Thor Pedersen (V), 2006-12-07:
Det kan være lidt svært at svare ordførerne, når de ikke er her, og jeg ville måske opfordre præsidiet til at overveje, om man ikke skal samle debatten om finansloven, både debatten om ændringsforslagene og generaldebatten, under et.
Sandheden er jo, at der er mange politiske dyr til stede, og derfor taler man politik og forsøger at flette tingene sammen.
Jeg synes, vi har oplevet et meget godt eksempel i dag.
Man diskuterer meget politik, hvor der egentlig ikke er så meget, der er bundet op på ændringsforslagene, så man kunne godt køre det hele igennem under et.
Min opfordring til præsidiet og Udvalget for Forretningsordenen er at overveje det, for jeg synes egentlig, det ville være forståeligt nok, at det fik den form.
Det er lidt svært at svare, selv om der er kommet nogle til stede.
Jeg ved ikke, om hr. Ole Sohn kommer på et tidspunkt, men jeg vil bare sige, at det er rigtigt, at da jeg i løbet af dagen kiggede mig omkring på regeringsbænkene, følte jeg nogle gange, at jeg sad lidt alene.
Men jeg vil bare sige, at regeringen ikke er gået af.
Der har måske bredt sig det indtryk, at vi nu er i valgkamp, men nu har jeg deltaget 22 gange i 22 år, og jeg har faktisk sjældent deltaget i noget, der har været så fredeligt.
Man har egentlig lagt finansloven, under alle omstændigheder ændringsforslagene, lidt til side, og har diskuteret, hvordan den kommende regering skal se ud, og hvem der egentlig ønsker hvad.
Man oplever sådan set, at taktikken allerede er i gang.
Hr. Ole Sohn, som ikke er her, men måske sidder og lytter et andet sted, sagde jo meget rigtigt, at det bedste råd, han kan give, er at love at holde fingrene fra kontraktpolitikken.
Det forstår jeg egentlig godt, for kontraktpolitik betyder jo, at man fortæller, hvad man vil gøre efter et valg, allerede inden valget, og det er sådan set det, vi har oplevet, måske mere hos SF end hos Socialdemokratiet, at det er meget, meget uklart, hvad det egentlig er, man vil gøre efter et valg.
Man vil sikkert ikke sige det før et valg, og det, man siger før valget, vil garanteret ikke være det, der præger regeringsgrundlaget efter valget.
Sådan tror jeg det vil gå, så det er nok rigtigt, når hr. Ole Sohn siger, at kontraktpolitik – altså at sige til borgerne, hvad man agter at gennemføre efter et valg – skal man afholde sig fra.
Det er også derfor, man skal holde sig fra en regering af S og SF, det er sådan set min konklusion.
Men det kan godt være sådan, at finansloven alligevel på en eller anden måde er baggrund for Folketingets dagsorden, og så forstår jeg egentlig godt, at man ikke vil tale så meget om den.
Jeg har nemlig aldrig nogen sinde ment, at det er oppositionens opgave at rose regeringen – aldrig nogen sinde.
Men udfordringen er jo lidt stor, når ikke man må rose, for selve det økonomiske grundlag, som Danmark har hvilet på i år og vil hvile på næste år, er jo bedre end det, man har set i vel nok al den tid, hvor de nuværende medlemmer af Folketinget har været medlemmer.
Derfor forstår jeg godt, at man så vælger in genting at sige.
Det har jeg ingen kritik af, for det er jo egentlig forståeligt, når man ønsker at være opposition.
Når vi går ind på delemnerne, tegner der sig jo en økonomisk ramme om danskernes liv og færden i de næstfølgende år, som aldrig har været mere gunstig.
Uanset hvad, har vi den laveste ledighed i mere end 35 år, siger vi, men i virkeligheden kan vi ikke sammenligne umiddelbart, for statistikken har ikke altid været opgjort på samme måde.
