Bertel Haarder (V), 2010-05-07:
Jeg har faktisk ikke angrebet hr. Rasmus Prehn for at tale sort, for det betyder jo at tale uklart.
Jeg har angrebet ham for at komme med for mange forkerte påstande, og det er noget helt andet – bare for at bringe det på plads.
Regeringens forhandlinger med Kommunernes Landsforening indledes inden længe, og de vedrører de økonomiske rammer for 2011 og antageligt også for 2012 og 2013.
I de tidligere år er denne udvikling sket ved en realvækst på 1½-2 pct. om året, og det vil altså også sige en realvækst i personale osv., men næste år skal det være uden vækst, og stat, kommuner og regioner skal alt i alt over 3 år finde 10 mia. kr., som går ubeskåret til sundhed, uddannelse og svage grupper.
Det er opgaven, og derfor er det naturligvis en stor og svær opgave, der ligger foran os, men den er ikke håbløs.
Vi fører i 2010 fortsat en ekspansiv finanspolitik med henblik på at afbøde finanskrisens værste konsekvenser, og det ser ud, som om timingen har været god, for der er enkelte tegn på, at vi netop i løbet af 2010 kan se lys for enden af tunnellen.
Regeringen har valgt at fremrykke investeringerne i kommunerne.
Kommunerne er i fuld gang med offentligt byggeri, med at udnytte de ekstraordinære lånemuligheder, der blev afsat, og det betyder, at der bliver bedre fysiske rammer for børn og ældre i de kommende år, samtidig med at vi stimulerer beskæftigelsen, mens byggerierne pågår.
Næste skridt er, at der fra næste år iværksættes en konsolidering af den offentlige økonomi, og som jeg nævnte har regeringen et mål, der hedder, at det samlede offentlige forbrug skal holdes i ro i de næste 3 år, og at inden for disse uændrede udgifter, inden for dette uændrede personale, skal der så flyttes rundt til fordel for sundhed, uddannelse og svage grupper.
Nulvæksten i sig selv bidrager med omkring 13 mia. kr. til konsolideringen af dansk økonomi.
Øvelsen har selvfølgelig at gøre med, at Danmark skal leve op til den henstilling fra EU, som vi modtager om at bringe det offentlige underskud ned under 3 pct.
Den vil vi følge, ikke for EU's skyld overhovedet, men for vores egen skyld og for at sikre borgerne fortsat lave renter til gavn for deres boligudgifter, som derved holdes nede, og til gavn for erhvervsudviklingen.
Dette at holde de offentlige udgifter i ro er selvfølgelig svært, når man år efter år har været vant til, at man kunne sætte dem i vejret og ansætte mere og mere personale i den offentlige sektor.
Realvæksten har været på omkring 1,6 pct. hvert år siden 2001.
Det vil også sige, at den konsolidering, vi nu skal starte med uændrede udgifter målt i faste priser og lønninger, er noget, der vil foregå på et meget højt udgiftsniveau, som landet aldrig har set mage til, og jeg gad vide, om der er andre lande, der nogen sinde har set noget lignende.
Det er jeg ikke sikker på.
Derfor må man også afvise de fortegnede billeder af en udpint offentlig sektor, der af og til udmales både i medierne og her i salen.
Udviklingen af den kommunale service har haft høj prioritering hele vejen igennem de sidste mange år, og der er tilført meget store beløb for at sikre denne udvikling.
Der må altså ikke være plads til fortsat øgede rammer – nu handler det om at finde effektiviseringspotentialer, som det hedder, og på anden måde finde frem til bedre løsninger for de samme penge eller tilsvarende løsninger for færre penge.
Ekstra ressourcetilførsler skal finansieres krone for krone.
Vi lægger op til en 3-årig aftale med kommunerne, så udgiftsniveauet holdes uændret i 2010, mens reduktionen på i alt 4 mia. kr. ud af 230 mia. kr. fordeles ligeligt på årene 2012 og 2013.
Det er altså hvert af årene 2 mia. kr. ud af 230 mia. kr., der skal findes – samlet omkring 1½ pct.
Jeg siger det ikke, fordi jeg mener, at det er let; jeg siger det blot for at sætte opgaven i perspektiv, for i forhold til det ressourceforbrug, vi har udviklet i løbet af de sidste mange år, burde opgaven være overkommelig.
Men jeg ved godt, at der er mange udgiftskrævende mekanismer, og det er jo bl.a. dem, vi skal drøfte med kommunerne.
Kommunerne udgør knap halvdelen af det samlede offentlige forbrug, og derfor kan man selvfølgelig ikke føre økonomisk politik uden at have kommunerne med i det.
Derfor må vi alle opfordre kommunerne til at sætte turbo på indsatsen med at gøre det bedre for de samme penge og prioritere den kommunale service, så det er de vigtigste ting, der kommer først.
I regeringen hjælper vi meget gerne til både med analyser, med afbureaukratisering, og med at sætte fokus på gode løsninger, gode eksempler, hvor vi meget hellere vil fremhæve de kommuner, der gør det godt, end kritisere dem, der gør det mindre godt.
