Per Clausen (EL), 2009-11-19:
Når man tænker på alle de smukke ord, der gennem de sidste mange år er blevet sagt her i Folketingssalen om de medicinske patienter, kan det jo undre, hvorfor vi skal behandle et sådant forslag her i dag.
Det kan jo også undre, at det, der sådan er svaret på, hvorfor man ikke skal gøre det her – ud over at der kan være nogle tekniske detaljer om, at noget kunne gøres lidt anderledes – er, at man vil gøre noget i fremtiden og har masser af satspuljeforsøg i gang.
Til det sidste vil jeg sige, at det jo ikke kan være sådan, at man kan afvise at gennemføre varige forbedringer med henvisning til, at man har nogle satspuljeforsøg kørende.
Det skulle jo nødig udvikle sig på den måde, at det skal blive på samme måde på det medicinske område, som det er på det psykiatriske område, hvor man må tage satspuljerne i anvendelse, hver gang der skal ydes en ny indsats eller gøres noget nyt.
Hvis man derfor sagde: Vi har forsømt det her område i årevis, vi har gang i nogle ting, hvor vi prøver at finde ud af, hvad vi mere præcist skal gøre, men vi er usikre på, hvad der skal til, og derfor vil vi nødig tage stilling til det her forslag i dag – så kunne vi selvfølgelig forstå det og sige: O.k., det kan være den situation, vi står i.
For sagen er jo, at der er tale om nogle patienter, som på mange måder har vanskeligt ved at klare sig i sundhedssystemet, og som er vanskelige at håndtere i sundhedssystemet, fordi de ofte har flere sygdomme, de ofte skal i behandling forskellige steder og ofte også er i en tilstand, hvor det kan være svært for dem at gennemskue, hvad det er.
De har altså brug for hjælp og støtte,
de har brug for den tryghed, det giver at have en person, de ved altid er til stede og kan være med til at løse de udfordringer og de problemer, de står over for.
I den sammenhæng synes jeg faktisk, at det her forslag rammer meget præcist ind i den virkelighed, som mange medicinske patienter har.
Jeg tror også, at det er nødvendigt, at man får defineret præcist, hvad det er for nogle personer, som har ansvaret – altså, hvad det er for noget personale, som har ansvaret for at sikre sammenhængen.
Hvis man ikke har nogen konkrete mennesker, som er sat på den opgave, tror jeg, der er meget, meget stor risiko for, at de her patienter falder ned i de huller, der stadig væk er i systemet, i hvert fald når de skal transporteres eller bevæge sig fra den ene behandlingsmulighed til den anden.
Og netop fordi der er tale om patienter, der måske ikke er særlig offensive eller udadfarende med hensyn til at få deres ret, ja, så er risikoen for, at de falder igennem, jo meget, meget stor.
Det, der også er det gode ved det her forslag, vil jeg sige, er jo, at netop i en situation, hvor mangelen på kvalificeret personale er et reelt eksisterende problem i sundhedssektoren, kommer man her med en funktion, som kan løftes af mange forskellige mennesker med en sundhedsfaglig baggrund.
Det vil sige, at det jo i virkeligheden kunne være en funktion, der kunne virke afhjælpende i forhold til de opgaver, som i dag ligger hos nogle af de grupper, som der er størst mangel på inden for sundhedsområdet.
Så uden at vi vil erklære os enige i enhver detalje i et forslag, som ganske rigtigt, har nogle sagt, er meget detaljeret, er Enhedslistens udgangspunkt, at det her danner et godt udgangspunkt for at diskutere, hvordan man kan løse den udfordring, der handler om at give medicinske patienter en sammenhængende behandling, som modsvarer de behov, de har.