John Dyrby Paulsen (S), 2015-02-03:
Tak, hr. formand.
Den sikkerhedspolitiske redegørelse, som vi jo diskuterer hvert år i starten af den nye kalenderår, den sikkerhedspolitiske redegørelse for året, der er gået, er jo efterhånden blevet en tradition i Folketinget, og jeg synes, at det er en god tradition.
Men de forskellige sikkerhedspolitiske redegørelser vidner også om, hvor svært det er at forudse, hvad der sker i verden, specielt med hensyn til sikkerhedspolitikken.
Hvis man gennemlæser den netop offentliggjorte sikkerhedspolitiske redegørelse for 2014, synes jeg, man kan se, at det er en ganske glimrende oversigt over, hvad der har været udfordringerne i det år, der er gået.
Sandheden er, at de to begivenheder ikke blev nævnt af en eneste ordfører – mig selv inklusive – under debatten den 14. januar sidste år her i salen.
Det vidner om, hvor svært det er at forudse, hvad der sker internationalt, og hvor fuldstændig umuligt det er at forudse, hvad der sker på den sikkerhedspolitiske scene.
Min gode kollega, hr. Søren Pind fra Venstre, har jo ret i, at det ville være dejligt, hvis man kunne sætte sig ned og lave en langsigtet strategi, men jeg synes, at udviklingen bare i 2014 vidner om, hvor svært det i virkeligheden er; selv om det var ønskeligt, at man kunne gøre det, er det ikke sikkert, at det er muligt.
Hvis vi tager Rusland som eksempel, så er den russiske fremfærd på Krim, hvor man med slet skjulte militære trusler har overtaget et stykke land fra et andet selvstændigt land, nemlig Ukraine – fuldstændig uhørt på den internationale scene i nyere tid – og hvis man ser på russernes fremfærd i det østlige Ukraine med voldsom anvendelse af det, vi kalder hybridkrig, herunder små grønne mænd, så er der grund til at være bekymret.
Og der er ikke noget at sige til, at man i Georgien er specielt bekymret; der er ikke noget at sige til, at vores baltiske alliancepartnere er særdeles bekymrede for udviklingen og ageren fra russernes side.
På samme måde er det gået i Syrien og Irak med ISIL.
Deres brutale, kyniske fremfærd er uden sidestykke – tror jeg – i historien og har også givet anledning til stor bekymring i 2014 og gør det naturligvis stadig.
Det er kun på sin plads, at vi deltager i Irak i bekæmpelsen af ISIL.
Det er ikke noget, der bliver overstået i 2015.
Det er en lang, sej indsats, men den er fuldstændig nødvendig.
Det er også en af årsagerne til, at situationen i Syrien jo ikke er blevet bedre i forhold til for et år siden, da vi havde debatten.
Der er nu 10 millioner fordrevne i Syrien, heraf 3 millioner uden for Syrien, og det er på alle måder en af de største, hvis ikke den største, humanitære katastrofe i nyere tid.
Bedre er det ikke gået i Libyen, hvor det på trods af et valg og, kan man sige, i hvert fald nogenlunde perspektiver med hensyn til Libyens økonomi for en fredelig udvikling, er gået den modsatte vej, i forhold til hvad vi håbede med indsatsen i Libyen fra 2011.
Der er grund til alvorlig bekymring med de kampe, vi ser i Libyen i øjeblikket.
På samme måde er det i Afrika, i Den Centralafrikanske Republik og i Mali, hvor man også på trods af demokratiske tiltag må konstatere, at kampene er blusset op. Et lille lyspunkt i alt det her er vel, at pirateri ud for Afrikas Horn ser ud til at være gået ned og ikke er det store problem, i hvert fald ikke så stort, som der har været tidligere.
Til gengæld er der nu frygt for, at pirateri i andre dele af Afrika vil se en opblomstring, og der skal vi selvfølgelig også være parat til at gøre en indsats.
Det nye styre i Iran har udsendt positive signaler.
Det synes jeg er godt.
Vi mangler at se det blive fulgt op af handling, men der er da grund til at glæde sig over de trods alt positive signaler.
Et lyspunkt synes jeg også er den danske Arktisindsats, hvor Rusland jo spiller med på en anderledes pragmatisk måde, end vi har set nogen som helst andre steder, og der er grund til også at glæde sig over, at russerne der tilsyneladende følger de internationale spilleregler.
Det bliver selvfølgelig spændende at se, hvordan det går videre i systemet med den sag om det danske tiltag og krav på territorium i Arktiske Hav.
De nye trusler omkring cyberkrig og energiforsyning bliver også nævnt i den sikkerhedspolitiske redegørelse, og der er grund til at være særdeles opmærksom på de anslag, der kan komme på cyberområdet, og selvfølgelig ved vi alle sammen, at energisituationen, ikke bare i Europa, men også andre steder i verden, kan give anledning til betydelige sikkerhedspolitiske udfordringer.
Når vi snakker om sikkerhedspolitik, er det meget hård sikkerhedspolitik, militære midler.
Jeg synes, at der her er grund til at slå fast, at når sikkerhedspolitikken er så vigtig, er det selvfølgelig, fordi det først og fremmest går ud over mennesker.
Det er landmanden, der ikke kan komme til at dyrke sine marker; det er købmanden, der ikke kan få lov at åbne sin butik; det er børnene, der ikke kan få lov at gå i skole.
Det er de børn – vi ser det i de østlige Ukraine i øjeblikket – der må tilbringe en stor del af deres dagligdag i beskyttelseskældre.
Det er simpelt hen ikke acceptabelt, og derfor skal Danmark selvfølgelig være med til at gøre en indsats, og derfor er vi med til at gøre en indsats dér, hvor vi kan.
Det er klart, at Danmark som en lille nation ikke kan bestemme, hvad der skal ske rundtomkring i verden, men vi kan i det mindste gøre en aktiv indsats.
Jeg synes også, at der her, som min kollega fra Venstre gjorde det, er grund til at nævne de udsendte danskere, der er forskellige steder i brændpunkterne.
Det gælder både vores militært udsendte og vores civilt udsendte.
De gør alle en formidabel indsats, og jeg synes også, at der er grund til at takke dem alle hver især for deres indsats her fra Folketinget.
Det er klart, som det fremgår af redegørelsen, at vores alliancer, NATO, FN og EU, er vigtige.
Det er også klart, som det fremgår, at Norden kan være en helt, helt afgørende alliance i forskellige fora.
Det gælder NATO, det gælder EU, det gælder FN, og derfor skal vi fortsætte samarbejdet i Norden, det giver sig selv.
For nogle år siden snakkede vi om, at vi skulle indkassere fredsdividenden.
Jeg synes, at også den her sikkerhedspolitiske redegørelse sætter en tyk streg under, at der ikke er nogen fredsdividende.
Der kan være en vi blander os ikke-dividende, og den vej synes jeg ikke at Danmark skal gå ned ad.
Desværre må man sige på baggrund af den her sikkerhedspolitiske redegørelse og med baggrund i den diskussion, vi havde sidste år, kan vi meget vel i 2015 opleve nye trusler, vi ikke lige nu kender til.
Det understreger bare, at Danmark skal, kan og bør bidrage de steder i verden, hvor vi kan, og det håber jeg også at vi kommer til at se fremover.
Det er i hvert fald det klare budskab for den her sikkerhedspolitiske redegørelse.
Tak for ordet.