Lone Dybkjær (RV), 2008-04-24:
Det er en mærkedag og en milepæl i den dansk-europæiske historie, når et flertal om lidt siger ja til Lissabontraktaten.
Det er et skridt i retning af bedre rammer for det europæiske samarbejde.
Jeg personligt hører til den gruppe, der mener, at det er godt, at så meget af forfatningstraktaten har overlevet, som det rent faktisk er tilfældet.
Det er jo en traktat, der har været længe undervejs, faktisk siden Nicetraktaten i 2000, for da blev det jo reelt besluttet, at vi skulle have en ny traktat.
Så man kan jo ikke sige, at der ikke har været lejlighed til at diskutere traktaten.
Det er nok den længste proces, vi nogen sinde har set i den europæiske historie, når det drejer sig om traktatændringer i det offentlige lys.
Traktaten er selvfølgelig ikke totalt perfekt, men det er der jo så meget i politik der ikke er, og man kan nu engang ikke få alt det, man gerne vil have.
Det gælder også for vores vedkommende, men vi synes stadig væk, at det er en god ramme for det fremtidige samarbejde.
Det er et stærkere grundlag end det, vi hidtil har set i de eksisterende traktater.
Det er også en klarere målsætning end den, der hidtil har været.
Også her kan man tydeligt se, hvad det er, de europæiske målsætninger er.
Det er miljøproblemerne, det er klimaproblemerne, og det er f.eks. terrorproblemerne.
Vi synes også, det er en god ting, at der nu bliver mulighed for, at der kommer en person på det udenrigspolitiske område.
Det er en af de ting, som vi er kede af er mindre stærkt, end det var i forfatningstraktaten, men det er altså et skridt på vejen, og det er under alle omstændigheder vigtigt, at vi nu får sat en proces i gang.
Vi har ikke nogen forestilling om, at EU-landene bare med ét slag begynder at samarbejde og gå i samme retning alle sammen.
Vi er da godt klar over - og det er da bevist også i forbindelse med Irakkrigen - at der er meget stor spredning, meget store forskelle i udenrigspolitisk opfattelse, men vi tror, at hvis man sætter en proces i gang, vil der være mulighed for, at Europa på et tidspunkt kan optræde med én stemme.
Så mener vi også, at det er en mere - som jeg sagde - demokratisk traktat.
Det synes jeg man kan se, når man studerer udviklingen i traktaterne.
De valgte regeringer får mere indflydelse, end de havde helt fra starten med Kul- og Stålunionen og Romtraktaten, og jeg tror også, at det bliver en styrkelse af Det Europæiske Råd, at der nu kommer en fast formand.
Det kan naturligvis give anledning til nogle diskussioner - og det tror jeg også man vil se - mellem rådsformanden og kommissionsformanden, men det behøver jo ikke at være dårligt.
Vi synes også, det er fint, at Europa-Parlamentet får mere indflydelse, og at vi får flere flertalsafgørelser.
Enstemmighed kan ikke bruges i en sådan sammenhæng.
De nationale parlamenter får også mere indflydelse.
Fra i virkeligheden slet ikke at have optrådt - nu ser jeg bort fra, dengang de var med i forsamlingen, og hvor vi ikke havde det direkte valg til Europa-Parlamentet -
er de nu direkte inde i billedet på en helt anden måde, end de har været før.
Også borgerinitiativet tror vi er et skridt i den rigtige retning.
Det er naturligvis ikke givet, at fordi en million borgere henvender sig til Kommissionen, får de straks ret i deres henvendelse, men de får mulighed for at sætte en debat i gang.
Men det er da også rigtigt, at de, der har været tilhængere af en folkeafstemning, ikke har fået ret, men sådan må det vel være i et demokrati.
Der er også skrevet ind, at der bliver større åbenhed.
Det er en proces, der har været undervejs, og nu er den altså blevet traktatfæstet.
Vi er tilhængere af det europæiske samarbejde i modsætning til nogle modstandere, fordi vi faktisk har den overbevisning, at Danmark ikke kan klare sig alene.
Vi er nødt til at være sammen med nogle andre.
Jeg synes sådan set, at euroforbeholdet er et meget godt eksempel.
Jeg er fuldstændig overbevist om, at den danske krone, hvis der begyndte at komme spekulation i den og den var fuldstændig frit svævende, faktisk ikke ville have det særlig godt.
Når man så ikke kan klare sig alene, ja, så er det jo vigtigt, at man går sammen med nogle, som man synes man har et fælles værdigrundlag med, og det er jo så det, vi har med traktaten.
Vi synes, at det værdigrundlag kan vi godt være bekendt at være sammen med andre om, og i virkeligheden ville vi ønske, at andre dele af verden kunne samarbejde på samme værdigrundlag.
Så er der spørgsmålet om folkeafstemninger.
Det Radikale Venstre har meldt klart ud hele tiden, at vi mente, at der kun skulle være folkeafstemning, hvis der var tale om en § 20-afgørelse.
Det bliver en ja/nejdebat, det bliver ikke nogen særlig nuanceret debat, og det bliver faktisk heller ikke en debat om, hvad man vil med det fremtidige europæiske samarbejde.
Derfor tror vi ikke, at folkeafstemninger som sådan - de skal selvfølgelig være der, hvis grundloven siger det - faktisk er med til at give en god europæisk debat.
Derfor er vi altså også meget skuffede over, at vi ikke har fået styr på oplysningsmidlerne indtil nu, og jeg vil i hvert fald gerne sige til den regeringsrepræsentant, der er her - når vi nu ikke er så heldige, at vi har statsministeren, som vel har det endelige ansvar for det her, til stede - at jeg synes, at regeringen bliver nødt til at finde en afklaring på de oplysningsmidler.
Vi tænker ikke mindst på, at der skal føres et gedigent oplysningsarbejde inden for hele undervisningssystemet - lad mig tage det bredt.
Vi har prøvet at sætte os lidt ind i, hvor meget EU-stof der rent faktisk er inde i undervisningen, når det drejer sig om folkeskolen og videre i gymnasiet og på handelsgymnasierne osv., og det er ærlig talt temmelig pauvert.
Der synes vi, at nogle af de oplysningsmidler faktisk meget fint kunne bruges til, at vi sikrede, at vi fik en bedre diskussion om det europæiske grundlag, men også perspektiverne, inden for undervisningen, og at oplysningsmidlerne passende kunne anvendes til det.
Derfor håber vi meget, at udenrigsministeren vil bringe videre til statsministeren, at det med de her oplysningsmidler skal bringes på plads.
Det er afgørende for, at vi kan få en ordentlig debat videre frem om det europæiske samarbejde.
Altså, nu tager vi udgangspunkt i, at det gælder om at formidle Lissabontraktaten, men vi synes også, at det er et godt grundlag for at diskutere perspektiverne i det europæiske samarbejde: Hvad er der mulighed for inden for det europæiske samarbejde, og hvad synes vi som politikere at det europæiske samarbejde skal bruges til?
EU er og bliver
nu engang et politisk projekt, og derfor må vi altså også have det med i diskussionerne, og det bør også indgå i forbindelse med undervisningen på forskellige leder og kanter.
Der er ingen, der siger, at den undervisning skal være sådan fuldstændig proeuropæisk eller andet.
Det er bare vigtigt, at den er der, og at man får faktuelle oplysninger om, hvad EU-samarbejdet rent faktisk drejer sig om.
Med al respekt for det nordiske samarbejde må man jo sige, at EU-samarbejdet har noget større indflydelse på, hvad der foregår i Danmark, end det nordiske samarbejde.