Kloge folk siger, at ledigheden egentlig aldrig har været lavere.
Vi ved, at beskæftigelsen aldrig nogen sinde har været højere, og vi ved, at man aldrig har været i stand til at nedbringe gælden så hurtigt, som vi gør nu.
Det gør vi, samtidig med at vi har et skattestop.
En tidligere socialdemokratisk finansordfører har sagt, at enhver ved, at man ikke samtidig kan bruge flere penge på velfærd, nedbringe gælden og have et skattestop.
Men der er altså kun en, der ved det, for nu ved alle andre jo, at det kan man godt.
Det er et lærestykke for alle dem, der hele tiden har sagt, at det ikke kan lade sig gøre.
Jeg har hørt i 5 år, at det ikke kan lade sig gøre, og derfor bliver man jo glad, når hr. Morten Helveg Petersen anerkender, at gælden egentlig er bragt ned, for tidligere har hr. Morten Helveg Petersen jo sagt, at det simpelt hen ikke kan lade sig gøre.
Vi er bagud, vi indhenter det aldrig, og vi kan ikke opfylde løftet om at halvere gælden inden 2010.
Jeg må indrømme, at det løfte kan vi ikke holde, for gælden er mere end halveret i 2010.
Men det er jo også det, der gør, at der måske er et problem, når man skal diskutere, hvem det egentlig er, man skal lave forlig sammen med.
Jeg vil starte med at rose Folketingets partier med undtagelse af SF og Enhedslisten – det er så egentlig ikke kritisk ment – men jeg vil godt rose de partier, der har været med til at vedtage en velfærdsreform og en globaliseringsreform, altså en investering i fremtiden.
Derfor er det også med rette, at man siger, at så behøver vi ikke tale så meget om finansloven.
Uanset hvad kloge hoveder i øvrigt måtte sige, giver det, vi har aftalt om senere tilbagetrækning, den balance og holdbarhed, som udligner det, at der bliver flere ældre og færre unge på arbejdsmarkedet.
I hvert fald frem til 2040 er der fuld balance i det, der er aftalt mellem de partier, der står bag dette forlig – fuld balance!
Nogle siger, at det kun er den halve løsning, vi har fundet.
Her vil jeg gøre opmærksom på, at de differencer, der kan være mellem Finansministeriets og Velfærdskommissionens og til dels Det Økonomiske Råds opfattelser, skyldes, at de mener, at når man lever længere, vil man også være mere syg.
Finansministeriet har ikke taget som udgangspunkt, at fordi man lever længere, vil man også være mere syg, men at man lever længere, fordi man er mere rask.
Derfor kommer der en usikker variabel ind, når man skal vurdere trækket på sundhedsudgifterne i årene fremover.
De 158 mandater, der er med i forliget, skal imidlertid være opmærksomme på, at selve den matematiske model udligner ændringerne i demografien fuldstændig.
Vi sikrer alt andet lige den finansiering, som er nødvendig, fordi der kommer flere ældre, vi er i stand til at opretholde produktionen, og i den periode, der er tale om, skaffer vi rent faktisk 200.000 flere ud på arbejdsmarkedet, end tilfældet ellers ville have været.
Aftalen er altså overordentlig solid og lidt usædvanlig.
Mange spurgte: Hvorfor gør vi det nu?
Jo, for vi kunne jo se, at der ville komme ubalance omkring 2022-2024, hvis vi ingenting gjorde, og derfor er jeg stadig rimelig imponeret over, at det danske Folketing var i stand til at samle et bredt flertal om at se så langt frem.
En del af velfærdsaftalen er jo globaliseringsdelen.
Med nogle af ændringsforslagene har vi skaffet finansiering, som svarer til 0,5 pct. af vækstpotentialet, det vil sige, at der op til 2012 i alt fordeles 39 mia. kr. til investering i fremtiden.
I bred enighed har vi en fælles målsætning om, at 95 pct. af en ungdomsårgang skal have en uddannelse, og at mere end halvdelen skal have en videregående uddannelse.
