Jens Peter Vernersen (S), 2007-04-25:
Jeg synes, ministeren i stedet for at dreje diskussionen skulle være glad for, at oppositionen aktivt hele efteråret forfulgte sagen om de kræftpatienter, som ikke var blevet behandlet.
Det medførte dog trods alt, at der blev afsat flere midler.
Det var jo faktisk først hen over efteråret, at det blev bekendt, at det, som folk troede var en garanti for behandling inden for 4 uger, var en hensigtserklæring.
Med hensyn til hvad vi har gjort og ikke gjort, vil jeg sige, at vi jo netop over for ministeren har rejst problemet med strålekanoner, der stort set kun kører 37 timer om ugen plus 10 pct. for nogles vedkommende, og sagt, at de uddannelsesaftaler, der blev lavet tidligere, og som ikke er ført ud i livet, kunne have bidraget til, at flere blev behandlet.
At det har skubbet sig næsten et år i forhold til aftalen med regionerne synes jeg er dybt beklageligt i forhold til dem, som kunne have fået gavn af at komme i strålebehandling hurtigere.
Altså, at have en opposition, der forfølger sagerne ved at følge i kølvandet på de initiativer, vi har taget, er da fint nok.
Altså, jeg synes måske selv, det er en lidt fattig måde at være opposition på, men det skal jeg ikke gøre mig til dommer over.
Jeg må bare sige, at i en situation, hvor der er flere patienter, end der er behandlingskapacitet til, kommer alle ikke til med det samme.
Så synes jeg jo, at det er naturligt, og i øvrigt ønskeligt, at man sørger for at indrette sig på en sådan måde, at de, der har det største behov, kommer til først.
Hvis Socialdemokratiet har et andet bud på det, er det da interessant at få det bragt frem – altså at vi skal behandle de mindst syge først eller noget sådant.
Jeg synes, det er vigtigt, at vi står vagt om, at den enkelte patient har nogle rettigheder, som systemet ikke kan sætte sig på.
Og derfor er det uacceptabelt, hvis der er læger, der sender signaler til deres patienter om, at de ikke skal tage til udlandet.
Og vi har skabt rammerne med økonomi, med en enighed med Danske Regioner, også – hvilket er sjældent – en tværpolitisk enighed med Danske Regioner, om at sende et klart signal til lægerne og sygehussystemerne om, at det her skal fungere, og at ingen må træde patienternes rettigheder under fode.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Nu startede ministeren med at sige, at der ingen grund er til at spørge, for det kunne man jo have set på ministeriets hjemmeside.
Ja, det kunne man så i går eftermiddag, for disse oplysninger har altså ikke været opdateret, og specielt er den oplysning, som ministeren gav om, at ventetiden er helt katastrofal lang, heller ikke opdateret.
Det er rigtigt, at man ofte får oplysninger, som måske ikke har været direkte tilgængelige, for det er jo ikke sådan, at ministeren sender den korrespondance herover, som han måske modtager fra patienter, der har været udsat for det her.
Så er man jo nødt til at søge oplysningerne på anden vis, og det vil vi også gøre fortsat, for jeg forstod, at ministeren var helt tilfreds med, at der var en opposition, der forsøgte også at følge med i, hvad der foregår på det her område, sådan at tingene kan komme frem og blive forbedret.
Jeg er ikke fagmand, men jeg er helt sikker på, at når ventetiderne bliver forlænget på disse to områder, prostata- og brystkræft, er det ikke rart for de mennesker, det drejer sig om.
Men jeg forstår så, at ministeren simpelt hen påtager sig ansvaret for, at der ikke er en risiko.
Ministeren modererede det og sagde, at der ikke er den store risiko.
Det vil sige, at der altså er en vis risiko for, at der kan ske en forværring for disse mennesker.
Det er jo – synes jeg – ikke særlig betryggende.
Jeg synes måske også, at oppositionen personificeret ved hr. Jens Peter Vernersen på et tidspunkt skulle begynde at påtage sig et ansvar, f.eks. ansvaret for at være konstruktiv opposition, for vi mangler simpelt hen nogle bud på, hvordan hr. Jens Peter Vernersen, hvis han havde haft min taburet i stedet for mig, ville have håndteret de her udfordringer.
