Finn Sørensen (EL), 2015-05-26:
Jeg må sige, at jeg for en gangs skyld er en lille smule skuffet over debatten og den behandling, som det her forslag har fået.
Alle ordførere har været oppe at sige, at det er vigtigt, at vi skaber plads på arbejdsmarkedet til mennesker med nedsat arbejdsevne.
Og her kommer der så et forslag om, at vi laver en undersøgelse – herregud, en undersøgelse – af nogle erfaringer fra Sverige, som tyder på, at der måske er noget, vi kan bruge dér til at indfri vores fælles målsætning om at skabe bedre plads på arbejdsmarkedet til mennesker med nedsat arbejdsevne.
Men så kommer der alle mulige, synes jeg, meget tynde argumenter – og jeg skal nok forholde mig til nogle af dem senere – for, at det vil man ikke være med til.
Det synes jeg er lidt sørgeligt, for hvad er virkeligheden?
Virkeligheden er, som ordføreren for SF, hr. Steen Gade, sagde heroppefra, at gennem de seneste år, specielt siden krisen slog igennem, er arbejdsmarkedet blevet mindre rummeligt.
Det er det af en hel masse forskellige grunde, men det er det et faktum at det er.
Det er blevet sværere for mennesker med nedsat arbejdsevne at bide sig fast på arbejdsmarkedet.
Så hvad er det så for nogle meget stærke grunde, der skulle være til, at man ikke engang vil undersøge nogle erfaringer fra Sverige, der tyder på, at vi kunne gøre mere og gøre det bedre, end vi gør det i dag?
Det er også et faktum – det fremgår af målsætningerne i de reformer, som regeringen har lavet sammen med højrefløjen – at man har en målsætning om, at endnu flere mennesker skal i fleksjob i stedet for at få en førtidspension.
Det gælder også langtidssyge og i det hele taget en lang række mennesker med nedsat arbejdsevne.
Her har regeringen en klar målsætning, som vi jo alle sammen er enige om, nemlig at der skal skabes plads på arbejdsmarkedet.
Vi taler om mange tusinde mennesker som følge af de reformer og som følge af den aktuelle situation, vi har her.
Og der er ikke nogen af de ordførere, der har vendt sig imod forslaget, som har kunnet komme med nogen som helst konkret sandsynliggørelse af, hvordan man vil skabe arbejdspladser til de mange mennesker, som man gerne ser komme ind på arbejdsmarkedet.
21.000 mennesker har man beskæftiget i Samhall på mange forskellige virksomheder – 300, tror jeg – ud over landet.
Og det, der er vigtigt at sige til de argumenter, der kommer, om, at man ikke vil skabe et parallelt arbejdsmarked, er: Nej, det er heller ikke sådan, det fungerer i Sverige.
De svenske virksomheder, der ligger under Samhall, skal fungere på normale markedsmæssige vilkår.
De ansatte er ansat på ordinære vilkår, og hvis ikke de kan sælge de produkter, de nu producerer, så fungerer det jo ikke; så kan de virksomheder ikke fungere.
Så hvad er problemet i forhold til nogle stærke ideologiske holdninger om, at man ikke på nogen måde må forstyrre markedet?
Der er ingen fare for de virksomheder i forhold til de principper, som er beskrevet i Sverige, og som for den sags skyld er de samme principper, som vi har i vores lov om socialøkonomiske virksomheder herhjemme.
Det er jo de samme principper, det fungerer efter, forskellen er bare, at i Sverige har man som en del af alle de anstrengelser for at skabe plads til mennesker med nedsat arbejdsevne oprettet en statslig virksomhed, taget et statsligt initiativ.
Derfor må man vel sige – er jeg bange for – at når vi kommer ind til benet, er det måske i virkeligheden en ideologisk modstand, der viser sig på to felter.
Den ene er en ideologisk modstand mod at lade det offentlige gå ind og være initiativtager på det her område.
Så kunne man sige, at hvis det ikke var nødvendigt, var der heller ingen grund til det.
Men sagen er jo, at når man kigger ud på arbejdsmarkedet, er de private virksomheder ikke særlig åbne for at give plads til mennesker med nedsat arbejdsevne.
Der vil jeg godt spole hen til andre diskussioner vi har haft.
Den består i al sin enkelhed i, at alle virksomheder skal betale ind til en fælles fond, og de virksomheder, der så løfter et socialt ansvar og ansætter mennesker med nedsat arbejdsevne, bliver belønnet med et tilskud eller et fradrag i deres bidrag til den fond.
Det er jo en meget enkel og vel egentlig ikke særlig voldsom, tvangsmæssig metode, men der er vi også blevet afvist gang på gang.
Tværtimod har man jo faktisk forringet fleksjobordningen, sådan at det i virkeligheden er blevet sværere for mennesker med nedsat arbejdsevne at bide sig fast på arbejdsmarkedet.
Så desværre bunder det vel alt sammen i en ideologisk modstand, når man ikke engang vil tage et så forsigtigt og uskyldigt og ufarligt skridt som at undersøge: Hvad er egentlig erfaringerne i Sverige med det her?
Det synes jeg er rigtig sørgeligt, for hvem er det, der betaler prisen, hvis ikke man kan komme med nogle andre gode og effektive metoder til at skabe plads på arbejdsmarkedet til de mennesker, vi taler om her?
Det er jo netop de mennesker, der kommer til at betale prisen, og det synes jeg er sørgeligt, når nu alle siger, at de er enige om målsætningen.
Det vil vi gerne i det omfang, det er muligt, arbejde videre sammen med disse partier om, i hvert fald indtil vi får overbevist de andre om, at her var der måske noget, der var værd at kigge på.