I 2010 har vi løftet forskningsbevillingerne til 18 mia. kr., dvs. 1 pct. af BNP, og vi vil virkelig fastholde det niveau.
I øvrigt er det vigtigt at sikre, at folk kommer hurtigere ind på arbejdsmarkedet, og at de, der allerede er på arbejdsmarkedet, opkvalificeres.
Vi har f.eks. etableret en fond på 3 mia. kr. til at modvirke nedslidning.
Det gør mig ikke spor, at det egentlig står som hovedresultatet i 2006, at vi er nået hertil.
Jeg synes stadig, det er unikt, og regeringen, Dansk Folkeparti, Venstre og Det Konservative Folkeparti må da glæde sig over, at aldrig tidligere har medlemmerne af Folketinget været i stand til at sikre dansk økonomi den position, som den har nu.
Det er sådan set ikke noget, jeg bare selv siger, det mener alle de, der bedømmer dansk økonomi seriøst, både udefra og for så vidt også indefra, sådan set også.
Det, der kan give problemer, er jo, når vi skal tale kommuneaftaler og kommunalt selvstyre.
Jeg vil bare bede om en vis forståelse for, at det, regeringen har aftalt med kommunerne, har kommunerne selv ønsket, også efter gennemførelsen af kommunalreformen.
Efter de beslutninger, de nu har truffet om deres budgetter, siger kommunerne, at de står ved aftalen, og kommunernes formand siger, at den aftale, der er indgået, sikrer, at kommunerne også næste år kan tilbyde det samme serviceniveau, som vi kender i dag, plus at der tages højde for, at der kommer lidt flere elever i folkeskolen, og at flere ældre skal serviceres.
Det er kommunerne selv, altså vores aftalepart, der siger det, og jeg synes, man skal lytte lidt til aftaleparten, hvis man er tilhænger af aftalesystemet.
Den danske model er jo båret af, at vi laver en aftale med Kommunernes Landsforening og ikke aftaler med de enkelte kommuner.
De står ved aftalen, og som formanden har sagt, sikrer den et uændret serviceniveau og endda lidt mere til folkeskole- og ældreområderne.
Hr. Jan Petersen siger det, der stort set er sagt gennem alle de sidste 5 år, nemlig at der ingen tvivl er om, at vi har skåret ned gennem de 5 år.
Den retorik er nok svær at komme uden om, men spørgsmålet er bare, hvad det vil sige at skære ned.
Sandheden er, at de sidste regnskabstal, som vi har, altså 2005-tallene, viser, at i faste priser har vi løftet den borgernære service med ca. 22 mia. kr., og med det, der ligger her, og som i givet fald vedtages med ændringsforslagene, så løfter vi det samlede ressourcetræk med 31 mia. kr. i forhold til 2001.
Det er altså et realløft i udgifterne til borgernær service, for det sker jo ikke på statens område.
I sammenligning med 2001 er statens ramme uændret i faste priser, så pengene er altså lagt ud til borgernær service, og det ved man også godt.
Det er jo oplyst, at der fordeles 8 mia. kr. mere til det sociale område, 8 mia. kr. mere til undervisning og 12 mia. kr. mere til sundhedsområdet.
Der betales rent faktisk mere ud, så sandheden er altså, at vi reelt bruger 31 mia. kr. mere på borgernær service og ikke skærer ned.
Så vil jeg i øvrigt sige, at jeg synes, det er en mærkelig opfattelse, man har af de offentligt ansatte, når man kan sige, at det at fordele 31 mia. kr. mere til omsætning i det offentlige egentlig ikke vil medføre, at borgerne får en bedre service.
Min opfattelse er, at når der ansættes 1.000 flere læger, når der ansættes 1.200 flere sygeplejersker, og når der ansættes 6.300 flere i hjemmehjælpen, sker det nok, fordi det rent faktisk også giver en bedre service.