Der er jo en larmende tavshed, der er jo ikke nogen bud.
Jeg tager det fulde ansvar for tingene i en situation, hvor der er pres på strålecentrene.
Og det er ikke, fordi de ikke bestiller noget ude på strålecentrene.
De har aldrig bestilt så meget, som de gør nu.
Vi udbygger det her område massivt, med massive investeringer, som i øvrigt må have vakt så meget glæde i Folketingssalen, at Socialdemokratiet på intet tidspunkt har fundet anledning til at foreslå, at der skulle bruges så meget som en bøjet femøre mere.
Så de knokler derude, men systemet er lige nu under pres.
I den situation påtager jeg mig det fulde ansvar for at sige: Når alle ikke kan behandles dag et, skal vi altså sørge for at behandle dem dag et, der har mest brug for at blive behandlet dag et, sådan at de, der kan tåle at vente til dag to, tre, fire og fremefter, er dem, der venter.
Og jeg påtager mig det fulde ansvar for så at have sagt, at ingen skal vente mere end 4 uger mod deres vilje, og at patienterne derfor skal have et offensivt, aktivt tilbud om at lade sig behandle et andet sted.
Pengene følger med til transport, til overnatning.
Jeg påtager mig det fulde ansvar.
Ministerens oplysninger holder simpelt hen ikke.
Hvis man ser på ministeriets hjemmeside i dag – tallene var der ikke i går formiddag – kan man se, at antallet af patienter, som er henvist til udlandet efter 4 uger, i løbet af de sidste 9 uger er 1, og hvis vi ser på, hvor mange patienter der er henvist til udlandet inden for 4 uger, taler vi altså om omkring 19 patienter.
De er henvist, og om det er sådan, at de har fået en pjece eller hvad, ved jeg ikke, men det er altså så ringe et antal, der får den mulighed i forhold til det store antal, som rent faktisk ikke bliver behandlet inden for 4 uger.
Det er jo altså virkeligheden, og derfor er der altså meget, der – når ministeren selvfølgelig også havde disse oplysninger på ministeriets hjemmeside – tyder på, at der må foretages en aktiv handling og sørges for, at tingene altså sker.
Det her er urimeligt over for de mennesker, der går og venter.
Det er et psykisk pres, det er der ikke nogen som helst tvivl om.
Når man taler med dem, ved man, hvor slemt det her er, og så ser man det her meget, meget ringe resultat.
Det var det, der blev sagt, det var det, jeg forholdt mig til, og det er jo en decideret urigtig påstand.
Man kan jo se på tallene, at det var 168 i uge 7, 163 i uge 8, 134 i uge 9, 134 i uge 10, 149 i uge 11, 105 i uge 12, 105 i uge 13, 114 i uge 14 og 130 i uge 15.
Og 130 er da mindre end 168.
Så er det relevant at se på, hvad der sker med de patienter, som ikke kan få tilbud på deres eget lokale sygehus.
Der medgiver jeg, at det er ret få patienter, der har gjort brug af muligheden for at tage til udlandet.
Det er helt urimeligt at sige, at den mulighed ikke eksisterer.
Den mulighed eksisterer.
Der er sat ressourcer af til det, det er i den grad understreget over for sygehusejerne, over for de danske læger, at det er en mulighed, som skal gives et reelt indhold.
Hvis der er en konkret patient, der stillet over for udsigten til at kunne komme i strålebehandling f.eks. inden for 5 uger, 1 uge over fristen, eller tage til Tyskland i dialog med sin læge og på baggrund af sin diagnose vælger at vente 1 uge, kan man jo ikke tvinge patienten ud over landets grænser.
Men jeg kan sende det meget klare signal til lægerne, som de også har kvitteret for, at det ikke går, at læger i det danske sygehusvæsen bidrager til en myte om, at det skulle være en dårligere behandling, man får i udlandet.
Det er behandling på niveau med den danske.
Vi har sat pengene af, vi har understreget reglerne, vi har endda puttet flødeskum på toppen af kagen ved at sige: Det er ikke bare behandlingsudgifterne, der bliver dækket, det er også de her overheadudgifter til rejserefusion, ophold m.v.
Hermed sluttede spørgsmålet.