Lisbeth Bech Poulsen (SF), 2016-05-27:
For 26 år siden blev 159 mennesker myrdet i den største forbrydelse siden anden verdenskrig.
Det var ikke en ulykke, det var ikke en tilfældighed, det var en overlagt mordbrand, som vi desværre stadig væk i dag ikke kender det fulde omfang af i forhold til motiv, hvem der præcis gjorde det, osv.
Omkring en tredjedel af de skibspassagerer, der døde – blev dræbt – var danske statsborgere, som har efterladt sig pårørende, venner og familie, som ikke har kunnet få sat et punktum i den her sag, bl.a. på grund af svigt fra danske myndigheders side.
Jeg er rigtig glad for, at hr. Søren Søndergaard før understregede det, som jeg håbede var åbenlyst – men det var godt at få det understreget – nemlig at det her ikke er partipolitik.
Det her skete for 26 år siden – hvis justitsministeren taler lidt lavere, kan jeg komme af med min tale – og hr. justitsminister, det er ikke partipolitik.
Den nuværende justitsminister er selvfølgelig ikke ansvarlig for det, som foregik for mange år siden.
Der er ingen politikere, der er ansvarlig for mordbranden.
Det er kun dem, der påsatte branden, der er det.
Men vi er ansvarlige for at sikre, at alle oplysninger kommer for en dag, og at der bliver sat et punktum for den her sag.
Det kan vi ikke uddelegere til et andet land, et andet lands parlament, et andet lands kommission.
Den norske kommission skal kigge på brandstiftelsen, på det, der skete, fordi de jo også i mange år havde udpeget en fuldstændig uskyldig mand som bagmand for den her brandstiftelse.
Da det gik op for dem og for det norske parlament og den norske offentlighed, at det i så mange år var den forkerte, der var blevet udpeget, så tog de det naturlige skridt og sagde: Så skal vi da have en kommission i gang.
Men det har intet at gøre med det, som vi foreslår i dag, og som er at sige: Dengang efter mordbranden delte Sverige, Danmark og Norge opgaverne op imellem sig.
Danmark havde ansvaret for skibets ejerforhold, forsikringsforhold, skatteforhold osv.
Men lynhurtigt kom der nogle mennesker og sagde: Hej, det er os, der ejer det og står bag osv.
Og så fik de 6 måneders hæfte.
Man kunne være gået dybere ned i det og have set på, at der var nogle virkelig mærkelige ting både i forbindelse med det skib og tidligere skibe i forhold til den ejerkreds og de investorer, der stod bag.
Der var så mange uldne ting.
Hvorfor er det ikke ligegyldigt?
Det er det selvfølgelig ikke, for hvis der er brandstiftelse, er der også et motiv.
Og hvad kan motivet være?
Jamen det kan bl.a. være – og nu tænker jeg bare højt – utrolig mange millioner dollars i forsikringssum.
Det er i hvert fald en hypotese, som man må overveje, hvis man går ind og kigger på ejerforhold og nogle af de ting, der er sket.
Der løftede vi ikke vores ansvar godt nok.
Det er en af de ting, vi må komme til bunds i, så vi kan få lukket sagen.
Noget andet er det, der er foregået de sidste par år, nemlig at der var en skibsinspektør, der ikke rigtig kunne forstå, at der var en dansk lastbilchauffør, der blev udpeget som den skyldige.
Men han tænkte, at det måtte myndighederne jo have styr på.
Så starter diskussionen i Norge igen, fordi alle bliver enige om, at det selvfølgelig ikke var den danske lastbilchauffør.
Og skibsinspektøren går selvfølgelig til sin gamle arbejdsplads, Søfartsstyrelsen, og siger, at han som privatperson ligger inde med en viden, som han selvfølgelig bliver nødt til – både på grund af det ansvar, han har, og af moralske årsager – at levere videre til den norske kommission, der bliver sat i gang nu.
Det kan godt være, det er oplysninger om 159 mennesker, der er blevet myrdet, men det skal gå igennem de rette kanaler.
Nu tager vi den videre herfra.
Og det sker efter en diskussion med kammeradvokaten.
Fint, men hvad sker der så?
Man retter henvendelse til Justitsministeriet og til Rigsadvokaten, som nærmest siger, at medmindre vedkommende har set en person stå med en tændstik i hånden, er det ikke relevant.
Det er ikke rimeligt, at en af de mest centrale personer i den her sag, som siger, at han har afgørende viden, bliver nægtet at videregive den viden som privatperson.
