Morten Østergaard (RV), 2008-05-16:
Jeg vil gerne takke for behandlingen af forslaget her.
Jeg synes, det er værd at bemærke, at det, der foreslås her, jo ikke ændrer på de gældende regler.
Det er jo ikke, fordi de partier, der står bag, ikke har holdninger til det, men det, det handler om her, er i virkeligheden at normalisere tingenes tilstand på familiesammenføringsområdet, sådan at de almindelige principper, vi over alt i den danske offentlige forvaltning betjener os af, også kommer til at herske på det her område.
Jeg synes, det er en uskik, at et ministerium, der blev sat i verden med et bundet mandat til at nedbringe antallet af familiesammenføringer, også er det ministerium, der behandler klagesager, når folk har fået afslag på familiesammenføring i Udlændingestyrelsen og ønsker at få deres sag prøvet ved en anden instans.
Vi kender jo den her sag fra asylområdet.
Der er der et Flygtningenævn, som uafhængigt vurderer, og som offentliggør stort set alle sine afgørelser - i hvert fald et meget stort antal af de sager, hvor man omgør, altså ikke følger den indstilling, der er kommet fra Udlændingeservice.
Hele 50 af de 68 sager, der i 2007 blev afgjort til fordel for klageren, er blevet offentliggjort.
Det betyder, at andre i en tilsvarende situation kan læse, hvad det var for nogle argumenter, Flygtningenævnet betjente sig af, og kan bruge det som argumentation i en ny sag.
Det, der er problemet på Integrationsministeriets område, er for det første, at vi der ikke ved, hvor mange sager man reelt omgør, for man offentliggør nemlig kun, hvor mange man stadfæster.
Det var sidste år 594 afgørelser.
Men vi ved altså, at der er en ganske stor og betydelig klageaktivitet.
Ved indgangen til april 2008 kunne vi finde 32 eksempler på afgørelser 32 eksempler på afgørelser!
Flygtningenævnet offentliggør en årsberetning; noget sådant har man selvfølgelig ikke i Integrationsministeriet.
Når man derfor ser på, at et afslag på ansøgning om familiesammenføring er en meget indgribende afgørelse for de familier, det drejer sig om, fordi de er nødt til at tilrettelægge deres liv på en anden måde, end de har regnet med, så må de leve med, at retssikkerheden i forhold til at få det prøvet af et uafhængigt nævn ikke er til stede, og
at muligheden for, når man klager, at støtte ret på tidligere afgørelser heller ikke er til stede, fordi ministeriet er helt, helt nede omkring det mest nødtørftige, når man offentliggør sager i anonymiseret form.
Derfor synes vi altså, at man burde offentliggøre alle afgørelserne - og som minimum dér, hvor man omgør - i anonymiseret form, medmindre der er stærke hensyn, der taler imod.
Det skal være alle afgørelserne, for så er det nemlig op til den enkelte advokat at vurdere, om der er noget i dem, der kan bruges i en ny ansøgning eller i en ny klagesag.
Det kan godt være, at Venstres ordfører synes, at kan det nu ikke blive for meget af det gode, men situationen er den, at vi ikke kan vide det, for vi ved ikke, hvad den næste familiesammenføringsklagesag har som afsæt.
Måske er det lige netop det, som svarer til en sag, vi ikke kender til i dag, fordi den ikke er offentliggjort.
Derfor må vi sige, at hvad angår åbenhed, er det som regel bedre at have for meget end at have for lidt.
Så siger ministeren: Får man mere åbenhed af et nævn?
Flygtningenævnet er langt mere åbent, langt mere gennemsigtigt og generelt langt mere orienteret mod at oplyse offentligheden om sine gerninger, end Integrationsministeriet er.
Så har vi taget et forslag med omkring statistik, en ny familiesammenføringsstatistik.
Det handler om, at man kan være nok så uenige om, hvilke regler der skal gælde på udlændingeområdet, men man kan også være uenige om baggrunden for, hvorfor de er lavet.
Men det må være rimeligt, at vi kan gennemskue, hvad effekterne er.
I Holland har man altså valgt at lave separate regler, afhængigt af om der er tale om at genforene en familie, eller der er tale om at nyetablere et forhold.
Det kunne jo være, at det var noget, man på sigt skulle lade sig inspirere af i Danmark.
