Frank Aaen (EL), 2013-12-18:
Den her debat er jo både om hele finansloven og om de stillede ændringsforslag og afstemningerne om ændringsforslagene.
Lad mig starte med ændringsforslagene.
Vi stemmer imod en lang række forslag fra Liberal Alliance og Dansk Folkeparti, der går ud på, for Liberal Alliances vedkommende, at spare 11 mia. kr. på velfærden, og fra både Dansk Folkeparti og Liberal Alliance, der vil spare 2 ½ mia. kr. på hjælpen til verdens fattigste.
Der er enkelte forslag fra Liberal Alliance og Dansk Folkeparti, vi godt kunne have støttet, men på grund af den asociale finansiering, som vi er lodret imod, vil vi i de tilfælde undlade at stemme.
Om finansloven generelt den indledende bemærkning, at det ikke er den finanslov, Danmark har brug for.
Vi står med en fortsat høj arbejdsløshed, og hver måned mister arbejdsløse deres forsørgelse, mister retten til dagpenge, titusinder mister deres ret til dagpenge, ved at man fratager dem deres sygedagpenge, ved at folk ikke har fået deres såkaldte ressourceforløb, der skulle erstatte muligheden for førtidspension, og fra nytår vil tusinder af unge arbejdsløse blive ramt af kontanthjælpsreformen i en grad, så de mister muligheden for at betale husleje.
De bliver husvilde.
Det er en skam, at det ikke sker.
Enhedslisten og regeringen forhandlede i mange uger, men til sidst traf regeringen det valg at lave en aftale med Venstre i stedet for med Enhedslisten.
Til det sidste var der kompromisforslag i spil, også kompromisforslag fra Enhedslisten, tilmed også et par enkelte forslag fra regeringen til sidst, men de sidste forslag kom vi aldrig til forhandling om.
Regeringen svarede ikke på vores udspil, afbrød i realiteten forhandlingerne med Enhedslisten og lavede aftalen med Venstre, en aftale, som De Konservative senere tilsluttede sig.
Vi er ærgerlige over, at det endte sådan.
Efter den debat om skyld, der har været i offentligheden, vil jeg sige, at som alt andet herinde på stedet er der tale om politik.
Regeringen traf et politisk valg, endte med at vælge skattelettelser og mindre velfærd frem for en aftale med Enhedslisten, der kunne give beskæftigelse og mere velfærd.
Det er jo sådan set et politisk valg, som alle meget enkelt kan tage stilling til.
Man behøver ikke så mange falbelader for at kunne tage stilling til det.
Den afgørende diskussion kom til at stå om velfærdsrettigheder.
Fra starten havde vi gjort det klart, at der skulle være en tydelig forbedring i velfærden, ikke mindst på baggrund af de nedskæringer, der er sket.
Det kunne ske ved at øge antallet af ansatte inden for velfærden eller ved at lave lovfæstede rettigheder på velfærdsområdet.
Vi kom med forskellige forslag til rettigheder for dem, der har brug for hjælp.
De blev også afvist.
Og når diskussionen endte med retten til bad, gik diskussionen ikke for eller imod bad, men for eller imod rettigheder.
Vi mener, der er brug for at lave flere rettigheder til dem, som har brug for at få hjælp, f.eks. på ældreområdet.
Vi tror, at spørgsmålet om velfærdsrettighederne bliver et væsentligt tema i den kommende diskussion om udvikling af velfærden, sådan at den udvikling ikke bare domineres af Djøf-økonomer, politikeres vilkårlige valg, og regeringens økonomiske diktater, men bliver et spørgsmål om, hvordan vi mener, at mennesker skal behandles, og hvad det er, vi mener, vi kan regne med, når vi har brug for offentlig service.
Vi har jo efterfølgende kunnet læse, at det heller ikke for den radikale regeringspartner var det et tilfældigt emne.
Det var ikke tilfældigt for De Radikale, at forhandlingerne faldt på Enhedslistens krav om rettigheder.
Som fru Margrethe Vestager, eller rettere sagt økonomi- og indenrigsministeren, har sagt, så var det stort og principielt, at det netop ikke skulle være en rettighed, som de ældre fik.
Så er alternativet altså fattighjælp, der jo først gives, når folk er helt ude over kanten.
