Morten Messerschmidt (DF), 2007-10-11:
Forslag til vedtagelse »Folketinget pålægger regeringen at udskrive folkeafstemning om Det Europæiske Råds forslag til reformtraktat.«
Der er blevet sagt mange vise ting fra denne talerstol gennem tiden og også i dag.
En af de ting, som er af historisk karakter, og som jeg altid kommer til at tænke på, når vi diskuterer EU, er de ord, at hvis man løber panden mod en mur, og der lyder en hul klang, er det ikke nødvendigvis muren, der er noget galt med.
Grunden til, at jeg nævner det, er, at det er, som om EU hele tiden løber for fuld kraft mod forskellige mure.
Jeg mener at have fundet ud af, at hver gang der lyder en hul lyd, er det altså ikke muren, der er noget galt med.
Det er faktisk det projekt, som man forsøger at lancere.
Vi så det med forfatningen, hvor EU løb panden mod muren i Frankrig og Holland og givetvis også ville have gjort det i Danmark, og hvad gør man så?
Stopper man op og siger: Nå, så er det nok projektet, der er noget galt med, og så må vi finde ud af, hvad det er, europæerne vil have?
Næh, det gør man ikke.
Men tror straks, at det er befolkningen, der er noget galt med, og derfor forsøger man endnu en gang med samme traktat.
Alle de, der er toneangivende i EU-spørgsmål i Europa, er enige om, at der er tale om den samme traktat, som vi tidligere havde under navnet forfatning.
Valéry Giscard d’Estaing, der var med til at skrive forfatningen og vel nok var den mest toneangivende person i den proces, siger det; den danske kommissær, fru Mariann Fischer Boel, siger det; formanden for Europa-Parlamentet, hr. Pöttering, siger det; ja, selv det danske Udenrigsministerium siger det, nemlig i et notat af 27. juni 2007, hvor det af side 1 fremgår, og jeg citerer: Der lægges op til at gennemføre størstedelen af de nydannelser, som var indeholdt i forfatningstraktaten.
Citat slut.
Altså er reformtraktaten overhovedet ikke nogen ny traktat.
Den er en videreførelse af det projekt, som man med forfatningen ønskede at påtvinge europæerne, og af al kraft ønsker de, der vil have Europas Forenede Stater, at undgå, at projektet falder og man endnu en gang skal løbe panden imod en mur.
Derfor forsøger man at kraft at undgå at få traktaten lagt ud til folkeafstemning.
Ser man historisk på det, ser man på, hvad vi har gjort tidligere i historien, har grundlovens § 20 nemlig ikke været en hindring.
Den har været en sidste garanti for, at man har holdt folkeafstemninger.
I 1986 var man ude med § 20, i 1993 var man ude med § 20, og begge gange holdt man naturligvis folkeafstemning.
Jeg kan ikke forstå, hvorfor Schlüter kunne indse det, og hvorfor Nyrup Rasmussen kunne indse det, når den nuværende regering ikke kan indse det.
Jeg vil godt have lov til at fremhæve den politiske ordfører for Det Konservative Folkeparti, fru Pia Christmas-Møller, som jeg vil takke for den hæderlighed, det helt klart er at tale sit parti imod og sige, at naturligvis skal vi have en folkeafstemning, lige så vel som der er stærke kræfter i Socialdemokratiet, som trækker i samme retning.
Det som regel det, vi hører: EU har brug for nye spilleregler, EU skal videre frem på banen, og derfor må vi nødvendigvis have en ny traktat.
Men hvordan er det nu lige, virkeligheden ser ud?
Jo, af Kommissionens egen redegørelse for 2006, »Quo Vadis?« hedder den i vanlig folkelig stil, fremgår det, at man i 2006 fremlagde mere end 400 forslag til beslutning og afgørelse fra Kommissionens side - mere end 400!
Selv den mest reguleringsivrige regering i Danmark kan næppe komme op på hele 400 forslag inden for et enkelt år, men det er altså Kommissionens status.
Læser man Udenrigsministeriets redegørelse for 2006 igennem, kan man faktisk notere sig, at den danske udenrigsminister roser sig selv og EU for, at 2006 var året, hvor man virkelig kom igennem med nogle afgørende lovgivningsinitiativer, og hvor man virkelig tog hånd om nogle af de store problemer i EU.
Det er besynderligt, at de store og gode resultater, som man påstår de er, har kunnet gennemføres under en traktat, som tilsyneladende tilhører et strandet EU.
Sandheden er selvfølgelig, at EU overhovedet ikke er strandet.
EU er overhovedet ikke gået i stå, tværtimod tordnede man alene i 2006 derudad med 400 nye forslag til EU-regulering, og derfor handler det om noget helt andet.
Det handler om, at man vil snige den forfatning, som faldt med Hollands og Frankrigs nej, igennem, og ærlig talt: Det er noget ufint, at man sniger sig uden om en folkeafstemning i den sammenhæng, for hvad er det egentlig, ændringerne går ud på?
Jo, vi mister vores faste kommissær.
