Lone Dybkjær (RV), 2010-06-03:
Jeg vil gerne starte med at citere statsministeren fra i går, hvor statsministeren sagde: »På sundhedsområdet har regeringen siden 2001 gjort op med, at dankortets ydeevne skal bestemme køens længde. Vi har gjort op med den ideologiske frygt for private sygehuse.
Patienterne har fået udvidet frit sygehusvalg.
Det har 300.000 danskere haft direkte glæde af.«
Med et lille spring læser jeg videre: »Den udvikling vil Socialdemokraterne og Socialistisk Folkeparti spænde ben for.
De foreslår, at vi deler patienterne op i et A-hold og et B-hold, hvor B-holdet er danskere med såkaldte mindre alvorlige sygdomme.
Den sidste kategori skal så igen vente flere måneder på en ny hofte eller en operation for grå stær.
I praksis vil det betyde, at de, der har pengene til det, vil springe køen over.
I praksis vil oppositionens forslag dele danskerne op i hold efter pengepungens størrelse« – og han tilføjede – »sådan som vi så det frem til 2001.«
Statsministeren taler meget om, at danskerne skal være i verdensklasse i 2020 på så det ene og så det andet område.
Der er et sted, hvor vi allerede har nået målet.
Det er, når det drejer sig om statsministerens demagogi.
Der er vi allerede i verdensklasse.
Det er jo rendyrket demagogi og direkte forkert – jeg har fået en opfordring af min partiformand til ikke at bruge stærkere ord – når statsministeren igen og igen påstår, at dankortets ydeevne skal være afgørende, og at det er det, Socialdemokraterne og Socialistisk Folkeparti siger med det her forslag.
Vi var ikke med dér, men vi er medforslagsstillere.
Det passer jo ganske enkelt ikke, og det synes jeg godt at statsministeren kunne være stor nok til at erkende.
Men statsministeren, må man jo tro, læser ikke papirerne.
I går stod han på talerstolen her og havde genopretningsplanen i den ene hånd og 2 stk. hvidt papir i den anden hånd, og så må man jo ligesom tro, at statsministeren mener, at oppositionens forslag er skrevet med usynligt blæk.
I hvert fald må vi konstatere, at statsministeren ikke kan finde ud af, hvad oppositionen siger, og det må så være statsministerens problem.
Men her har vi altså et konkret forslag.
Det er fremsat i Folketinget, det er trykt, og det er skrevet med sort på en eller anden måde.
Derfor kunne man jo godt tro, at statsministeren eller nogen omkring ham i det mindste læste det, sådan at han ikke på demagogisk facon ville kunne sige det, han siger her.
Det, statsministeren siger i sin tale, passer jo ganske enkelt ikke.
Men det, som vi vil med det her forslag, er jo ikke at lade nogen vente i hundrede år eller flere måneder.
Det, vi vil, er sådan set bare at sikre mest mulig sundhed for pengene, og uanset hvilken fremtidsmodel man har, hvad enten det er den med usynligt blæk, eller det er genopretningsplanen, eller det er andre forslag, så tror jeg, vi alle kan være enige om, at vi ikke har råd til at smide om os med penge.
Hvis vi havde råd til at smide om os med penge, kunne vi jo bare foreslå en ventetidsgaranti på 1 dag for den sags skyld, men det har vi ikke.
Det ville så også være vanvittigt at have sådan en ventetidsgaranti, men det er en anden snak.
Men altså, hvis vi havde masser af penge, kunne vi jo gøre en hel masse.
Nu drejer det sig om at få mest mulig sundhed for pengene, og det er sådan set bare det, det her forslag handler om.
Jeg kunne godt citere fra det her forslag, men da jeg kan se, at der er ringet til afstemning, så vil jeg jo ikke trætte kollegaerne mere end højst nødvendigt.
Men jeg vil gerne sige, at jeg da gerne vil række en hånd ud til den nye indenrigs- og sundhedsminister.
Kunne man så i det mindste ikke, sådan som den tidligere sundhedsminister nu har foreslået, tage en dialog med fagfolkene?
Der er jo ingen mennesker, der arbejder i det her system, som ikke mener, at det er forkert med 1 måneds ventetidsgaranti, og at det på en lang række områder giver en uhensigtsmæssig måde at tilrettelægge tingene på.
Jeg håber meget, at den nye minister vil prøve på at kigge på det her med friske øjne.
Ministeren siger jo – og det er jeg sådan set principielt enig med ham i – at han ikke er argumentresistent.
Det kan jeg godt lide.
Det mener vi heller ikke at De Radikale er, men jeg synes, at det er helt fint, hvis en Venstreminister mener det samme.
Hvis nu ministeren ikke er argumentresistent, kunne ministeren så ikke prøve at se på det her og prøve at se, om der ikke kunne være nogen argumenter for, at man gjorde det på en bare lille smule anderledes måde end den firkantede måde, man gør det på i dag?
Det tror jeg ville være godt, og jeg tror sådan set, at hvis der kunne komme det ud af debatten her, ville vi da smile lidt venligt til ministeren og sige: O.k., godt gået, godt, at du tør prøve på at kigge på det her med friske øjne.