Uanset hvad man måtte føle, er pengene altså leveret, og jeg har tidligere sagt, at hvis man mener, der er skåret ned, kan man jo bede om at få genetableret 2001-niveauet på alle hovedkonti.
Så ville vi rent faktisk stå med det problem, hvad vi egentlig skulle bruge pengene til.
Så vil jeg også sige til hr. Jan Petersen, at med undtagelse af et område synes jeg det var en fordragelig, venlig og forståelig ordførertale, og det synes jeg også året har fortjent.
Sagen er den, at ifølge det, vi har aftalt, bliver Landsbyggefondens midler anvendt i meget, meget mindre omfang end det, som Socialdemokratiet selv var med til at aftale i boligaftalen fra 2002.
I boligaftalen fra 2002 blev der afsat 1,9 mia. kr. til nybyggeri, svarende til 60 pct.; nu bruger vi 394 mio. kr., svarende til 22 pct.
; i den nye aftale har vi afsat 2,4 mia. kr. i 2007 eller 58 pct. I 2002-aftalen var der afsat 14 mio. kr. til ghettoindsatsen, svarende til 1 pct.; vi har aftalt 414 mio. kr., svarende til 20 pct.
Vi bruger altså færre midler til nybyggeri end det, Socialdemokratiet egentlig havde lagt op til.
Så meget mere interessant er det, når man har hørt, hvad der egentlig er sagt på Socialdemokratiets vegne – og ikke af hvem som helst, men af hr. Carsten Hansen, som havde ordførerskabet i 1998-99-samlingen under den tidligere socialdemokratiske regering.
Der blev sagt, at hovedformålet var at opnå lavere støtteomkostninger for staten ved nybyggeri ved en langsigtet styrkelse af den almennyttige boligsektors selvfinansiering og at gøre finansieringsmåden til at støtte byggeriet meget mere fleksibel, end man havde kendt tidligere.
Samtidig blev der sagt: Der er faktisk ikke noget nyt i disse tanker.
Helt tilbage fra 1933 har baggrunden for en konstruktion med en byggefond og princippet om, at lejen ikke nedsættes, når prioritetslånene udamortiseres, som det hedder, været, at det almennyttige boligbyggeri skal være selvfinansieret på lang sigt.
Den konstruktion, der er skitseret i lovforslaget – det, der altså blev til Landsbyggefonden – er for os, altså Socialdemokratiet, at se meget lempelig, idet finansieringen af nybyggeriet alene pålægges det fremtidige nybyggeri
Jeg siger blot: Det, som regeringen, Dansk Folkeparti og Det Radikale Venstre har aftalt, er præcis det, som Socialdemokratiets daværende boligordfører dengang sagde var hele formålet med loven.
Vi har endda vist lejerne det hensyn, at vi bruger langt flere midler til at renovere eksisterende sociale boliger end det, den tidligere regering selv lagde op til.
Hvis det, vi har aftalt, er tyveri, ved jeg egentlig ikke, hvad man skal kalde det, Socialdemokratiet selv gjorde, og jeg ved heller ikke, hvad de egentlig har lagt op til.
De gradbøjninger kender jeg altså ikke, og jeg ved ikke, hvilke ord der overhovedet slår til som beskrivelse af det, man selv har foreslået.
Modellen er Socialdemokraternes.
Så kan man kritisere os for at være blevet socialdemokratiske på det punkt, og det må vi så bære, for vi har jo altid haft det synspunkt, at vi vil gøre det godt for både lejere og ejere.
Forskellen mellem os er måske, at vi ikke skelner imellem dem.
Til hr. Morten Helveg Petersen, der var ked af, at man ikke er med i det hele: Nu er det jo ikke første gang, man har set, at oppositionen ikke er med i hele finansloven.
Jeg tror, at hvis man ser tilbage i Folketingets forhandlinger, vil det være muligt at finde eksempler på, at ikke alle nødvendigvis altid er med.
