Mette Frederiksen (S), 2012-01-27:
Tak for dagens lange, gode og helt nødvendige debat om, hvordan vi sikrer, at det skal kunne betale sig at arbejde i Danmark.
Jeg vil knytte nogle kommentarer til nogle af de forskellige ordførerindlæg, der har været.
Jeg vil også gerne besvare nogle direkte spørgsmål, og nu får vi se, om ordførerne stadig væk er her, ellers må jeg jo gøre det på anden vis.
Jeg vil generelt takke for, synes jeg, en god og konstruktiv debat.
Jeg synes også, diskussionen i dag har afsløret, at det er et mere kompliceret område end som så, og at der nogle gange er langt fra principperne til den virkelighed, som også kontanthjælpsmodtagere befinder sig i.
I forhold til fru Ulla Tørnæs kunne jeg godt tænke mig sige to ting, nemlig:
I debatten bliver det ofte fremhævet, at hvis en af to kontanthjælpsmodtagere, der lever som et ægtepar, skal i arbejde, og at det samtidig skal kunne betale sig at arbejde for vedkommende, så skal de oppebære en månedsindtægt på omkring 30.000 kr., endda godt 30.000.
Der kan jeg ikke lade være med at gentage, hvad jeg har sagt også i en række samråd og her i salen, at jeg synes, det er en lidt misforstået tilgang kun at satse på, at den ene af to i et kontanthjælpspar kommer i arbejde.
Hvis der ellers er tale om arbejdsmarkedsparate, synes jeg jo, målet skal være for os alle sammen, at de selvfølgelig begge to kommer i arbejde.
Hvis målet er det, vil de hver især skulle oppebære en indtægt på 15.000-17.000 kr. om måneden, hvad jeg vil tro er muligt at opnå for de fleste, der er modtagere af kontanthjælp, også selv om der må være eksempelvis en mangel på kompetence.
Især med det in mente, at en del af vore ægtepar, der er modtagere af kontanthjælp, har minoritetsbaggrund, synes jeg, det er endnu vigtigere at betone vigtigheden af, at de begge to kommer ud på arbejdsmarkedet, for jeg har sammen med den øvrige regering et mål om at hæve beskæftigelsesgraden og erhvervsfrekvensen, også hos vores minoritetskvinder.
Så tror jeg, det er vigtigt, ligegyldigt om man som Venstre er meget optaget af princippet om, at det skal kunne betale sig at arbejde, at anerkende, at det her er et komplekst område, og at det for langt hovedparten af vores borgere, der modtager offentlige overførselsindkomster, kan betale sig at arbejde.
Man kan diskutere, om den økonomiske difference er stor nok, men for langt, langt hovedparten kan det betale sig at arbejde, og den gruppe, hvor der er det, vi kalder et samspilsproblem, er der jo tale om ægtepar og ofte ægtepar med forsørgerpligt, hvorfor den indtægt de har, qua de er kontanthjælpsmodtagere, hænger sammen med, at de skal forsørge børn, også i en periode, hvor de er modtagere af kontanthjælp.
Det synes jeg er vigtigt at få med i debatten, for ja, det skal kunne betale sig at arbejde.
Det ønsker vi at fremme med en skattereform, som jeg synes både den socialdemokratiske ordfører, den radikale ordfører og SF's ordfører har været inde på, og en reform af kontanthjælpen, men samtidig er det altså vigtigt, at vi lader hinanden vide, at det her er lettere sagt end gjort, hvad jo også illustreres af, at det ikke er lykkedes at løse problemerne i de 10 år, hvor VK sad med regeringsmagten.
Så kan jeg se, at Dansk Folkepartis ordfører er gået.
Jeg ville ellers have erklæret mig enig i en række udsagn – ikke dem alle sammen, men nogle af dem – nemlig, at det er rigtig vigtigt med en håndholdt indsats for nogle af vores mere sårbare kontanthjælpsmodtagere.
Der er ofte tale om sammensatte sociale problemer, der skal løses forskellige steder fra.
Jeg er i øvrigt meget glad for, at både Liberal Alliances ordfører og Dansk Folkepartis ordfører roser regeringen for at have fremsat ønsket om reformer.
Jeg hørte også en tilkendegivelse fra begge partier om, at man ønsker at indgå i de forhandlinger konstruktivt, hvad jeg i øvrigt også håber gør sig gældende både for Det Konservative Folkeparti og for partiet Venstre.