Udfordringsretten er et vigtigt led i dette.
84 kommuner og 4 regioner har benyttet sig af retten til at udfordre gældende regler, og der er kommet gang i mange spændende forsøg, f.eks. forsøg med enklere regler for elevplaner, lavere frekvens for udarbejdelse af kvalitetsrapporter i folkeskolen – for nu at nævne noget, jeg kender bedst til – men også sådan noget som forsøg med færre krav til udarbejdelse af socialfaglige § 50-undersøgelser.
Der er mulighed for på en række områder at tænke nyt og innovativt, og hvis man støder imod gældende regler er der også er mulighed for at komme uden om dem.
Jeg kan fortælle, at når der er enkelte ansøgninger, f.eks. fra Viborg Kommune, som ikke er blevet imødekommet, så skyldes det, at regeringen indimellem er nødt til at spørge forligskredse, før regeringen giver frihed til at køre uden om en regel, som er vedtaget herinde.
Det er ikke altid, at forligskredsene har det samme liberale syn på sagen som regeringen, og derfor står det altså ikke i regeringens egen magt at afgøre tingene.
Derfor vil jeg opfordre til, at vi alle i hver vores forligskredse er fleksible, når kommunerne beder om lov til at gå nye veje. Vi skal rose dem, der går foran; det er der virkelig nogen, der gør.
Et fællesskab af 17 kommuner på Sjælland mener, at de har sparet mellem 10 og 30 pct. af udgifterne til indkøb via et indkøbsfællesskab.
Det skulle fru Line Barfod måske lige bemærke.
Vesthimmerlands Kommune har effektiviseret deres indkøbsproces bl.a. via oprettelsen af en fælles indkøbsfunktion i kommunen, og det skulle ifølge kommunen have givet en årlig besparelse på omkring 11 mio. kr.
Slagelse Kommune, der har godt 75.000 indbyggere, har regnet sig frem til en besparelse på omkring 26 mio. kr. ved en mere effektiv opfølgning på sygedagpengeudbetalingerne.
Og Hvidovre Kommune har søgt at forebygge sygefraværet ved at oparbejde en anerkendende kultur og understøtte trivsel, og derudover har man været hurtig til at kontakte den enkelte medarbejder, når denne har meldt sig syg.
Det har ifølge kommunen mindsket sygefraværet med knap 15 pct. svarende til 13.000 færre sygedage alene i Hvidovre Kommune i løbet af de sidste 3 år.
Jeg nævner det som positive eksempler, og jeg nævner det for at rose kommunerne og ikke for at klandre alle de kommuner, som måske har valgt at satse på at finde penge andre steder.
Det er deres gode ret.
Det afgørende er, at kommunerne selv finder løsningerne.
Vi har i regeringen fremlagt nogle mål for udviklingen i de kommunale udgifter, og det er så op til kommunerne at tilrettelægge arbejdet og sikre, at målene bliver opfyldt.
Vi vil ikke detailregulere.
Kommunalreformen har gjort kommunerne mere bæredygtige, den har bidraget til at styrke og fremtidssikre den decentrale offentlige sektor, og derfor er der også sket en personaleoverførsel til kommunerne, som nu også har fået hele beskæftigelsesindsatsen overført.
Før kommunalreformen var ansvaret for en række opgaver delt mellem amter og kommuner; nu er det hele blevet mere enkelt, ved at kommunerne har fået det samlede finansierings-, forsynings- og myndighedsansvar i forhold til borgerne.
Der, hvor de ikke kan klare det selv, klarer de det ved kommunale samarbejder.
Det betyder også, at man i dag i større omfang kan give borgerne den bedst mulige service tilpasset de lokale forhold og de lokale ønsker.
Det forudsætter naturligvis, at kommunalbestyrelsen tager et klart ansvar for at prioritere, og det forudsætter også, når der så er problemer på et plejehjem, en skole, i en børnehave eller et andet sted, at det så er kommunalpolitikerne, der stiller op og tager ansvar, forklarer hvorfor, og hvordan man vil gøre for at undgå det i fremtiden; for hver gang det lander på Folketingets og ministerens bord ender det ofte i mere centralisme.
Og central regulering er det, vi skal minimere.
Derfor skal vi have fokus på mål og resultater – vi skal styre på resultaterne og ikke på detaljerne og processerne.
Det er let sagt, og i teorien er vi nok alle enige, men når vi kommer til praksis, er det ikke så let, som jeg har sagt det.
Men regeringens mål er meget klart på det punkt: Vi vil styre på resultater og ikke på detaljer og processer.
Til slut vil jeg sige, at ligesom den foregående debat ikke bør munde ud i pessimisme og ufrugtbar jammer over ting, der er vanskelige at ændre på, må debatten om kommunernes aktuelle problemer heller ikke munde ud i pessimisme.
Der er så meget, der kan gøres.
Ved at vi hver tager ansvar for vores og samtidig hjælper hinanden, må det være muligt at hjælpe kommunestyret igennem den udfordring, det er, at vi skal have uændrede offentlige udgifter de næste 3 år.