Morten Bødskov (S), 2012-01-17:
Med beslutningsforslaget foreslås det, at personer, der dømmes for seksuelle overgreb mod børn, skal underkastes tvungen behandling.
Endelig foreslås det, at pædofilidømte skal kunne idømmes en tillægsstraf.
Det fremgår også af bemærkningerne til dette beslutningsforslag, at der er tale om en genfremsættelse af et beslutningsforslag fra april sidste år.
Vi har tidligere i dag behandlet B 4 om forældelsesfrist i pædofilisager, og som jeg i den i forbindelse klart gav udtryk for, er seksuelt misbrug af børn en af de mest afskyelige forbrydelser, en forbrydelse, som ofte har meget voldsomme konsekvenser for offeret.
Jeg vil derfor også gerne i forbindelse med debatten om B 16 med det samme slå fast, at regeringen selvfølgelig støtter, at sædelighedsdømte, herunder pædofilidømte, modtager psykiatrisk/sexologisk behandling.
Det sker som bekendt allerede i dag i betydeligt omfang.
Samtidig vil jeg allerede indledningsvis slå fast, at regeringen ikke kan støtte beslutningsforslaget.
Det vil jeg naturligvis uddybe lige straks.
Først tror jeg, at det kan være nyttigt for debatten at sige lidt om, hvad der allerede gøres, når vi taler om behandling af pædofilidømte.
For det første har vi behandlingsordningen, som indebærer, at den dømte i stedet for ubetinget fængselsstraf idømmes en betinget straf med bl.a. vilkår om psykiatrisk eller sexologisk behandling i 2 år samt ophold på en af Kriminalforsorgens pensioner i op til ½ år.
Målgruppen for denne ordning er personer, som ellers ville have fået en ubetinget fængselsstraf på fra ca. 4 måneder til 1 ½ år, og som vurderes at være motiverede og egnede til at modtage behandling.
Derudover kan behandling foregå via den såkaldte visitationsordning.
Denne ordning gælder for personer, som er idømt en ubetinget fængselsstraf på fra 30 dage til typisk 4 år.
Dømte med en straf på mere end 3 måneder begynder som hovedregel deres afsoning på visitationsafdelingen på Anstalten ved Herstedvester.
Hvis den dømte findes egnet til eller motiveret for behandling, kan den pågældende, når der sker overførsel til det – det vil typisk være til et åbent fængsel, hvor afsoningen så skal foregå – få udgang fra fængslet med henblik på at modtage behandling.
Ifølge en opgørelse fra Kriminalforsorgen modtager ca. 150 domfældte behandling for tiden.
I den forbindelse er jeg i øvrigt glad for at kunne oplyse, at det netop i forbindelse med de afsluttende satspuljeforhandlinger er besluttet, at der som en varig ordning skal etableres to halvåbne fængselsafdelinger til behandling af sædelighedskriminelle.
Hvis jeg herefter skal vende mig mod spørgsmålet om, hvilken behandling der konkret tilbydes, vil jeg sige, at det overordnet kan opdeles i to elementer.
Det ene element er den psykoterapeutiske behandling, altså samtaleterapi, hvilket selvsagt altid vil kræve, at den person, der er i behandling, aktivt medvirker hertil og er motiveret for behandlingen.
Tvangsmæssig psykoterapeutisk behandling er således ikke mulig.
Det andet element er behandling med kønsdriftsdæmpende medicin.
Denne behandlingsform kan medføre alvorlige og eventuelt også livstruende bivirkninger i form af leverpåvirkninger og afkalkning af knoglerne.
Behandlingen har derfor hidtil kun været anvendt over for i alt ca. 70 indsatte, som har begået gentagen eller meget alvorlig personfarlig sædelighedskriminalitet, og som skønnes at være til fare for at begå ny sædelighedskriminalitet.
Personer, der modtager en sådan behandling, skal i øvrigt regelmæssigt undersøges og kontrolleres, således at behandlingen kan afbrydes, hvis der optræder komplikationer af en vis sværhedsgrad.