I hvert fald synes det at være rimeligt, når et flertal i Folketinget har indført det her for at forhindre tvangsægteskaber for at nedbringe antallet af familiesammenføringer generelt og for at undgå import af ægtefæller fra fjerne egne, at man så adskiller de her ting, så vi kan se, hvor mange af dem, der rent faktisk har boet sammen i udlandet og vil rejse hjem, der bliver forhindret i det af de regler, der var møntet på nogle andre.
Derfor opfordrer vi til, at man laver en ny familiesammenføringsstatistik.
Så er der spørgsmålet om EU-vejledningen, som har fyldt ganske meget i debatten.
Ministeren vil ikke lave firkantede regler.
Det er der sådan set ikke nogen, der beder ministeren om at gøre.
Hvad betyder det?
Hvem kan på stående fod svare på, hvad reel økonomisk aktivitet og egentligt ophold i værtslandet er?
Er det et halvt år?
Er det en weekend?
Det er der ingen der ved.
Og så alligevel - for i Arbejdsdirektoratet har man sagtens kunnet lave en vejledning.
Det har man nemlig haft brug for, når kommunerne skal vurdere, om en tysker, der kommer til Danmark, er vandrende arbejdstager i EU’s forstand.
Her er det man skriver - og der vil jeg gerne igen citere, for jeg synes egentlig, det er så flot formuleret: »Ansættelsesforhold på mere end 10 uger vil normalt betyde, at der er tale om en reel økonomisk aktivitet, og vil dermed give personen arbejdstagerstatus. Kommunen skal i hvert enkelt tilfælde konkret vurdere den enkelte persons status som arbejdstager.«
Jamen sværere er det jo ikke.
Det ville betyde, hvis man i Danmark på ny lagde det her ud på hjemmesiden - hvor der i dag står abstrakte begreber - at så kunne borgerne sige: O.k., jeg får naturligvis en individuel vurdering, men udgangspunktet er altså, at hvis jeg har arbejdet 10 uger i et andet EU-land og haft ophold og fået familiesammenføring dér, så er jeg omfattet af EU-reglerne.
Der lever man op til, synes jeg, forvaltningslovens principper om, at vi vejleder borgerne på bedste beskub.
Det udelukker ikke, at man måske kan forestille sig, at nogle med endnu kortere ophold efter en individuel vurdering kan være berettigede til også at benytte sig af reglerne, men her har man altså en vejledning.
Man må spørge sig selv med logikkens hjælp: Skal der være andre forhold, der gælder, når en tysker opholder sig i Danmark og bliver vurderet af en kommune, end når den danske regering vurderer, om en dansker, der har opholdt sig i Tyskland, har været en vandrende arbejdstager?
Det er også det, man har taget stilling til i Arbejdsdirektoratet allerede i 2004, og alligevel skal vi sidde samråd efter samråd, spørgsmål efter spørgsmål og opleve, at Integrationsministeriet lægger røgslør ud.
Derfor må vi sige, at selve diskussionen om vejledning på EU-området i virkeligheden er det centrale i det her forslag, fordi den illustrerer det ønske, regeringen har om, at administrationen af lovgivningen på det her område skal foregå i en tåge, så man ikke kan se ind og finde ud af, hvilke rettigheder man har, og så man ikke kan se ud, når man står midt i det, og sammenligne med andre sager.
Det betyder altså, at for os vil det være en meget markant landvinding, hvis vi kan formå ministeren til at lave en vejledning.
Jeg vil sådan set
opfordre til - og jeg kan aflevere papiret her, der er en henvisning og det hele - at man simpelt hen bare kopierer teksten fra Arbejdsdirektoratet og lægger ud på www.nyidanmark.dk.
Så ville vi have den situation, at borgerne blev ordentligt vejledt og der var skabt en smule klarhed.
Det synes vi er en rimelig retstilstand, for situationen er altså sådan, at vi i Danmark har nogle helt særlige regler i forhold til de andre EU-lande.
Men uanset hvad man måtte mene om EU’s regler, uanset hvad man måtte mene om de danske regler, så må det være rimeligt, at borgerne ved, hvad de har at regne med.
Og det vil de vide, hvis man gennemfører det her forslag, som det ligger. Og vi vil i hvert fald sige, at kan vi få gennemført en klar vejledning på EU-området, er det også et meget væsentligt skridt fremad.