Det tror jeg godt man kan finde eksempler på.
Det, der måske skiller os, og det, som deler vandene, er vel nok, at det at være med til at bruge penge må være understøttet af, at man er enig i regeringens politik.
Det, der har skabt det råderum, man forhandler om, er jo regeringens økonomiske politik, og man har jo valgt at kritisere den fra starten.
Men så har man ikke noget medansvar for, at ledigheden er så lav, man har heller ikke noget medansvar for, at beskæftigelsen er den højeste nogen sinde, og man har heller ikke noget medansvar for de store overskud på statens finanser.
Man har jo sagt, at det, vi har gjort, ikke ville medføre overskud og ikke ville medføre, at vi fik beskæftigelsen op på det niveau, som var målet, og derfor er der ikke noget mærkeligt i, at de, der til sidst sidder tilbage, er dem, som har ansvaret for, at det egentlig er gået så godt, og derfor kan være med til at fordele det, de har haft ansvaret for, og få del i den succesrate, der ligger i det.
Det er vel helt naturligt.
Jeg mener ikke, det ville have været rimeligt, at vi havde sagt til Det Radikale Venstre eller til andre partier, at nu synes vi, de alle sammen skal støtte, at regeringen fortsætter, og at statsministeren hedder Anders Fogh Rasmussen.
Det er ganske vist det, man sådan set skulle sige man ville, for det er jo præcis den økonomiske politik, regeringen står for, som har givet resultater i det samarbejde, vi har haft med Dansk Folkeparti, så derfor er det egentlig meget klart, at de skiller sig ud.
På mange måder er Det Radikale Venstre jo i rimelig grad, bortset fra fejlvurderingerne af virkningerne af regeringens politik, jo normalt egentlig med på, hvordan tallene skal lægges sammen.
Jeg advarer imod at tro på det, hvis nogle skulle komme og sige, at det ikke er rigtigt, at vi har løftet med 31 mia.
Sandheden er jo, at mange med rette kan sige, at vi har brugt endnu flere penge på offentlig borgernær service, end vi har lovet.
Mange af dem, der er blevet citeret som særlig økonomisk ansvarlige her i dag, har sagt, at vi bruger for mange penge.
Jeg må sige, at det forstår jeg godt man kan mene, for vi har rent faktisk brugt flere penge, end vi selv mente var nødvendigt.
Men til gengæld kan man også sige, at vi har håndteret udfordringen.
Der er brugt flere penge til borgernær service, men på trods af det har vi altså samtidig været i stand til at nedbringe statens gæld, som hele formålet med 2010-planen jo er.
Jeg forstår egentlig godt, at nogle kan kritisere os for det, men så kan man selvfølgelig undre sig over, at så mange mener, at de penge slet ikke er brugt.
Det er jo det, der kan anspore til at sige, at hvis man kan bruge 31 mia. kr. mere, uden at det er gået op for halvdelen eller måske flere af danskerne, endsige næsten halvdelen af Folketinget, er der noget galt.
Det må være en udfordring til os alle, når vi egentlig er villige til at finansiere.
Som jeg har tolket det, er det kun SF og Enhedslisten, der stemmer imod.
Når man alligevel, uanset hvad man siger, egentlig gerne vil være med til at finansiere løftet i velfærdsydelser, burde det også om ikke andet pirre enhver til at overveje, hvordan vi sikrer, at vi rent faktisk er i stand til at få så meget nytte som muligt ud af dem.
Her skal kvalitetsreformen bruges til at finde ud af, hvad det er, der er galt, siden mange mener, at vi giver færre penge ud, mens vi i virkeligheden giver flere ud.
Jeg vil bare sige, at det statslige kontosystem er indrettet sådan, at uanset hvad hovedtallene siger, ved man godt, hvad der bruges af penge.
