Birthe Skaarup (DF), 2007-05-08:
Jeg kunne tænke mig, at vi fik lidt debat om hele strukturen i vores sygehusvæsen, og her tænker jeg også på den aftale, vi har lavet om specialeplanlægningen.
Noget af det, der ligger Dansk Folkeparti meget på sinde, er bl.a.: Hvor langt skal vi have mellem akutskadestuer, hvor langt skal vi have mellem nogle skadeklinikker?
Vi føler i hvert tilfælde, at vi kan mærke ude i befolkningen, at de er meget nervøse for, hvor den her plan vil havne.
Det er jo en proces, hvor Sundhedsstyrelsen nu udstikker faglige anbefalinger, kan man sige, for tilrettelæggelsen af vores sygehusvæsen – i første række her på det akutte område og senere jo altså speciale for speciale.
Og så er det op til regionerne at prøve at oversætte de faglige anbefalinger.
Det skal vi se regionernes bud på.
Jeg er meget enig i, at vi har en udfordring omkring det med tryghed.
Jeg synes også, at vi skal være ærlige omkring det og få formidlet, at når vi forfølger tryghed, skal vi passe på, at det ikke bliver en falsk tryghed, hvor vi alle sammen har meget kort afstand til sygehuset, men så er det til gengæld et sygehus, som ikke kan give os ordentlig behandling, hvis vi bliver alvorligt syge.
Det er den ene side af den sag.
Den anden side er selvfølgelig, at der er en række situationer, hvor nærhed betyder noget reelt.
Altså, hvis man kommer ud for en faldulykke i hjemmet, eller ens barn falder ned fra pæretræet, eller hvad det nu måtte være, og man har brug for hjælp, så er det selvfølgelig reelt en værdi, og det skaber tryghed, at man kan få hjælp i nærområdet.
Det jeg synes vi skulle bruge noget energi på, og det her kunne næsten trække en hel forespørgselsdebat, det bliver sådan lidt abrupt,
er at få formuleret en vision for, hvad det så er for nogle tilbud, vi skal give i lokalsamfundet, for jeg ser jo for mig lægeklinikker, eller hvilket ord man nu vil bruge, skyde frem, hvor flere læger end det, der er rutinen i dag, går sammen, trækker andre faggrupper ind under samme tag – sygeplejersker, laboranter – får et bedre fagligt miljø og også en bedre mulighed for at udvide åbningstiden, sådan at man altså helt nært i samfundet kan give nogle tilbud, hvis folk kommer ud for det, man kunne kalde banale lidelser.
Jeg tror på, at jo bedre vi er til at formulere sådan en vision og tydeliggøre, at den også bliver til virkelighed, jo mere trygge vil folk også føle sig ved en udvikling, der generelt fører til, at der bliver lidt længere mellem landets sygehuse.
Fint nok med det, vil jeg sige til ministeren.
Men noget af det, der gør os lidt bange og nervøse – selv om jeg har fået at vide, at man aldrig må være bange i politik, så vil jeg alligevel bruge det ord – er, at vi jo hører nogle udmeldinger fra regionerne, der overhovedet ikke er ens.
Nogle regioner planlægger ét, og nogle andre regioner noget helt andet.
Og det er det, der får os til at ville have ministeren på banen her, for vi synes, at der skal noget landspolitisk pondus til på det her område.
Noget af det, jeg ser, er, at processen udeomkring i regionerne måske er gået lidt for hurtigt, at man ikke har taget den længere politiske proces, der skal til, fordi det er en voldsom omlægning af det danske beredskab over for akut tilskadekomne.
Mener ministeren ikke, at den proces er gået for hurtig?
Altså, jeg medgiver, at de fem regioner har grebet opgaven noget forskelligt an, også hvad angår det tidsmæssige perspektiv.
Der er jo nogle regioner, som satser på, at man først i løbet af efteråret skal nå sådan en masterplan for, hvor mange sygehuse der skal være, og hvordan de skal fordeles på akutte og ikkeakutte.
Der er andre steder, hvor man har haft et mere accelereret beslutningsforløb, bl.a. i Region Hovedstaden, hvor man jo regner med at vedtage en endelig plan den 15. maj.
Jeg har så noteret, at der er et enkelt parti i det regionsråd, et parti, der står mig selv nært, som har sagt: Klap lige hesten.
Så der kan jeg i hvert fald konstatere, at der er et parti, som helt konkret er enig med fru Birthe Skaarup.
Jeg må sige, at vi jo ikke er i mål, før vi er i mål; jeg vil ligesom forbeholde mig min position.
Vi har aftalt i kredsen af partier, der står bag de her guidelines for, hvordan vi skal udvikle sundhedsvæsenet, at vi skal mødes igen i starten af juni for at se på, hvordan arbejdet skrider frem i Sundhedsstyrelsen med de faglige anbefalinger, og jo også for at få et billede af, hvor langt regionerne så er kommet.
I første række synes jeg, at vi skal respektere den arbejdsfordeling, hvor det sådan set er regionalt valgte politikere, der har ansvaret for at lave sygehusplanen.
Jeg vil godt sige her, at vi i Dansk Folkeparti har tænkt os i forbindelse med kvalitetsreformen at fremkomme med et krav om, at der skal være et maksimalt antal kilometer mellem skadeklinikkerne og mellem akutcentrene, fordi al den tilbagemelding, jeg og mit parti får, er, at man føler sig utryg i befolkningen over det; i Region Sjælland eksempelvis har man nu planlagt, at der skal være seks akutskadestuer – det er måske ikke direkte seks akutte skadestuer med alle seks, syv specialer, men der er måske et par medicinske imellem.
Det handler både om penge, er jeg klar over, og det handler om personale.
Men der er mange ting, synes jeg, der gør, at vi bliver nødt til at tage det op.
Vi bliver nødt til at have indført i den kvalitetsreform, hvad det er, vi vil med det danske sundhedsvæsen, hvad det er, vi vil med det akutte område.
Jeg synes, det er så nødvendigt.
Det er nødvendigt, at vi skaber den tryghed i befolkningen.
De betaler immervæk skat for at få et ordentligt sundhedsvæsen, og det er det, vi vil prøve på at få.
Mit spørgsmål er så: Føler ministeren ikke, at det kunne være en del af kvalitetsreformen?
Jeg er ikke umiddelbart enig i, at det skal håndteres ved, at man laver meget firkantede kilometergrænser; den diskussion fører måske for langt lige nu og her, men temaet er relevant.
Når jeg lige rejser et advarende ord om det med kilometergrænser, er det jo, fordi spørgsmålet om, hvilke afstande man har til sygehus med akutoptag eller skadeklinikker, eller hvad man nu måtte kalde det, jo dels afhænger af, hvad der gemmer sig bag ordene, altså hvad det er for reelle tilbud, der er bag de ord, vi bruger, det er jo et aspekt, der skal tydeliggøres, dels afhænger det af, hvordan hele det præhospitale setup er lavet.
Det er bare for at sige, at der er forskellige dimensioner i den her sag.
Men jeg er meget indstillet på, at det bør være et tema, og derfor har regeringen også allerede i vores udspil til debatten om kvalitetsreformen jo trukket en række sundhedsspørgsmål ind.
Så jeg forudser, at vi vender tilbage og taler nærmere om det.