Det er en prøvet model, som er blevet afvist og blevet erstattet med universelle rettigheder, altså rettigheder, man har.
Og det har tidligere tiders radikale jo selv været med til at indføre, men nu undsiger man dem.
Også når det kommer til at lovgive om, at skattekroner ikke skal bruges til at dumpe arbejdstageres rettigheder og lønninger, var der håndfastheden til forskel mellem regeringen og Enhedslisten.
Også i det spørgsmål ligger der jo et politisk valg: Vil man med lov sikre, at alle kommuner og regioner – ligesom staten – kræver, at kontrakter og ordrer skal udføres på danske løn- og arbejdsvilkår, eller vil man bruge mindre håndfaste midler, som ikke nødvendigvis virker?
Det er igen et spørgsmål om rettigheder.
Den her beskrivelse af forløbet er ikke et spørgsmål om skyld og placering af skyld, men en illustration af, hvor regeringen traf nogle politiske valg, som vi er uenige i, på samme måde som regeringen traf det politiske valg, at vi ikke kunne diskutere dagpengeområdet trods mange tusinde arbejdsløse, der mister deres ret til dagpenge og kommer ud i store sociale problemer.
Vi beklager regeringens politiske valg af hensyn til de mange mennesker, der ikke får den hjælp, de har brug for, selv om vi altså som sagt glæder os over og vil stemme for en del af det, der blev lagt frem, nemlig flere penge til ældreområdet, flere penge til psykiatri og flere penge til kræftbehandling, dvs. de velfærdsforbedringer, som har overlevet regeringens valg af Venstre som partner.
Og vi er da lidt tilfredse med, at det lykkedes at sætte ældreområdet så højt på den politiske dagsordenen, selv om hverken regeringen eller højrefløjen havde prioriteret det før forhandlingerne.
Det gælder den grønne investeringsfond, der kunne have løftet den private beskæftigelse markant og sikret en bedre klimaindsats; det gælder en styrket indsats mod social dumping; det gælder i forhold til unge, der trues af at blive hjemløse, og det gælder genindførelse af fuldt skattefradrag for fagforeningskontingent.
Disse emner, der faldt bort, vil vi til enhver tid gerne diskutere og gennemføre med regeringen, og den aftale, der ligger med V og K, er jo ikke nogen hindring for at tage de her ting og emner op igen.
Vi håber, at regeringen vil følge op på det, der i denne omgang ikke blev til noget, desværre.
Vi har også en lang række andre temaer, vi gerne vil drøfte med regeringen i løbet af foråret.
Der er ved at udvikle sig en social katastrofe; selv om regeringen mener, det går bedre med økonomien, er der enormt mange sociale ulykker i gang og under udvikling.
Jeg nævnte det i indledningen: Titusinder mister deres ret til dagpenge, og mange af dem mister al forsørgelse.
Kontanthjælpsreformen træder i kraft, og jeg tror, mange af forligspartierne her i Folketinget bliver forskrækket, når de ser følgerne af den reform, de har gennemført, altså hvem det er, der rammes, hvor mange der rammes, og hvor hårdt de rammes.
Der er familier, der tvinges til at flytte fra hinanden, unge, der tvinges på gaden, mange tusinde syge, der mister deres dagpenge, selv om de ikke er raske eller kommet i revalidering.
Og der er tusinder, der ikke får førtidspension, men heller ikke har fået anden mulighed for stabil forsørgelse.
Det er en social katastrofe, der er under udvikling, og vi håber, at regeringen vil være med til at se på disse problemer, der rammer enkeltpersoner, der rammer familier, men som også er et stort og voksende samfundsproblem.
Forløbet omkring finansloven var ikke opløftende, men vi har i Enhedslisten en meget enkel måde at arbejde på, en meget enkel tilgang til politik: Selv om vi den ene dag ikke får gennemført det, som vi gerne ville have gennemført, prøver vi igen dagen efter.
Sådan er det også med den her finanslov.
Finansloven vedtages i morgen efter planen.
Vi kommer til at stemme imod den finanslov, men regeringen – og det hører finansministeren forhåbentlig – kan bare ringe, hvis den er indstillet på at gennemføre nogle af de ting, Danmark har brug for, men som ikke kom igennem med den her finanslov.