdelen halter rigtig, rigtig meget i Danmark.
Hele tiden bliver der sagt: Det er jo op til regionerne at bestemme; vi skal jo huske, at de har selvstyre; vi skal jo huske, at de er i gang med et arbejde.
Men desværre er det jo sådan, at det er meget forskelligt alt efter, hvilken region vi taler om, i hvilket omfang de tilbyder de her pårørende inddragelse og information.
Jeg synes, at det er så uretfærdigt, at den behandling, man får som pårørende eller som patient, skal afhænge af, hvorvidt man bor i den ene region eller den anden, eller hvorvidt den afdeling, man er koblet på, er i stand til at lave pårørendesamtaler, eller hvorvidt den afdelingssygeplejerske, der er på den pågældende afdeling, synes det er vigtigt, at pårørende skal inddrages.
Vi skal gå ind og styre det her centralt, ligesom vi gør det på mange andre områder i sundhedsvæsenet.
Det er enormt vigtigt, at vi har nogle grundlæggende minimumsregler.
Grundlæggende er det jo sådan, at de her mennesker skal inddrages og informeres.
Jeg vil gerne endnu en gang slå fast, at det skal være, når patienten giver tilladelse, så vi ikke har den diskussion, for jeg synes, det sådan er lidt langt ude, at vi bliver ved med at snakke om det, for det lægger beslutningsforslaget heller ikke op til.
Men i de tilfælde, hvor de ikke giver lov, har man ret til at få noget om sygdommen at vide generelt og til at få pårørendesamtaler.
Tænk, at vi skal sidde her og diskutere, hvorvidt de pårørende skal have rettigheder.
Hvis man ser på udlandet, hvis man som sagt ser på Vestlapland, England, Spanien, Norge - mange af de lande, vi sammenligner os med - kan man se, at det jo faktisk er en del af selve behandlingen, at de pårørende bliver set som en ressource, og man suger viden ud af dem, fordi det kommer patienten til gavn.
Men selvfølgelig hjælper det ikke i forhold til at afgøre, hvorvidt de her pårørende skal have rettigheder.
Og i modsætning til de andre, bortset fra at Enhedslisten - og jeg ved også godt, at Det Radikale Venstre støtter forslaget, det skulle jeg faktisk sige herfra - er vi et af de partier, der ikke kun vil snakke om det, men også vil gøre det til en realitet ved at lave en lovændring, ved at indføre det i loven, at man har den ret.
For det er nemt at sige, at intentionerne er gode, og at man synes, at det er rigtig godt, men det hjælper bare ikke de pårørende, som er derude, og som rigtig gerne vil gøre en forskel for deres kære.