Sådan en behandling og kontrol kræver derfor også, at personen aktivt medvirker.
I den sammenhæng kan det også være relevant at se på recidiv, altså på tilbagefald til ny kriminalitet.
I 2009 foretog Kriminalforsorgen en undersøgelse af recidivet hos personer, der var dømt for sædelighedskriminalitet.
Undersøgelsen omfattede 450 personer, som var sædelighedsdømte og løsladte i perioden 2004-2006 efter dom på mindst 90 dage.
Undersøgelsen vedrører sædelighedskriminalitet generelt og ikke specifikt sædelighedskriminalitet mod børn.
Undersøgelsen viste, at de sædelighedsdømte sjældnere end Kriminalforsorgens samlede klientel recidiverer, altså vender tilbage til en frihedsstraf, idet 13 pct. af de sædelighedsdømte recidiverede inden for en 2-årig periode til ny frihedsstraf mod 35-39 pct. for den samlede gruppe.
Hvad angår recidivet til ny sædelighedskriminalitet, var dette endnu lavere, idet 6 pct. af de sædelighedsdømte recidiverede til ny sædelighedskriminalitet.
Den omfattende undersøgelse viste imidlertid også, at der ikke var signifikante forskelle på recidiv, i forhold til om de prøveløsladte havde været i behandling eller ej.
Som opfølgning på denne undersøgelse er der nu iværksat et forskningsprojekt.
Projektet har til formål på baggrund af en længere observationsperiode og på grundlag af et større datamateriale at tilvejebringe et bedre grundlag for en vurdering af effekten på seksualforbrydere.
De første resultater forventes at foreligge i løbet af dette år.
Så vil jeg herefter vende mig mod det konkrete beslutningsforslag og de forskellige elementer, som forslaget lægger op til.
Når det gælder forslaget om tvangsbehandling, vil jeg sige, at motivationen hos den dømte er et kernelement i behandlingen af sædelighedskriminelle.
Det vil sige, at der hos personen skal være en parathed til ændring.
Som sagt er de kendte behandlingsformer ikke mulige at gennemføre ved tvang.
Det er i den forbindelse vigtigt for mig at fastslå, at i Danmark så vel som i andre vestlige lande kan behandling, af hvilken art den end måtte være, kun indledes på grundlag af personens informerede samtykke.
Tvangsbehandling kan alene foregå i henhold til psykiatriloven og forudsætter, at dens kriterier er opfyldt.
Pædofili betragtes som en seksuel afvigelse og ikke som en sindssygdom.
Der vil således ikke i medfør af gældende lovgivning kunne tvangsbehandles mod pædofili.
Sundhedsstyrelsen har i den forbindelse oplyst, at styrelsen ikke finder, at der er et lægefagligt grundlag eller et belæg for ændring eller udvidelse af de nuværende forudsætninger for behandling med tvang.
Der peges i beslutningsforslaget også på muligheden for en tillægsstraf, som jeg forstår skal virke således, at når retten udmåler straffen, ja, så skal dommeren samtidig fastsætte en tillægsstraf, der træder i kraft, hvis den dømte afbryder et behandlingsforløb eller helt nægter at modtage behandling.
Hertil må jeg først og fremmest gentage, at behandlingen af pædofile baseret på tvang ikke umiddelbart synes mulig.
Når det gælder muligheden for prøveløsladelse af bl.a. personer dømt for seksuelle overgreb mod børn, kan jeg derudover oplyse følgende: Efter straffelovens § 38, stk. 1, kan prøveløsladelse finde sted, når to tredjedele af straffen er udstået. Prøveløsladelse forudsætter, at den dømtes forhold ikke gør prøveløsladelsen utilrådelig, og at der er sikret den dømte passende ophold og arbejde eller andet underhold, og at den pågældende erklærer at ville overholde de fastsatte vilkår for prøveløsladelsen.