Man kan gå ned i detaljer, hvis man vil angribe det kommunale selvstyre, og sige, at vi skal styre herindefra, og at vi skal vide præcis, hvad man gør på underkonti og beslutter i de enkelte byråd.
Så bliver det selvfølgelig sværere, men jeg vil bare sige, at når man lægger alle de store tal sammen, når man altså frem til, at pengene rent faktisk omsættes.
Det har vi løbende haft Rigsrevisionens og senere Finansudvalgets ord for.
Det er nok rigtigt, at pengene er brugt, og at der sikkert også er brugt endnu flere, end vi egentlig har sagt, men jeg synes i virkeligheden, at kvalitetsreformen egentlig fortjener at få et meget bredere grundlag end det, som nogle partier har tilkendegivet.
Hr. Ole Sohn var meget inde på den uansvarlige økonomiske politik.
Der er ikke nogen i Folketinget, der nogen sinde har støttet en regering, under hvilken ledigheden har været lavere end nu, endsige beskæftigelsen højere end nogen sinde, men hvad er der egentlig galt i, at folk kommer i arbejde og bliver selvhjulpne?
Hvad er det, der gør, at man ikke kan glæde sig over, at så mange er kommet i job, og at ledigheden er så lav?
Hvorfor kalder man det uansvarlig økonomisk politik?
Kan man ikke glæde sig over det, for det er jo en følge af den politik, der er ført, at vi er nået dertil?
Jeg kunne godt have sagt meget andet, men det ville jo egentlig være druknet i drøftelsen om, hvem der skal danne regering, og hvordan tingene egentlig står.
Jeg synes, den diskussion udmærket kan starte nu, for så har vi 2 år.
Det er endnu ikke lykkedes Det Radikale Venstre at få noget at vide, men jeg vil bare sige: Fat mod.
Jeg forstår godt, at hvis man er blevet svigtet som førsteelsker, er det ikke let, men der er jo andre røde køer end præstens, så jeg vil sige: Fat først og fremmest mod.
Der er jo 2 år til at afdække, hvad det egentlig er, S og SF har aftalt, og det er jo sådan set spændende.
Til fru Line Barfod: Jamen det er jo den rene opposition, men sådan skal det også være – ingen tvivl om det.
Det hele er skåret ned, og alting er noget værre noget.
Jeg kom til at tænke på Kjeld Petersen – jeg kan huske at have set Kjeld Petersen, inden han døde.
Jeg husker ham som komiker og skuespiller stort set samtidig med Dirch Passer, og han sang: Græd, bare græd!
Jeg kom til at tænke på det, for det hele er ikke andet end til at græde over.
Men det skal der også være plads til, for bløde mænd og bløde damer er vel egentlig ikke det værste, man har.
Men så vil jeg bare sige, at fru Line Barfod alligevel ikke sætter sig ind i det hele, før hun taler.
Det skal man have lov til, for der er jo ikke noget krav om, at man skal sætte sig ind i alting eller vurdere, om det, man siger, nu er rigtigt.
Fru Line Barfod siger, at finansministeren har sagt, at vi snart kan købe hele verden.
Det synes jeg egentlig er en meget smart udtalelse, men der er bare det ved det, at det ikke er noget, jeg har sagt.
Men for historieskrivningens skyld vil jeg alligevel sige, at sådan var det altså ikke.
Det var meget begavede journalister, der var med til præsentationen af fi nanslovforslaget, og de ved jo godt, hvad der blev sagt.
Hvis man ikke ved det, kan man gå ind på Finansministeriets hjemmeside på nettet og se ordret, hvad der blev sagt.
Jeg kørte frem med den almindelige bedrøvelighed om, hvordan det går med dansk økonomi.
Det gjorde mig lidt utryg – sådan sagde jeg også – at det i virkeligheden var første gang i min levetid, og det vil sige siden anden verdenskrig, der pludselig kom en melding om, at nu er udlandsgælden væk.