Og da det så skal gå igennem de rette kanaler, bliver det stoppet.
Det kommer ikke videre.
Det var aldrig kommet videre, hvis den her person ikke var gået til medierne med sin viden.
Vi bliver nødt til at få lukket den her sag ned én gang for alle, og ikke lukket ned på den måde, at vi ikke vil snakke om det, at vi ikke vil gøre vores arbejde færdigt, men lukket ned ved at få belyst alle de ting, der skal belyses, og det kan den norske kommission ikke gøre.
Den norske kommission kan jo ikke få tilsendt alt materialet fra den danske regering.
Den norske kommission kan ikke afhøre danske myndighedspersoner under vidneansvar.
Og det er ikke den norske kommissions opgave at rydde op i det her morads eller sikre, at danske myndigheder løfter deres ansvar på tilfredsstillende måde.
Intet af det er den norske kommissions ansvar, og de må heller ikke.
Når justitsministeren og andre siger, at man nok skal sende dokumenter af sted, eller når andre ordførere siger, at de bare kan spørge efter dem, vil jeg sige, at de jo ikke ved, hvad det er, de skal spørge efter.
Nej, det ved de nemlig ikke.
Og justitsministeren vil selvfølgelig ikke sige, at han vil sende fortrolige dokumenter af sted til en norsk kommission.
Så det her har intet at gøre med den norske kommission.
Lovforslaget er netop – og det er et lovforslag, fordi vi jo ved, at regeringen ikke respekterer folketingsflertal bag beslutningsforslag – præcist skåret til, så det ikke overlapper den norske kommissions arbejde.
For vi kunne da godt forudse, at hvis vi kom med det forslag, var der nogle, der ville sige: Jamen vi skal da ikke have både en norsk og en dansk kommission.
Nej, vi skærer det til, sådan at det, der er et dansk ansvar, og det, der handler om danske myndigheders rolle og historikken i det, alene er det, vi kigger på.
Det er tidsafgrænset, for det, vi jo også diskuterer i forbindelse med kommissioner, er, at de tager utrolig lang tid.
Det er tidsafgrænset til 6 måneder, og skulle der så være løse ender, må undersøgelsesgruppen tage en vurdering og komme med en anbefaling.
Det er ikke et hovsaforslag.
Jeg har ikke været ordfører så længe, men det her beror på det arbejde, som hr. Søren Søndergaard har lavet for Enhedslisten, som hr. Tommy Dinesen har lavet for SF, og som hr. Tom Behnke har lavet – som en masse mennesker og partier i det her Folketing har arbejdet med i rigtig mange år.
Jeg har nævnt flere gange, at der var en forespørgselsdebat i maj 1997.
Den blev lukket ned.
Rigsadvokaten sagde, at man ikke ville genoptage undersøgelsen, fordi det strafferetlige ansvar var forældet.
Okay, men uanset det, skal vi så ikke have viden frem?
Vi skriver også i bemærkningerne til lovforslaget, at uanset om vurderingen er, at der er en forældelsesfrist – jeg er ikke jurist, så det skal jeg ikke kunne sige om der er – har vi brug for, at alt kommer frem.
Nogle gange er vi bare politisk uenige her i salen, og det er fair nok.
Men jeg er ikke blevet overbevist af et eneste argument herinde om, at det her ikke er en god idé, når alle siger, det er forfærdeligt, at alt ikke er kommet frem.
Ja, der er kritikpunkter osv., men der er ikke kommet nogen saglige grunde til ikke at sætte det i gang.
Der er ingen grund til at vente på den norske kommission, for det handler ikke om det samme.
Jeg tror altså, at pårørende og overlevende er ret ligeglade med den sympati, der strømmer dem i møde herindefra.
Jeg tror, de gerne vil have, at der bliver sat en streg under det her forløb, at det hele bliver belyst, og at sagen bliver afsluttet på den måde, at de har fået viden og vished om, hvad der er sket.
Jeg hører dog fra nogle af de partier, der ikke vil støtte det her, at der skal foretages yderligere, at sagen ikke skal begraves igen.
Derfor arbejder vi selvfølgelig videre med det, og vi må se, hvad vi så kan gøre i fællesskab, så den her sag i hvert fald ikke bliver lukket ned, og så vi kan komme videre.
Men jeg vil gerne sende en kæmpe stor tak til de partier, som støtter op om det her, og en stor tak til de personer – nogle af dem er her i dag – som igennem mange, mange år utrætteligt har arbejdet for, at der skulle være retfærdighed og vished for ofrene og de pårørende.