Kristian Jensen (V), 2008-04-29:
Det har været både en spændende og en interessant debat at følge med i i forbindelse med diskussionen om holdningerne til regeringens lovforslag her.
Selv om der er sagt mange ord, synes jeg alligevel, at der fra alt for mange partiers side mangler at blive taget hånd om det helt afgørende spørgsmål i det her lovforslag, nemlig hvorfor det er, at vi fremsætter det fra regeringens side.
Det gør vi, fordi vi kan se, at der er en utrolig stor mangel på arbejdskraft i det danske samfund.
Vi er i den fantastisk lykkelige situation, at hvor vi tidligere diskuterede arbejdsløshed og mangel på job, er vi nu i den fantastisk gunstige situation, at vi diskuterer mangel på arbejdskraft, og hvordan vi kan få de hænder, der er til rådighed i Danmark, til at yde en større indsats, enten i form af længere tid i den ugentlige arbejdstid eller længere tid i form af længere tid på arbejdsmarkedet.
Derfor er vi nødt til fra regeringens side, hvis vi skal give plads til, at dansk økonomi kan vokse, og vi kan få løftet de velfærdsopgaver, vi har foran os, at arbejde målrettet på at udvide arbejdsstyrken i Danmark.
Det gøres ikke sådan med et fingerknips, et snuptag, en enkelt løsning, der sådan rydder alle problemer ad vejen.
Der er faktisk behov for, at der tages fat med en hel palet af elementer, der hver for sig yder deres bidrag til, at vi får øget arbejdsstyrken.
Jeg synes, at en række partier i dag er skøjtet fuldstændig glat hen over den store udfordring, vi står over for, og forholder sig til retorik i stedet for til virkelighed, nemlig at der på danske arbejdspladser, private som offentlige, er en utrolig mangel på arbejdskraft.
Det er derfor baggrunden for regeringens jobplan, hvor vi snakker om ikke bare det her skattenedslag, men også om øget mulighed for, at førtidspensionister kan prøve at komme tilbage på arbejdsmarkedet med retten til at vende tilbage, at folkepensionister får en større mulighed for at arbejde ved siden af deres pension uden at få nedslag i deres folkepension, at vi laver en øget indsats for international rekruttering, at vi får nedbragt det alt for høje sygefravær, vi har, og at vi får gjort en indsats for at få endnu flere voksenlærlinge.
Jeg kunne endda udvide rækken ved også at nævne de stadig igangværende forhandlinger om at få ændret SU-reglerne, så det er muligt for flere studerende ved siden af deres SU at have et job, som også vil være med til at løfte en lille del af den kæmpe udfordring, vi har med, at vi har for lille en arbejdsstyrke.
Jeg synes egentlig, at det er beskæmmende, at det kun er regeringen, Dansk Folkeparti, Det Radikale Venstre og Ny Alliance, der seriøst er gået ind i den her diskussion og står bag ved lovforslaget her.
Jeg synes, at de andre partier skøjter hen over deres ansvar.
Når vi så kigger på det lovforslag, der ligger her, og siger, at hvorfor er det lige præcis den her gruppe, som vi går ind og belønner, så kunne man jo tage den lidt positive tilgang og sige, at det måske er vigtigere, at det er dem, der er raske, og dem, der kan og vil arbejde, som vi får til at arbejde noget mere.
Det er lige præcis den gruppe, som vi går ind her og siger, at dem, som egentlig kan og vil arbejde mere, skal vi give en større gulerod, for
hvad er vilkårene?
Vilkårene er ganske enkelt, at i dag er der 80 pct. af de 60-årige, der er på arbejdsmarkedet, men når man så går 4 år længere frem og kigger på de 64-årige, så er det skiftet rundt, så er det 80 pct., der er ude af arbejdsmarkedet.
Der er intet tidspunkt i et menneskelivsforløb, hvor frafaldet fra arbejdsmarkedet er så entydigt markant som i perioden fra det 60. år til det 64. år.
Det er ikke sådan et letforståeligt lovforslag, som er brygget sammen her, men det er brygget sammen for netop målrettet at undgå det, som andre partier var inde på, nemlig at der skulle være en speciel stor ekstraomkostning ved at belønne nogle, der alligevel ville have fortsat.
Vi har forsøgt at afgrænse det, og det giver altså en afvejning af, hvor stor en udgift man skal have til folk, der alligevel ville have fortsat, i forhold til hvor kompliceret en lovgivning vi skal målrette.
