Birthe Rønn Hornbech (V), 2011-01-14:
Derudover har Dansk Røde Kors etableret en udredningsenhed for asylsøgende børn med særlige behov.
Formålet er jo netop at sikre psykologisk eller psykiatrisk behandling af børn, som måtte have disse særlige behov, og at sikre psykologisk screening af nyankomne asylsøgende børn.
Det er altså sådan, at alle børn bliver psykologisk screenet, normalt inden for 3 måneder efter ankomsten, og der er altså mulighed for henvisning til udvidet pædagogisk-psykologisk helbredsscreening for at sikre de rette tilbud.
Der er altså allerede gjort utrolig meget for de asylsøgende børn, så skaden ikke skal gøres værre, men så de får det så godt som muligt.
Mange af dem bliver jo også indkvarteret under forhold, som de måske ikke havde drømt om kunne være så gode, når de sammenligner med de forhold, de kommer fra.
Men det er altså afviste asylsøgere.
Jeg synes også, at når man taler om faste procedurer, som skal være for alle, er det vigtigt at huske, at der faktisk er en del asylsøgere, der har krav på asyl, og som får opholdstilladelse og flygtningestatus.
Hvis man, som forslaget lægger op til, skal til at lave alle mulige undersøgelser for alle, jamen
så er det jo med til at forlænge sagsbehandlingstiden, og så går det netop ud over dem, som har krav på asyl.
Jeg lægger meget vægt på, at de får deres opholdstilladelse så hurtigt som overhovedet muligt, at de kommer ud i kommunen så hurtigt som overhovedet muligt og får de tilbud, de har krav på i kommunen, når de har fået tilladelse, så hurtigt som overhovedet muligt.
Det er det mest skånsomme for børnene med en så hurtig og let sagsbehandling som overhovedet muligt.
Man foreslår, at der skal foretages børnefaglige undersøgelser i forbindelse med alle sager, også i sager om humanitært ophold.
Her må jeg henvise til, at det altså er sådan, at Røde Kors og asylmyndighederne er helt opmærksomme på både konventioner om barnets tarv og også på, når der er børn med.
Det er jo almindelig medmenneskelig forståelse, og der er som sagt eksperter i Røde Kors til at kigge på dem.
Men en børnefaglig undersøgelse i alle sager siger vi nej til, også af de grunde, jeg har anført tidligere.
Man vil også indføre børnefaglige undersøgelser i forbindelse med tvangshjemsendelse af børn.
Ingen må sendes ud af landet, uden at det er undersøgt, hvorvidt udsendelsen strider mod barnets tarv.
Her kan jeg sige, at det er sådan, at ved en tvangsmæssig udsendelse er der allerede forinden taget stilling til – naturligvis havde jeg nær sagt – om de pågældende, herunder børnene, opfylder betingelserne for at få meddelt opholdstilladelse i Danmark, og selvfølgelig ser man også på børnene, inden de bliver sendt hjem, når vi når til den tvangsmæssige udsendelse.
Der er jo kun tvangsmæssig udsendelse, når forældrene sætter sig på bagbenene.
Så er man også inde på, at praksis for meddelelse af humanitær opholdstilladelse skal justeres, især til fordel for psykisk syge børn, så specifikke børnepsykiatriske sygdomme indgår i de kriterier, der kan begrunde en humanitær opholdstilladelse.
Vi har faktisk afgivet adskillige papirer gennem årene og har haft debat her i Folketingssalen, og jeg bliver bare nødt til at sige, at ministeriet allerede i dag ved behandling af ansøgninger om humanitært ophold foretager en vurdering af, om den enkelte asylsøger – ikke bare børnene, men også de voksne – lider af en psykisk eller fysisk sygdom, der er af en sådan karakter, at den kan begrunde en opholdstilladelse.
Det er jo sådan, at også ved humanitær opholdstilladelse udgør familien en enhed.
Der kan være tilfælde, og så vidt jeg husker har der været tilfælde, hvor vi har givet humanitær opholdstilladelse til et barn, når barnet er det bærende element i forbindelse med tildeling af opholdstilladelse, og så er det jo klart, at praksis er sådan, at hele familien naturligvis får humanitær opholdstilladelse.
Jeg synes, jeg kan fornemme, at med hensyn til den forventning, der lægges i beslutningsforslaget fra forslagsstillernes side om, at forholdene kan blive enormt meget bedre med deres forslag, må jeg sige, at så vidt jeg kan se, er forslaget for længst nogenlunde opfyldt.
På nogle punkter er det, som er praksis i dag, langt bedre end det, der foreslås i forslaget, og jeg synes, man i alt for høj grad ser på at skille familien ad og ser på at langsommeliggøre processen og udsætte børn for afhøringer, som børn ikke bør udsættes for.
Så er der også spørgsmålet om behandling i hjemlandet.
Det hører jo også med i afgørelsen om humanitær opholdstilladelse, hvordan forholdene er, når man kommer hjem, og i nogle særlige tilfælde, hvor de pågældende er så syge, at de overhovedet ikke kan få behandling i hjemlandet, vil det jo også kunne udløse humanitær opholdstilladelse.