Samtidig med, at det i EU stadig kun vil være Kommissionen, som kan fremsætte forslag til vedtagelse, mister Danmark i lange perioder sin kommissær.
Frem til 2014 vil det være to tredjedele af landene, som har ret til en kommissær, og efter 2014 er det op til Ministerrådet at afgøre, hvor mange det skal være.
Vi har overhovedet ingen garanti for, at det bliver to tredjedele af landene.
Det er heller ikke i Danmark interesse som et lille land ikke at være repræsenteret der, hvor tingene sker.
Nå ja, er der så nogle, der vil sige, men det at fremsætte forslag er kun én ting.
Der, hvor det virkelig batter, er, når vi skal vedtage dem, og når vi kan ændre det, Kommissionen kommer med.
Det er for så vidt også rigtigt.
Det foregår jo i Ministerrådet, og hvad er det, der sker i Ministerrådet?
På et ukendt og uhørt stort antal områder overgår man nu til flertalsafgørelser.
Én ting er, at vi i lange perioder ikke har mulighed for at fremsætte de forslag, vi godt kunne tænke os at fremsætte, en anden ting er, at når de forslag endelig kommer på, og vi skal stemme om dem i Ministerrådet, risikerer vi også at blive stemt ned.
På mere end 25 områder har vi i dag vetoret, så vi kan sige nej.
Men efter at denne traktat er blevet vedtaget, kan de andre lande bare stemme os ned, og det kender vi desværre alt for godt til i dag.
Jeg nævnte over for de tidligere ordførere nogle af de eksempler, vi har på, at det virkelig smerter, når Danmark bliver stemt ned, og hvor vi virkelig kan mærke, at det gør ondt, når Danmark bliver stemt ned.
Noget af det, vi altid taler om i Europaudvalget, er dyretransporter og dyrevelfærd.
I en lang række andre europæiske lande ser man helt anderledes på dyrevelfærd, end vi gør,
og betragter dyr som ting, der bare skal fragtes over grænserne.
Sådan ser vi ikke på det i Dansk Folkeparti, og vi vil derfor have en langt mere restriktiv dyrevelfærdslovgivning end den, vi får i EU.
Men er det muligt?
Og hvorfor ikke?
Fordi vi bliver stemt ned.
Jeg kan ikke indse, hvordan det kan være et demokratisk fremskridt, at vi nu på mere end 25 områder skal have det princip, som gang på gang fører til nederlag for danske interesser.
Nu får vi menneskerettighederne indskrevet i EU-lovgivningen, og nu kan vi påberåbe os menneskerettighederne ved EF-Domstolen.
Jo tak, men husk, at da den danske ytringsfrihed skulle stå sin prøve, da den danske ytringsfrihed blev testet hårdest i nyere tid, nemlig under Muhammedkonflikten, vendte EU Danmark ryggen.
EU tøvede og sagde, at også ytringsfriheden kan gradbøjes, og vil vi virkelig have, at det fremover skal være det organ, som i den hårdeste krise ikke stod skulder ved skulder med Danmark, der skal afgøre, hvor grænsen for ytringsfriheden går, og ikke længere Højesteret, som det er i dag?
Vil vi virkelig have, at spørgsmål som den personlige frihed, religionsfriheden, forsamlingsfriheden, retten til uddannelse og retten til arbejde ikke længere skal være anliggender, som i sidste ende afgøres ved Højesteret, men fremover skal afgøres ved EF-Domstolen, hvor det ikke er dommere, som er uddannet i dansk retstradition med kendskab til danske retsprincipper, der træffer afgørelser, men dommere fra Bulgarien, Rumænien, Polen, Estland osv.?
Vil vi virkelig deponere vores menneskerettigheder i et organ, der ikke er domineret og præget af danske juridiske grundprincipper?
Naturligvis ikke!
Menneskerettighederne og ytringsfriheden har de det trangt med i EU.
Det så vi senest, da østrigerne kom til at vælge et forkert flertal.
Nu har vi godt nok fået en ny regering i Danmark, og den nye regering vil givetvis sige, at den aldrig vil gøre, som hr. Poul Nyrup Rasmussen gjorde, da man sanktionerede mod et land, der havde holdt et frit valg, og det behøver den danske regering sådan set heller ikke.
Nu indskrives der nemlig en Lex Østrig i traktaten.
Nu bliver det et EU-anliggende at fratage et folk retten til medlemskab, hvis det ikke stemmer, som EU gerne vil have det.
På område efter område flyttes kompetencen ud af dette Folketing og over til EU’s institutioner.
Det ønsker vi ikke skal ske.
Vi ønsker, at samarbejdet i Europa skal bygge på demokratiske principper, og at kompetencen skal tilbageføres til de nationale organer, og frem for alt ønsker vi, at når traktater ændres, skal det ske på et demokratisk grundlag ved afholdelse af folkeafstemninger.
»Folketinget pålægger regeringen at udskrive folketingsvalg om Det Europæiske Råds forslag til reformtraktat.«