Jeg mener, at der i finanslovforhandlingerne er fundet en god balance mellem på den ene side målrettet lovgivning og på den anden side så også en vis begrænsning i, hvor teknisk et lovforslag er.
Det er bygget sådan op, at vi tager fat i, at det arbejdsmarkedsbidragsgrundlag, der er, og det arbejdsmarkedsbidrag, der bliver betalt, så at sige bliver den optjeningsret, man har år for år, fra man fylder 60 år, til man fylder 64 år.
Og hvis man så fortsætter med at være aktiv efterfølgende og har levet op til kriterierne, får man så at sige sine egne penge tilbage igen.
Det er selvfølgelig ikke helt sådan, det foregår, men det er sådan set det princip, der ligger bag, nemlig at det, der så kommer til udbetaling senere, svarer til det, man har optjent i perioden.
Der har været en diskussion om, hvorvidt det her skulle være sådan en særlig regel for de højestlønnede.
Det fremgår af lovforslagets bemærkninger, at knap 90 pct. af de 64-årige tjener under 300.000 kr.
Det er altså den helt store gruppe af de 64-årige, der er målgruppen for det her lovforslag.
Det er kun en meget, meget lille del af befolkningen, der som 64-årige har en indkomst på over 0,5 mio. kr.
Det er gjort netop ud fra de betragtninger, som hr. Niels Helveg Petersen gjorde om, at vi her har at gøre med grupper, for hvilke sandsynligheden for, at de alligevel ville være fortsat på arbejdsmarkedet, var så stor, at vi ikke mente, at det var rimeligt at give dem en ekstra belønning.
Så har der været en række kommentarer om den her bundgrænse for indtægt.
Hvad var nu det for noget?
Især hr. Nick Hækkerup var meget bekymret for, om det her nu skulle betyde, at vi holdt nogle udenfor på grund af en for høj grænse for, hvilken indtægt der skal være.
håbe, at Socialdemokratiet vil genlæse forslaget og efter en anden gennemlæsning måske genoverveje deres modstand.
For sagen er den, at der for at få ret til at komme ind under ordningen er to krav, der skal være opfyldt.
Vi kræver, at man skal være så meget på arbejdsmarkedet, at man lever op til det ATP-krav, der er i forbindelse med at være fuldtidsbeskæftiget.
Men der er jo en gruppe mennesker i samfundet, som ikke indbetaler til ATP.
Det gør selvstændige ikke, det gør honorarmodtagere ikke.
Hvordan skal vi så sikre, at de også leverer en arbejdsindsats, der nogenlunde modsvarer en fuldtidsbeskæftigelse, sådan at man ikke laver en meget mere gunstig ordning for honorarmodtagere og selvstændige end for lønmodtagere?
Det gør vi bl.a. ved at indlægge vores indtægtskrav på ca. 159.000 kr. om året.
Vil det så betyde, at der er nogle lønmodtagere, som på grund af grænsen vil blive holdt ude?
Nej, for hvis vi kigger på det, ser vi, at det er sådan, at indtægtskravet opnås, hvis man har haft en indtjening på 80 pct. af dagpengeniveauet.
Det betyder, at hvis man i forvejen har levet op til det timekrav, der er, så vil det nærmest være umuligt ikke også at leve op til det indtægtskrav, der er.
Derfor er det en meget teoretisk situation, at indtægtskravet ikke er opfyldt, samtidig med at timekravet er opfyldt for lønmodtagere.
Så hvis vi droppede indkomstkravet, som jeg kunne forstå var en stor sten i skoen for Socialdemokratiet, ville det betyde, at der ville være en langt lettere adgang for selvstændige og honorarmodtagere til at komme ind under ordningen.
For dem har vi ikke nogen ATP-opgørelse på.
Jeg har svært ved at forestille mig, at det lige præcis - selv om jeg personligt kan have meget sympati for grupperne - er den sympati, Socialdemokratiet ønskede at udtrykke i deres bekymring.
Der er nogle stykker, som har været inde på, om regeringen nu er overoptimistisk.
Vi har valgt at foretage en vurdering gående på, at lovforslaget her vil betyde, at yderligere 4.000 årsværk vil være til rådighed på arbejdsmarkedet, og at det dermed vil være et forslag, der så at sige bærer finansieringen i sig selv.
