Søren Pind (V), 2011-03-16:
Det kan jeg ikke svare klart på, for det kan det sagtens blive, men grebet rigtigt an, behøver det ikke at blive det.
Jeg synes f.eks., at revolutionerne i Nordafrika jo affejer al snak om, at f.eks. demokrati kun hører bestemte kulturkredse til.
Men for nu også at nå at svare på det centrale spørgsmål, nemlig om jeg vil være med til at lovgive, vil jeg sige: Jeg vil bruge demokratiets fulde arsenal på forhold og enkelte individer, som undergraver det danske fællesskab ved hjælp af ulovlige midler eller ved tvang eller andre uhensigtsmæssigheder.
Jeg afviser ikke at bruge lovgivning til det, men jeg siger bare generelt, at holdningspåvirkning – det, som vi i forbindelse med Afghanistan kalder hearts and minds – er mindst lige så vigtigt.
I begyndelsen var ordet, og det er det også i slutningen.
Tak for velkomsten.
Jeg må også sige, at hr. Hüseyin Arac er et levende bevis på, at ord har deres virkning.
Min egen tilgang til det kom frem, da jeg i min tale til medarbejderne i Integrationsministeriet præciserede, hvad mine synspunkter er, nemlig at dansk integrationspolitik bør basere sig på to ting: fasthed og tillid.
Det er tillid til, at de mennesker, der søger til Danmark, for rigtig manges vedkommende rent faktisk gør det for at bidrage og for faktisk at være med.
Men det er også fasthed i forhold til dem, hvor dette ikke viser sig at være tilfældet, f.eks. en somalier, som tager til Århus for at slå Kurt Westergaard ihjel, altså alle de eksempler, vi har haft.
Der vil jeg sige til hr. Hüseyin Arac, at han må leve med, at jeg kommer til at sige tingene rent ud.
Jeg kommer f.eks. også til at sætte fingeren på det forhold, at 46 pct. af kvinderne på kvindekrisecentrene er af anden etnisk herkomst.
Jeg vil ikke tie om det.
Men jeg vil samtidig række hånden ud til alle dem, der kan og vil, og jeg tager gerne en tur med hr. Hüseyin Arac, hvor end det skal være, for at hilse på dem.
For sandheden er, at når der er rollemodeller, vil jeg meget gerne være med til at fremhæve dem.
Men man får ikke mig til kun at kaste mig ud i det ene eller det andet.
Jeg ser min opgave som værende begge dele.
Jamen altså, den bustur vil jeg glæde mig til.
Det skal nok blive fint.
Min tilgang til det er, at præcis en kernekulturdel af det at være i Danmark er den personlige frihed.
Derfor behøver jeg ikke at være lykkelig, hvis jeg f.eks. går på en badestrand og ser små drenge løbe rundt i badebukser, men ser små piger pakket fuldstændig ind.
For mig er der noget kvindeundertrykkende i det, men jeg vil ikke lovgive imod det.
Jeg vil ikke lovgive imod det, for det må være op til den personlige frihed.
Det er måske dér, hvor tingene kan blive lidt forvirrende, men det er det, der gør, at jeg er liberal, hvor andre er konservative.
Og den diskussion kommer vi til at have, præcis fordi jeg mener, at den personlige frihed gælder for alle, så længe man ikke krænker andre.
Jeg tror ikke på, at jeg kan overbevise mennesker, som er forbeholdne over for at integrere sig i Danmark, ved at bryde de selv samme værdier, som jeg selv sætter højt.
Der er ikke nogen tvivl om, at den arv, den her regering er efterladt med, i forhold til den karakter, indvandringen havde før, er sværd at håndtere.
Vi bliver nødt til at forholde os til, at den arv er tung.
Heldigvis har indvandringen under den her regering skiftet karakter – skiftet karakter, så det nu er nemmere for mennesker, der søger til Danmark, at komme på arbejdsmarkedet; skiftet karakter, fordi kvalifikationerne er anderledes, end de var.
Det anser jeg sådan set for at være en af de store succeser i regeringens integrationspolitik.
Men der er ikke nogen tvivl om, at den, lad os bare kalde den ansvarsløse indvandringspolitik, man havde tidligere, bærer en stor arv med sig – en arv, som bl.a. kommer til udtryk i den situation, vi ser i visse af landets ghettoer – og det er ikke nogen nem sag at håndtere.
Jeg håber, at vi kan stå sammen om at håndtere det, og at vi også kan være enige om, at det ikke bare er så nemt.