Per Clausen (EL), 2010-04-26:
Lovforslaget indeholder en lang række udmærkede og gode overvejelser om, at man skal undgå tvang, hvis det overhovedet er muligt, at man skal bruge den mindst indgribende metode, og at det alligevel i nogle konkrete tilfælde kan være nødvendigt at bruge tvang.
Jeg mener, at det er rigtige, seriøse overvejelser.
Der henvises også til det projekt, man gennemførte sammen med regionerne.
Jeg mener, det var tilbage i 2004, at man havde et kvalitetsprojekt om brug af tvang i psykiatrien, den såkaldte gennembrudsmetode.
Man kunne også have anført, at man umiddelbart i forlængelse af det projekt faktisk så et klart fald i anvendelsen af tvang.
Dette fald er desværre forsvundet og erstattet af en stigende anvendelse af tvang.
Det tyder jo på, at det, man for alvor har brug for, er en samlet politik på det her område, som har det udgangspunkt at fremskaffe de ressourcer og den tid, der er nødvendig i forhold til patienterne, og den efteruddannelse og opkvalificering af personalet, som er nødvendig for både at give den bedst mulige behandling, den mindst mulige anvendelse af tvang og den største tilfredsstillelse for de medarbejdere, der er på arbejde inden for denne sektor.
Alle tre faktorer er jo vigtige. Når man så ser på de lovforslag, vi behandler om psykiatrien, synes jeg, at den indlysende opfølgning i forhold til de her projekter er fraværende, fuldstændig fraværende.
I stedet får vi nogle enkeltelementer i det her lovforslag, hvor jeg sådan set medgiver, at det ikke nødvendigvis er så nemt at svare, hvad der konkret er det rigtige.
Så er der to elementer i lovforslaget, som efter min opfattelse er betænkelige.
Der indføres en maksimal betænkningstid på tre dage forud for beslutningen om tvangsbehandling.
Det begrundes med, at det er rigtig skidt for mennesker at gå i lang tid og vente på den behandling, de alligevel tvangsmæssigt bliver udsat for, og så kan det lige så godt gå hurtigt.
Men spørgsmålet er jo – og det kan jeg ikke se ud af det materiale, vi har fået – om nogle faktisk i den periode overgår til frivillig behandling, også efter de tre dage.
Det er umuligt at se noget om det ud af bemærkningerne til lovforslaget, og det vil vi da i hvert fald interessere os for.
Der står også i bemærkningerne, at det skal tilstræbes, at man får snakket med sin patientrådgiver, så man i samarbejde med patientrådgiveren kan beslutte sig til, om man skal gøre det ene, det andet eller klage, inden de tre dage er gået.
Men det sker jo på baggrund af en situation, hvor man godt ved, at den mulighed, der er for at komme til at snakke med sin patientrådgiver, formentlig fører til, at det i mange tilfælde ikke vil kunne ske.
Til det sidste om den oppegående tvangsfiksering vil jeg sige, at jeg tror, at det for dem, der ikke har prøvet det – og det er vist alle her, der i hvert fald ikke har været udsat for at blive tvangsfikseret – er ganske vanskeligt at sige noget præcist om, hvad der er mest ydmygende; om det er den liggende, gående eller siddende tvangsfiksering, eller hvad det nu er.
Pointen er, at tvangsfiksering under alle omstændigheder er meget, meget ubehageligt og modbydeligt, og at det er helt forfærdeligt, at mennesker udsættes for det i meget, meget lang tid.
Derfor må jeg sige, at jeg på baggrund af det, vi indtil nu har kunnet få at vide om forholdene på Sikringen, ikke føler mig overbevist om, at det vil være fornuftigt at give den mulighed, der lægges op til i det her lovforslag, selv om jeg erkender, at det er en forsøgsordning, og at der er mange sikkerhedsforanstaltninger for at forhindre, at det bliver brugt – hvad skal man sige – på en måde, som kunne tendere magtmisbrug.
Jeg synes alligevel, der er mange spørgsmål, vi mangler at få svar på i forhold til, hvilke alternativer der kunne tages i anvendelse, og der vil jeg bare sige, at vi selvfølgelig vil være med til at stille nogle spørgsmål om det under udvalgsbehandlingen.
Jeg er nødt til at sige, at vi er meget skeptiske over for lovforslaget, hvad angår de to punkter, jeg har nævnt her, og vi er ikke mindst skeptiske, fordi problemet ligesom er, at vi ikke rigtig synes, det går så hurtigt med at få gjort det, der grundlæggende skulle løse problemerne.
Det kan godt være, det er godt med en alsidig personalesammensætning, men jeg er nu ikke sikker på, at en uddannelse som dørmand ligefrem kvalificerer særlig meget til et arbejde på Sikringen.