Jeg er altid tilhænger af, at man skal tænke sig godt om, og at man skal føre en ansvarlig økonomisk linje, men de påstande, der underforstået har været om, at regeringen skulle være overoptimistisk, er altså fuldstændig grundløse.
Må jeg ikke bare nævne, at de økonomiske vismænd i deres vurdering af et stort set identisk forslag siger, at det vil betyde et øget arbejdsudbud ikke på 4.000 årsværk, men på 15.000 årsværk, og at Dansk Industri, som også har været nævnt, har skudt på, at det vil give ikke 4.000 årsværk, men et sted mellem 30.000 og 40.000 ekstra årsværk.
Regeringen har altså taget - og her vil jeg sige undskyld til hr. Lars Barfoed - den mest konservative vurdering overhovedet.
Jeg ved godt, at det måske ikke var den vurdering, Det Konservative Folkeparti ville have lagt til grund, men det var den mest forsigtige vurdering overhovedet at lægge ind for netop ikke - i hvert fald ikke retmæssigt - at kunne blive beskyldt for at være overoptimistisk.
Andre, der har foretaget vurderinger på tilsvarende forslag, har medregnet en langt større effekt end den, vi har turdet tage med ind, og derfor vil jeg vil blankt afvise de kritikpunkter, der har været.
Så var der blandt visse partier nærmest en tendens til at sige, at lovforslaget her er helt forkert strikket sammen, for det gør slet ikke noget ved den store flugt, der er fra den offentlige sektor til den private sektor.
Der var en del af fru Line Barfods indlæg, som mere gik på den igangværende konflikt end den igangværende behandling af lovforslaget.
Men jeg har bare for at oplyse tilhørerne hentet et par tal frem, der siger noget om, hvorvidt der er en flugt fra det offentlige over mod det private.
Tal fra Dansk Arbejdsgiverforening viser, at i perioden fra 2005 til 2006 skiftede 37.891 personer fra den offentlige sektor til den private sektor.
Det er selvfølgelig et stort tal, men det modsvares bare af, at den anden vej fra den private sektor til den offentlige sektor skiftede 41.561 personer.
Altså ca. 3.500 flere personer skiftede fra den private sektor til den offentlige sektor end omvendt.
Så den myte, der bliver forsøgt bygget op om, at den offentlige sektor er et forfærdeligt sted at arbejde, og at alle de, der er ansat i den offentlige sektor, render væk for at få job i den private sektor, er ikke bare dybt skadelig, den er også lodret forkert.
Jeg vil slutte af med at sige, at der er enkelte - jeg kan nævne hr. Anders Samuelsen, hr. Lars Barfoed og hr. Niels Helveg Petersen - der har nævnt, at lovforslaget her jo ikke er et mål i sig selv, men så at sige en lap, en kvist, en tilbygning, et udhus, eller hvad man nu ellers kan kalde det, på det i forvejen ganske charmerende og spraglede skattesystem.
Jeg vil gerne give disse medlemmer fuldstændig ret.
Det er naturligvis ikke et mål i sig selv at lave den her form for særordninger.
Derfor er det også, at regeringen har nedsat en Skattekommission med det klare formål at få fremskaffet en række modeller til, hvorledes skatten på arbejde kan sættes ned, herunder også skatten på den sidst tjente krone.
For vi har behov for at sætte skatten på arbejdsindkomst ned.
Det glædelige ved skat, kan man sige, er jo egentlig, at den har en fantastisk virkning.
Det, man lægger skat på, får man mindre af, og det, man fjerner skatten fra, får man mere af.
Derfor vil det være positivt at fjerne noget af skatten på arbejdsindkomst for derigennem at få et større arbejdsudbud.
Det er regeringen fuldt ud bevidst om, og vi tager vores ansvar på os i form af, at vi forventer, at vi i foråret 2009 kan indbyde Folketingets partier bredt til forhandlinger om en egentlig skattereform.
Og jeg håber, at de partier, der er interesseret i at løse en af den nuværende situations største udfordringer, nemlig mangelen på arbejdskraft, vil tage positivt imod den indbydelse, og at de vil deltage positivt i at få frembragt også det politiske flertal bag en skattereform.
Indtil da er det her et rigtig godt forslag, og jeg glæder mig over, at der, trods det at der en gang imellem er faldet lidt knubbede ord, er et flertal bag.