Men nej, udlandsgælden er det, som borgerne, de private virksomheder og det offentlige skylder væk, og det har altså ikke noget at gøre med, om der er 81 mia. kr. i overskud på statens finanser.
Næ, det, der var det nye, var jo, at nu skylder borgerne, virksomhederne og det offentlige ikke mere til omverdenen, end omverdenen skylder os, og det vil altså sige, at omverdenen har de samme fordringer på os, som vi har på den.
Det, der er det unikke i augustvurderingen, er, at når 2007 er gået, er de fordringer, vi har på omverdenen, på 105 mia. kr.
Så vil danskere, virksomheder og det offentlige eje hele verden.
Derfor sagde jeg, at så ville vi jo kunne løse alle globaliseringsproblemer, for der er jo ingen udfordringer i globaliseringen, hvis vi har det hele.
Men det, at jeg sagde, at over tusinder af år kan vi eje hele verden, blev åbenbart til, at nogle mente, at jeg havde sagt: Nu kan vi lige straks købe hele verden.
Men det skal lige med, at hvis man ser på nettet igen, kan man se, at jeg sagde: »Men dette viser jo nok begrænsningen i sådanne modelfremskrivninger.«
Man kan selvfølgelig altid sige, at humor er et udslag af intellekt.
Det har jeg set at en har sagt, og det giver jo nogle gange en vis begrænsning i forståelsen.
Men alt andet lige gav det mig anledning til at sige, at der altså ikke er tale om, at vi køber noget som helst i omverdenen, bortset fra at jeg er tilhænger af det åbne marked i al almindelighed, og at husholdninger skal kunne købe, hvad de formår.
Som sagt er min opgave her i dag ikke at provokere nogen, for jeg mener egentlig, at vi nok skal komme dertil.
For at fjerne den tvivl, man måtte sidde med, vil jeg sige, at det er regeringens agt at stemme for de ændringsforslag, vi selv har stillet, og at vi også står ved de aftaler, vi har indgået undervejs.
Vi mener egentlig ikke, at det, vi ikke kan støtte, er bedre end det, regeringen selv er kommet med sammen med de partier, der har været med i aftalerne, og derfor er jeg egentlig meget godt tilfreds.
Vi har set de ændringsforslag, og man kan ikke sige om nogen af dem: Det var en skam, vi ikke selv tænkte på det.
Dertil er jeg ikke nået, og det er jeg egentlig meget glad for og tilfreds med.
Det er trods alt sådan, at vi rent faktisk udfylder de rammer for vækst i det offentlige serviceniveau, der overhovedet er plads til.
Nogle mener i virkeligheden, at vi bruger lidt for meget, så egentlig vil jeg sige, at uanset hvad man mener om delområderne, er jeg meget glad for, at finansloven totalt set sikrer det danske velfærdssamfund i 2007 og giver et godt bidrag til soliditeten for de efterfølgende år og dermed i virkeligheden også gør det godt for både den ene og den anden side i Folketingssalen og for hvem, der egentlig måtte være omfattet af begrebet det danske samfund.
Det er jeg egentlig også godt tilfreds med.
Så vil jeg sige, at debatten også har vist, at det egentlig ikke var finansloven, vi skulle diskutere.
Vi skulle diskutere valget, og det tror jeg vi gentager i næste uge, når vi har den endelige behandling.
Man kan jo ikke helt afvise det, og så bliver det jo spændende.
Men selv om det ikke udskrevet, synes jeg, debatten er foregået i en meget interessant, meget hyggelig og meget venlig atmosfære.
I betragtning af, at man til tider kan se i både den spanske Cortes og Knesset i Israel, at de overfalder hinanden og slås korporligt, synes jeg i virkeligheden, debatten har været rimelig afslappet og egentlig et godt udtryk for, at på trods af at man kan have mange forskellige politiske meninger, er der altså en vis form for fordragelighed, der også gør, at vi er i stand til at stå ved nogle ændringsforslag, som bærer fyrretyve år frem i tiden.