Karen Hækkerup (S), 2011-04-05:
Jeg synes, at vi har masser af handlemuligheder.
Jeg synes, at vi har givet Politiets Efterretningstjeneste mulighed for bedre og i langt højere grad at kunne infiltrere og undersøge, at være opsøgende i forhold til de grupper, hvor man ved at der vil være unge sjæle, der vil kunne drages af de her antidemokratiske holdninger.
Hvis vi skal antidemokratismen til livs, hvis vi skal møde islamisterne der, hvor de allerhelst ikke vil møde os, så er det jo ved at tage en dialog, så er det ved, at vi har folk, der tør tage dialogen med deres folk, og sige, at det, de står for, er forkert, og så er det ved, at man sørger for at vise dem, at der findes en anden vej.
Det med at tro, at man alene kan forbyde sig til, at en holdning forsvinder, er altså noget, der hører andre end demokratiske stater til.
Man kan ikke forbyde holdninger.
Man kan bekæmpe holdninger, og det gør man med ord, og det gør man med ånd.
Det synes jeg vi skal gøre, samtidig med at vi giver Politiets Efterretningstjeneste muligheden for på allerbedste måde at opsnuse, hvad det er for nogle strømninger, der rører sig i de her miljøer, og hvornår det er, at der er folk, der er ved at blive grebet af de her antidemokratiske strømme, og hvornår man kan sætte ind med bekymringssamtaler og andre ting.
For mig handler det her om at få nedbragt antallet af unge mennesker, der falder i Hizb ut-Tahrirs kløer.
Der tror jeg at man skal have nogle andre virkemidler end et rent forbud.
Dansk Folkeparti foreslår, at vi skal forbyde Hizb ut-Tahrir, og ud fra det, som taletiden i Folketinget indtil nu er blevet brugt til, kan man næsten sige, at det er en konkurrence i, hvem der er mest villig til at tage afstand fra det, som Hizb ut-Tahrir står for.
Og der må jeg bare være ærlig og sige, at jeg tror, at vi bredt i Folketinget, hele vejen rundt, er enige om, at de politiske holdninger, som Hizb ut-Tahrir står for, vækker afsky hos os alle sammen.
Men derfra og til at tage udgangspunkt i det, som Dansk Folkeparti foreslår, nemlig at forbyde Hizb ut-Tahrir, er der et stykke vej.
Man kan tale om det, som Hizb ut-Tahrir står for, og jeg tror, at jeg allerede har fået sagt det, som vi vist alle sammen er enige om, nemlig at de holdninger, som de repræsenterer, og det, de står for, er vi imod.
Det taler os imod, det er ubehageligt at lytte til, og det er noget, vi ville ønske ikke fandtes i vores samfund.
Men til det næste skridt, som Dansk Folkeparti foreslår taget, med at forbyde det, må vi med grundloven i hånden sige, at det overhovedet ikke er en reel mulighed, vi har.
Rigsadvokaten har undersøgt det, og vi kan læse i de redegørelser, som Rigsadvokaten er kommet med, at der ikke ved vores domstole vil være mulighed for at forsøge at opløse Hizb ut-Tahrir, fordi de ikke kan bevises at være ansvarlige for ulovlige forhold, og fordi der ikke bør rejses en sag ved domstolene, når der ikke er grundlag for at antage, at der kan føres et tilstrækkeligt bevis.
Det vil sige, at en sag i givet fald vil falde, og derfor skal den selvfølgelig slet ikke rejses.
Hvad ville konsekvensen egentlig være, hvis man forbød Hizb ut-Tahrir?
Det har vi slet ikke diskuteret.
En ting er, om det kan lade sig gøre.
Det kan vi så heller ikke.
Men hvad ville konsekvensen egentlig være, hvis man forbød dem?
Der kan jeg sige, at jeg har stillet det spørgsmål til justitsministeren, og han har sendt det videre til udtalelse hos rigspolitiet.
For jeg kan jo godt frygte, at hvis man går ind og siger, at man vil forbyde den her forening, så vil det blive endnu mere hypet blandt de unge, så vil det blive endnu mere spændende, endnu mere dragende, endnu mere fascinerende at se, hvad der foregår bag de lukkede døre.
Derfor har jeg stillet spørgsmålet om, hvad et forbud i givet fald vil betyde for rekrutteringen, og det spørgsmål er endnu ubesvaret.
Men jeg synes, det handler om et element, vi også må tage med her i Folketinget, når vi drøfter et forbud.
En ting er, at man ikke kan lide folk, ikke kan lide en forening og ikke kan lide det, den står for, men noget andet er, hvad vi egentlig får ud af at gennemføre et forbud.
Vi har eksempelvis ikke forbudt nazismen.
Vi ved jo, at der til gengæld også er visse fordele ved, at en forening ikke er forbudt.
Vi ved, hvem de er, vi ved, hvornår de holder møde, og vi ved, hvor de holder til, og alle disse oplysninger er jo med til at give Politiets Efterretningstjeneste mulighed for ret nemt at holde styr på tingene, og derfor kan man sige, at det jo ikke kun er af det onde, at en forening som Hizb ut-Tahrir ikke er forbudt.
Det giver også visse fordele.
Så jeg vil konkluderende opsummere: Vi kan ikke forbyde Hizb ut-Tahrir, der er ikke hjemmel i vores grundlov til at gøre det.
Vi bryder os ikke om Hizb ut-Tahrir, det tror jeg ikke at nogen af os gør, og jeg kan for mit eget vedkommende sige, at jeg deltog i den demonstration, der var den 22. januar, foran Den Sorte Diamant.
Og jeg synes, det var anstødeligt at se dem stå foran en offentlig bygning, hvor Hizb ut-Tahrir holdt møde, og vise billeder af kister med danske flag på, når der på den anden side af bygningen ved Den Sorte Diamant stod forældre til soldater og sagde: Skal de her mennesker have lov til at holde møde, når de gerne vil have, at mit barn skal slås ihjel?
Jeg forstår godt frustrationen, og jeg forstår godt afskyen.
Socialdemokraterne synes, at det er usmageligt, og det tror jeg der er bred enighed herinde om at synes, men det ændrer bare ikke ved noget, det rører ikke en disse ved det forhold, hvorvidt det er muligt at forbyde foreningen.
Ville det gøre det mere spændende at være medlem af Hizb ut-Tahrir?
Ville det øge rekrutteringen?
Ville det gøre arbejdet sværere for Politiets Efterretningstjeneste.
Ville det blive mere vanskeligt for dem at holde øje med, hvad der bliver sagt i de her kredse, hvad der bliver planlagt, hvornår der skal være møder, og hvad det er, de går rundt og laver?
Og der tror jeg, man må sige, at når nu konklusionen er, at foreningen ikke kan opløses, og det heller ikke kan konkluderes, at det udelukkende ville være af det gode, hvis den kunne, så er der også visse fordele ved, at vi ved, hvem de er, hvornår de holder møder, og hvad de snakker om.
Så jeg synes, at vi skal slutte debatten med at sige: Vi er alle sammen enige om, at vi tager afstand fra det, de står for, men konklusionen er, at foreningen er der, og at vi må tage udgangspunkt i det gode i, at grundloven er, som den er, nemlig at den giver Politiets Efterretningstjeneste rigtig gode muligheder for at holde styr på, hvem der mødes, og hvornår de mødes.