Morten Østergaard (RV), 2011-01-27:
Da Det Radikale Venstres for tiden værende retsordfører, hr. Manu Sareen, er til den samme høring som SF's retsordfører, er det så faldet i min lod at varetage hans rolle i den her debat.
Det Radikale Venstre var jo imod indførelsen af den her minimumsstraf, både af konkrete grunde, hvilket jeg skal vende tilbage til, og af principielle grunde, da vi sådan set mener, at minimumsstraffe er en uskik, fordi det jo kræver, at lovgiver er i stand til at forudskikke alle tænkelige situationer for at kunne være sikker på, at man ikke dermed suspenderer domstolenes mulighed for at forholde sig konkret til de sager, der lægges foran dem.
Og derfor er vi sådan set grundlæggende skeptiske over for minimumsstraffe.
Så er der spørgsmålet her omkring knivloven.
Det er jo i virkeligheden besynderligt, for dér, hvor vi ellers har nogle få minimumsstraffe, er jo ved mord og andre forbrydelser i den helt, helt alvorlige ende.
Og så har man valgt at indføre minimumsstraf her i forbindelse med forbrydelser med kniv.
Man kan spørge nogle af dem, der støtter det, om der er andre områder i spændet mellem det eventuelt at have knive ulovligt på sig på gaden i frokostpausen og så mord, hvor man synes at der skal være minimumsstraffe – når nu man har betrådt den sti.
Jeg ved, at det er et fast ønske fra Dansk Folkeparti at få flere minimumsstraffe, og jeg synes sådan set, at nogle af de partier, der har støttet det her, skylder et svar på, hvorfor de har gjort det, for det er jo lidt besynderligt, at man så vælger et sådant område her.
Betyder det så, at der ikke skal være hårde straffe for at bære kniv i nattelivet?
På ingen måde, det kan der jo sagtens være.
Men det, der er besynderligt her, er, at når det, vi ønsker, er at fjerne knive fra nattelivet, så går vi ind og indfører minimumsstraffe for besiddelse af knive alle mulige andre steder end i nattelivet.
Det er jo der, hvor kæden hopper af.
Jeg synes, det er paradoksalt, og når jeg har rejst spørgsmålet om køkkenknive, er det ikke for at være polemisk.
Men jeg gør – ligesom de fleste andre borgere forhåbentlig – hvad jeg kan, for at overholde loven, og hvis jeg står hjemme i mit køkken med en sløv køkkenkniv og er irriteret over det og spekulerer over, hvordan jeg i praksis kan få den slebet, og gerne vil til en skærsliber, som jeg så har ladet mig fortælle findes på Vesterbro, må jeg overveje, hvordan det praktisk kan lade sig gøre, for jeg er klar over, at det ikke mindst for mit vedkommende selvfølgelig ville være uheldigt, hvis jeg blev fanget i det her. Men det gælder jo sådan set for alle borgere.
Derfor synes jeg, det er stærk tobak, at når man så her i Folketingssalen afæsker justitsministeren et svar på spørgsmålet, bliver man henvist til at stille spørgsmål i udvalget.
Jamen det viser da problemet med den her lovgivning.
Ganske almindelige danskere står jo formentlig i samme situation og overvejer, hvad de kan gøre, og de er jo altså ikke lige medlem af Folketinget og kan stille udvalgsspørgsmål eller § 20-spørgsmål eller fremsætte beslutningsforslag.
Derfor må man sige, at det jo ikke er et forslag, der ligesom imponerer ved sin kirurgiske præcision i forhold til det, der var debatten som baggrund for det.
Jeg synes i hvert fald, det er skræmmende, at hverken Venstres retsordfører eller justitsministeren er i stand til at svare på et relativt banalt spørgsmål om, hvad der er lovligt, og hvad der ikke er det, hvor man kan ifalde en minimumsstraf, og hvor man ikke kan det.
Jeg kan i hvert fald slå helt fast, at for Det Radikale Venstres vedkommende synes vi ikke, man er kriminel, fordi man får slebet sin kniv i frokostpausen fra sin arbejdsplads, og derfor kan vi også, med de grunde, jeg nu har anført, både de principielle og de konkrete, støtte beslutningsforslaget.