For eftersom vi deler målsætningen med reformerne, burde det jo også være muligt at finde hinanden.
Restaurationsbranchen, gartneribranchen og spørgsmålet om rådighedsreglerne har været til diskussion ad flere gange.
Jeg er socialdemokrat, og når man er det, synes man også, at princippet om ret og pligt er vigtigt, og det betyder selvfølgelig, at dagpengemodtagere og kontanthjælpsmodtagere skal stå til rådighed for det danske arbejdsmarked.
Det gør langt hovedparten.
Jeg er ikke bleg for at tilkendegive, at jeg tror, der er nogle udfordringer omkring rådighed, og det tror jeg der er bl.a. i vores kontanthjælpssystem.
Det synes jeg er dybt problematisk, for vi kan ikke opretholde et socialt sikkerhedsnet a la det, vi gerne vil, hvis det er sådan, at der er borgere, der ikke lever op til deres pligter.
Når jeg bliver forelagt oplysninger om, at meget, meget store dele af vores hotel- og restaurationsbranche i dag oplever, at mange af de arbejdspladser, der knytter sig til erhvervet, varetages af borgere med udenlandsk baggrund, så er det i hvert fald noget, jeg tænker over.
Det kan jo være udtryk for noget rigtig positivt, nemlig, at der er en gruppe udlændinge, som har fast bopæl i Danmark, der ad den vej opnår tilknytning til det danske arbejdsmarked.
Det er jo positivt; jeg er ikke imod, at vi tiltrækker arbejdskraft udefra.
Hotel- og restaurationsbranchen er jo også en del af et europæisk arbejdsmarked, og det har jeg sådan set heller ikke noget imod, men jeg synes selvfølgelig, det er bekymrende, hvis der er reelle job derude, som ikke kan besættes med almindelig dansk arbejdskraft, så at sige – altså, forstå mig ret.
det er udtryk for, at der er nogle, der ikke gider arbejde inden for det område, synes jeg, det er helt uacceptabelt og imod rådighedsreglerne, men hvis det er udtryk for, at der nogle steder etableres arbejdspladser uden ordentlige løn- og arbejdsforhold, så er sagen jo en anden, Og Enhedslistens ordfører og andre har jo ret i, at når man skal være aktiv jobsøgende som arbejdsløs, kræver det selvfølgelig, at der i de job, der er til rådighed – og som er for få – skal være ordentlige løn- og arbejdsforhold.
Men jeg kan ikke tilslutte mig – hvad jeg synes der var antydning af – at hele vores hotel- og restaurationsbranche ikke har ordentlige arbejds- og lønforhold.
Det er ikke et billede, jeg kan genkende.
Jeg er glad, når både SF's ordfører og De Radikales ordfører minder hele Folketinget om, at det ikke er nogen fest at være på kontanthjælp, og at det i den her diskussion er vigtigt, at proportionerne kommer med, nemlig at de fleste gerne vil arbejde, og at det også er det, der er centralt i den kommende skattereform.
Så vil jeg afslutningsvis sige til Liberal Alliance, at jeg ikke forstår den manglende opbakning til uddannelsesstrategien.
OECD har for nylig afgivet en større rapport om, hvad OECD på tværs af landene vurderer er mest lighedsskabende.
Nu er det jo ikke, fordi alle nødvendigvis deler det mål, men hvis man gør det, så bør man læse rapporten med interesse, for det, OECD peger på, er, at det mere end noget andet er uddannelse, der genererer lighed.
Jeg tror, det er sådan, at jo flere kompetencer man har, jo flere muligheder vil åbne sig, og der er uddannelse bare fuldstændig afgørende.
Det er sagt så mange gange før, at det, vi skal konkurrere på i Danmark, er vores viden og vores evne til at tænke kreativt og innovativt, og jeg tror, det er mest realiserbart på et arbejdsmarked, hvor både vores faglærte borgere og borgere med kortere eller videregående uddannelser har uddannelser af højt niveau.
Rigtig mange af dem er ufaglærte og med en meget, meget ringe eller manglende uddannelsesbaggrund.
Det synes jeg er et kæmpemæssigt problem, og jeg er ikke selv i tvivl om, at hvis vi vil sørge for, at de mennesker opnår en varig tilknytning til arbejdsmarkedet og kommer væk fra arbejdsløshedskøen, så er det bedste kort, vi kan give dem, en uddannelse, hvorfor sådan noget som voksenlærlingeordningen er noget, vi skal blive ved med at prioritere.
Tak for en god debat.