Per Clausen (EL), 2010-02-12:
På baggrund af sundhedsministerens indledende bemærkninger kunne det jo være fristende at kaste sig ud i en større debat om, hvordan det nu går med at bekæmpe narkotika og narkotikamisbrug med den politik, man har valgt at føre i stort set alle lande i verden.
Det er vel ikke en af de krige, som man kan sige er vundet, selv om man i enkelte lande i kortere perioder kan se en afbrydelse af stigningen i dødstallene, så det kunne der være god grund til at tage en principiel diskussion om, også i forhold til dem, der har meget skarpe opfattelser af, hvad de aldrig vil gå med til.
Jeg vil dog alligevel vælge at forholde mig til dette lille, beskedne forslag, for det er det jo.
Men det er et lille og beskedent forslag, der kan få enorme positive konsekvenser for nogle af de mennesker, der ellers ikke har meget at se frem til.
Man kan jo ikke bevæge sig rundt i – i hvert fald dele af – København uden at opleve synet af mennesker, som man jo indimellem kan undre sig over stadig er i live.
Man kan konstatere ved selvsyn, hvordan de under ydmygende vilkår forsøger at indtage deres narkotika, og jeg synes sådan set, at konklusionen på at se det aldrig kan blive, at det kan vi ikke gøre noget ved.
Da vi jo godt ved, at denne gruppe mennesker ikke umiddelbart er motiveret til at komme på afvænning – måske i virkeligheden fordi de har det så dårligt, at de har svært ved at leve op til de forpligtelser, man skal leve op til for at få lægeordineret heroin – er forslaget her det bedste bud på, hvordan man kan hjælpe dem.
Selv om det efter min opfattelse overhovedet ikke indgår særlig meget i begrundelsen for forslaget, er det vel også det at bringe folk i en bedre situation både fysisk og psykisk, der måske kan give enkelte et overskud til at overveje, om man skulle starte en afvænning.
Over for det, at det forholder sig på den måde – og jeg har i grunden ikke hørt nogen tale imod, at det forholder sig sådan, når vi snakker om den konkrete gruppe – kan man naturligvis godt give sig i kast med et juridisk skoleridt, og det har sundhedsministeren da visse forudsætninger for.
Jeg kan forstå, at de argumenter, han kom med, er de bedste argumenter, der findes, fordi de har overbevist ham selv og fået ham til at skifte standpunkt.
Jeg ved selv, hvor svært det er at skifte standpunkt, så der skal jo tungtvejende argumenter til, men det bliver åbenbart nemmere at skifte standpunkt, når man bliver minister, i hvert fald når det går den vej, regeringspartierne og regeringen ønsker det.
Sandheden er jo, at selv om det godt kan være, det er besværligt at lave afgrænsninger, fungerer det jo i en række europæiske lande.
Det kan godt være, det giver nogle vanskeligheder, og det kan godt være, det giver anledning til indviklede juridiske diskussioner.
Det kan oven i købet være, man træffer beslutninger, der logisk ikke kan begrundes, og det værste, der kan ske i politik, er, at vi træffer beslutninger, der logisk ikke kan begrundes, og som vi ikke kan komme med en eller anden juridisk forklaring på.
Jeg vil gerne sige helt klart til sundhedsministeren, at når man kigger på de her mennesker, synes jeg, man har meget svært ved ikke at træffe de beslutninger, der her og nu kan hjælpe dem, med henvisning til at vi senere kan komme i en vanskelig situation, hvor vi kan få svært ved at finde de rigtig logiske argumenter for, hvorfor vi handler, som vi gør.
Her tørrer vi i hvert fald vores egen angst for at komme til at stå i en vanskelig situation med komplicerede problemstillinger af på nogle mennesker, som i forvejen har nok at slæbe rundt med.
Men de, der lider under det, sidder jo heller ikke herinde.