Inger Støjberg (V), 2009-11-12:
Beslutningsforslaget går ud på, at Folketinget pålægger regeringen hurtigst muligt at fremsætte et lovforslag, der ophæver ægtefælleafhængigheden ved tildelingen af kontanthjælp.
Det, Enhedslisten kalder for ægtefælleafhængighed, kaldes også for gensidig forsørgelsespligt.
Det betyder, at en kone f.eks. har pligt til at forsørge sin mand, og at en mand har pligt til at forsørge sin kone, og kun hvis han eller hun ikke kan forsørge sig selv og sin ægtefælle, kan familien have ret til at få hjælp fra det offentlige.
Det vil Enhedslisten nu have lavet om på.
De vil have indført en retstilstand, hvor familien kan få kontanthjælp, selv om de sagtens kan klare sig selv.
De vil have det sådan, at den ene ægtefælle kan få kontanthjælp, selv om den anden tjener rigeligt til at forsørge dem begge.
Jeg røber vist ingen hemmelighed ved at fortælle, at regeringen ser noget anderledes på tingene.
Ægtefælleafhængigheden er et resultat af, at familien her i landet betragtes som en enhed, og at ægtefæller har nogle forpligtelser over for hinanden, som samlevende ikke har.
Som det lidt højtideligt hedder i ægteskabslovgivningen, forpligtes mand og hustru gennem pengeydelser, gennem virksomhed i hjemmet eller på anden måde til hver efter sin evne at bidrage til at skaffe familien det underhold, som efter ægtefællernes livsvilkår må anses for passende.
Til underholdet henregnes, hvad der udkræves til husholdning og til børnenes opdragelse såvel som til fyldestgørelse af hver ægtefælles særlige behov.
Det er det, der går igen, når vi taler om gensidig forsørgelsespligt, og får regeringen er det altså ikke bare tomme ord.
I beslutningsforslaget får Enhedslisten ægtefælleafhængigheden til at se noget gammeldags og noget mærkelig ud, og det er de jo sådan set velkomne til; i sin tid anså venstrefløjen jo selv ægteskabet for at være lidt forældet og lidt komisk.
Men der er intet mystisk ved ægtefælleforsørgelse.
Ifølge Velfærdskommissionen er princippet om ægtefælleforsørgelse normen i stort set alle landes nederste sociale sikkerhedsnet svarende til kontanthjælpssystemet.
I bemærkningerne til forslaget begrunder Enhedslisten pudsigt nok sit forslag med, at mange mennesker, der ikke er berettiget til arbejdsløshedsunderstøttelse, tror, at de er berettiget til kontanthjælp, og de får sig en slem overraskelse, skriver Enhedslisten.
Men der er vel en anden måde at undgå den ubehagelige overraskelse på.
Som bekendt – og som vi diskuterede lige før – er det frivilligt, om man vil være med i en arbejdsløshedskasse.
Ikke alle er forsikret, og hvis vi taler om forsikringer i almindelighed, er der vel heller ikke noget usædvanligt i at være forsikret og dermed så også at kunne have gavn af det.
Jeg kan godt se, at det er nogle tanker, som jo slet ikke er faldet Enhedslisten ind, men jeg kan godt præcisere det lidt.
Regel nummer et siger nemlig, at man kun kan få penge fra en forsikring, hvis man er forsikret.
Det betyder, som Enhedslisten også skriver, at ikke alle er berettiget til dagpenge.
Forsikring eller ej, det afhænger naturligvis af risikoen for at få brug for en forsikring.
Mange unge har siden årtusindskiftet fravalgt a-kasse-medlemskab.
Det skal jo formodentlig ses i lyset af de helt exceptionelt gode jobmuligheder, der var i perioden.
Samtidig har de unge under 25 år ikke et forsørgelsesansvar og dermed ikke behov for samme sikkerhed som de lidt ældre.
Men som vi også hørt før, er tingene vendt på a-kasse-området, når det gælder de unge.
Men det er jo sådan set en mærkelig idé, at vi skal have lavet hele kontanthjælpssystemet om, fordi der er nogen, som ikke har fået sig meldt ind i en a-kasse i tide.
Jeg kan ikke lade være med at nævne, at det forekommer lidt komisk, at det jo netop nu er regeringen, der står vagt om a-kasserne, mens venstrefløjen er ude på at lave et system, der i den grad gør livet surt for dem.
Et andet argument imod at afskaffe ægtefælleafhængigheden er, at udbuddet af arbejdskraft kan forventes at blive mindre.
Hvis en familie i dag har indrettet sig sådan, at den ene har et godt job og den anden passer hjemmet, har den hjemmegående et betydeligt og forudsigeligt økonomisk incitament til at komme ud på arbejdsmarkedet.
Han eller hun modtager ingen ydelser, og derfor er der kun skatten at modregne i den løn, den pågældende kan tjene.
Modsat vil en afskaffelse af ægtefælleafhængigheden være til gavn for højtlønnede, for på den måde vil mange, der i dag er ægtefælleforsørget, få ret til kontanthjælp, og på den måde vil mange ikke have noget økonomisk incitament til at komme i arbejde igen, og det giver altså et faldende udbud af arbejdskraft.
Al erfaring viser nemlig, at økonomiske incitamenter kombineret med rådighedsregler er mere effektive end rådighedsregler alene.
Nu er det jo selvfølgelig sådan, at incitamentsproblemer ikke spiller nogen rolle for et parti som Enhedslisten, der ikke kan få de offentlige ydelser højt nok op, men incitamentsproblemer spiller altså en stor rolle for regeringen og for en regering, der jo netop tager sit ansvar for samfundets ve og vel alvorligt.
Endelig er der jo det, at det vil blive rasende dyrt at afskaffe ægtefælleafhængigheden.
En afskaffelse vil indebære offentlige merudgifter til kontanthjælp i milliardklassen.
Det nøjagtige tal er svært at regne ud, fordi der er tale om dynamiske effekter, så antallet af nye kontanthjælpsmodtagere må skønnes at være behæftet med en betydelig usikkerhed.
De seneste tal fra Finansministeriet tyder dog på, at de årlige merudgifter må skønnes at beløbe sig til op imod 3,5 mia. kr. med fuld virkning.
Af de grunde kan jeg som nævnt meddele, at regeringen ikke kan tilslutte sig det her beslutningsforslag.