Prøveløsladelse vil f.eks. være utilrådelig, hvis der foreligger en væsentlig risiko for recidiv til ikkebagatelagtig kriminalitet, som det hedder, og som ikke kan begrænses ved tilsyn af Kriminalforsorgen og eventuelle særvilkår.
Der skal således foretages en meget konkret vurdering i hvert enkelt tilfælde af, om prøveløsladelse er tilrådelig.
Ved prøveløsladelse af personer, der er dømt for sædelighedskriminalitet, herunder for seksuelt misbrug af børn, skal fængslet, inden der træffes afgørelse om prøveløsladelse, i visse tilfælde indhente en udtalelse
vilkårsfastsættelsen fra de sociale myndigheder i den dømtes bopælskommune.
Fængslet skal i disse sager også indhente en udtalelse om, hvorvidt der bør fastsættes tilsyn, om tilsynets muligheder og om vilkårsfastsættelsen, fra den afdeling af Kriminalforsorgen, der i givet fald skal føre tilsyn med den pågældende.
Hvis der er tvivl om, hvorvidt den indsatte vil frembyde fare for andres liv og helbred, skal der indhentes en udtalelse fra Retslægerådet, inden der træffes afgørelse om prøveløsladelse.
Disse høringsregler er med til at sikre, at sagen er tilstrækkelig oplyst, før der træffes afgørelse om prøveløsladelse.
I tilknytning hertil kan det oplyses, at det fremgår af Kriminalforsorgens vejledning om prøveløsladelser, at der for indsatte, der er dømt for sædelighedskriminalitet, hyppigt vil være behov for at fastsætte vilkår om fortsat behandling i forbindelse med en eventuel prøveløsladelse.
Det fremgår også af vejledningen, at hvis en sædelighedsdømt ikke vil acceptere et relevant vilkår under prøveløsladelsen om at fortsætte en påbegyndt psykiatrisk behandling, eventuelt kombineret med kønsdriftsdæmpende medicin, vil dette i højere grad end sædvanlig medføre, at der gives afslag på prøveløsladelse.
Med disse ordninger er der i den forstand allerede taget højde for konsekvensen af, at disse personer ikke ønsker at indgå i behandling.
De vil i realiteten få et lidt længere afsoningsforløb.
I den forbindelse vil jeg igen understrege, som jeg også var inde på tidligere i dag i forbindelse med behandlingen af beslutningsforslag B 16, at Straffelovrådet for tiden er ved at foretage en generel gennemgang af straffelovens kapitel 24 om forbrydelser mod kønssædeligheden.
I den sammenhæng overvejer Straffelovrådet tillige spørgsmål om strafferammen og strafniveauet i forbindelse med sager om seksuelt misbrug af børn og andre former for krænkelser af børn.
Som sagt forventes rådets arbejde afsluttet omkring sommeren 2012.
Afslutningsvis vil jeg sige, at forebyggelse af seksuelt misbrug af børn er et meget vigtigt indsatsområde.
Det er derfor også helt afgørende, at vi har en velfungerende håndtering og behandling af personer, der er dømt for seksuelle overgreb på børn.
Vi ser derfor også frem til at modtage resultatet af det nævnte forskningsprojekt, således at man får et bedre grundlag for at vurdere effekten af behandlingen af seksualforbrydere.
Men som det gerne skulle være fremgået, mener regeringen helt overordnet ikke, at tvangsbehandling er en farbar vej.
Det er således i fundamental modstrid med vores retssystems tilgang til straffuldbyrdelse, ligesom det også er i modstrid med helt grundlæggende lægeetiske principper.
Derudover kan den behandling, der i dag tilbydes pædofile, slet ikke med mening gennemføres med tvang.
Som jeg også har givet udtryk for i forbindelse med nogle aktuelle besvarelser af forskellige spørgsmål til Folketingets Retsudvalg, er det min opfattelse, at eventuelle lovgivningsinitiativer på dette område bør afvente Straffelovrådets arbejde.