Men det er jo klart, at man ikke bare kan komme og sige, at forholdene er dårlige, og at de har et dårligt sundhedsvæsen, som ikke er på højde med forholdene i Danmark.
Nej, det er der ikke ret mange der er.
Som det også fremgår af loven, skal der selvfølgelig være nogle ganske særlige grunde, og også her gælder det selvfølgelig også for børnene.
For mig at se er konklusionen altså, at vi samlet set yder en kæmpeindsats, også over for dem, der nægter at forlade Danmark, selv om de har pligt til det.
Vi har løbende i denne regerings tid og også i min tid som minister forbedret forholdene for asylbørnene, og vi har selvfølgelig stadig fokus på dette område.
Men vi må afvise forslaget.
Forhandling
Jeg synes da også, jeg som indledning vil sige, at der da aldrig har været så gode forhold, så megen hjælp og bistand, så mange rettigheder for asylsøgere, selv om de er afvist, som i dag under denne regering.
Man kan overhovedet ikke måle forholdene i dag med forholdene under tidligere regeringer.
Der er meget mere plads, der er mange flere tilbud, så det synes jeg lige skal være indledningen, når der fremsættes et forslag, som kunne lede tanken hen på, at man slet ikke tager hensyn til barnets tarv i dag.
Det gør man, vi har tidsmæssig rekord i forhold til tidligere regeringer.
Så skal jeg understrege, at når man i forslaget taler om asylbørn, mener man jo også, og måske hovedsagelig, afviste asylsøgere.
Her er det vigtigt hele tiden at holde sig for øje, hvad det er for en gruppe, vi taler om.
Vi taler om en gruppe, som har fået behandlet asylsagen, som har fået at vide af to instanser, at de ikke kan få asyl i Danmark, og som gentagne gange har fået at vide, at de skal rejse hjem.
Så kan man ikke komme og påberåbe sig særlige rettigheder, fordi man har et barn – det være sagt fra starten.
Alle disse rettigheder, alle disse gode forhold, som man har indført i asyllejrene og også har forbedret i min tid, gælder altså også for de asylsøgere, der er afvist og måske i årevis har fået at vide, at de skal rejse hjem.
Forslaget bygger jo langt hen ad vejen på den tankegang, at man vil adskille forældre og børn.
Jeg må sige, at jeg ikke forstår den tankegang, men det er jo det, man gør.
Hvis man vil udtage børn til særskilt asylsagsbehandling, hvor der overhovedet ikke er nogen grund til at tro, at det var barnet, der kunne bære en opholdstilladelse, jamen så er det jo at separere familien.
Så er det i virkeligheden igen et forsøg på at splitte familien ad, og det synes jeg man skal have med.
Vi ser altså anderledes på det, og praksis er anderledes, idet familiens enhed jo er et meget vigtigt og bærende princip indtil det tidspunkt, hvor man selvfølgelig kan se, at det er barnet, der f.eks. måtte bære en opholdstilladelse.
Så giver man jo netop opholdstilladelse til hele familien, og jeg synes, det er vigtigt, at vi lige her fra starten får slået fast, at vi altså betragter familien som en enhed.
Men når det drejer sig om selve asylsagen, er det selvfølgelig også sådan – det vil være sjældent – at hvis man får en fornemmelse af, at der overhovedet kan blive tale om, at det er barnet, der har et selvstændigt motiv, og det kunne selvfølgelig tænkes, hvis det er en barnesoldat eller små børn, der er blevet brugt til prostitution, og som ikke kan sendes hjem til et land, der ikke kan beskytte dem osv., er det klart, at man så må se særskilt på barnets situation, og så må man også føre nogle meget pinagtige samtaler med børnene.
Men det er at foretrække, at man forsøger at undgå det, hvis det ikke er nødvendigt, og hvis der ikke er formodning om, at barnet kan bære asylsagen.
Det er begrundelsen for, at det er, som det er i dag.
Udgangspunktet ved behandling af asylsager er, at familiens forhold ses under et.
Det er forældrene, man afhører, men hvis man som sagt har en fornemmelse af, at børnene kunne hjælpe til en opholdstilladelse, må man selvfølgelig tage det med.
Det er altså ud fra det synspunkt, at vi mener, børnene skal skånes så meget som overhovedet muligt.
Der er opremset forskellige punkter i beslutningsforslaget, og også her er det vigtigt for mig at understrege, at der er nogle klare regler og en praksis.
Vi taler altså stadig væk om, at disse regler også gælder for de afviste, og det er klart, at asylcentrene, der drives af Røde Kors, jo har masser af mennesker, der ved, hvad det er, de har med at gøre, og ved, hvad det drejer sig om.
De er selvfølgelig hele tiden opmærksomme på, hvordan folk i centrene har det, og er naturligvis først og fremmest meget optaget af, hvordan børnene har det.
Der er også mulighed for, og det bliver jo også gjort, at hvis man skønner, at børnene har særlige problemer, der kræver en særlig behandling, retter man henvendelse til den relevante kommune.
Det er noget, der kører helt automatisk.