runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Rikke Hvilshøj (V), 2007-10-10:
Jeg er ikke helt klar over, hvad det er fra Ritzau, som hr. Ole Vagn Christensen henviser til.
Men jeg kan sige, at det, vi gjorde lige før sommerferien, var at ændre lidt i praksis, men det var altså for dem under 15 år.
Det er ikke sådan, at vi har regler, der fuldstændig udelukker, at børn kan blive familiesammenført med deres forældre, selv om de er over 15 år, f.eks. skal flygtninge have lov til at have deres børn med, selv om de er over 15 år.
Men når det i øvrigt er børn over 15 år, tillader vi os at gå ind og sige, at det er nogle helt særlige forhold, der skal gøre sig gældende, og at vi også skal lave nogle særlige vurderinger i forhold til, om det på det tidspunkt i livet er i barnets tarv at komme til Danmark.
Ole Vagn Christensen (S), 2007-10-10:
Jeg forstår, at det, som ministeren har sagt til Ritzau, er det, som ministeren hele tiden har sagt, nemlig at det drejer sig om børn under 15 år.
Men jeg har også hørt her i dag, at ministeren ikke har benægtet, at der også er mulighed for det, når man er over 15 år.
Jeg har det ritzautelegram liggende - jeg har det ikke med, jeg har bare taget et uddrag - som blev udsendt.
Her står altså, at de lempede regler også vil omfatte børn ældre end 15 år.
Rikke Hvilshøj (V), 2007-10-10:
Den praksisændring, som jeg gennemførte, var for børn under 15 år.
Det er sådan set det, jeg siger, og det er også det, der står i den lov, som vi har stemt sammen om i 2004, nemlig at udgangspunktet er, at hvis børn skal familiesammenføres med deres forældre, skal det ske, inden de fylder 15 år.
Men der kan selvfølgelig altid være forhold, der kan gøre sig gældende, som gør, at selv om barnet er over 15 år, kan der være årsager til, at barnet skal familiesammenføres hertil.
Det er der allerede rum for i lovgivningen.
Det håber jeg har beroliget hr. Ole Vagn Christensen.
Karen Jespersen (V), 2007-10-10:
Jeg kan give som eksempel, at der er blevet gjort en stor indsats for at begrænse vold mod kvinder, og at det i vidt omfang er sket uden lovgivning, men i stedet gennem en lang, lang række forskellige initiativer, som næsten hele Folketinget står bag.
Og præcis i går var der faktisk en forside på Kristeligt Dagblad, der fortalte, at volden mod kvinder er faldende.
Nu skal jeg jo ikke bare påstå, at det skyldes de initiativer, der har været sat i værk, men der er en eller anden sammenhæng, og den skal man selvfølgelig så også vurdere hen ad vejen.
Men jeg må bare konstatere, at der er iværksat en meget bred, systematisk indsats mod vold mod kvinder, og at vi i dag kan se, at volden heldigvis er faldende.
Det er for mig et udtryk for, at der jo er rigtig mange ting, man kan gøre, også uden at lovgive om det, og hvor man påvirker folks holdning.
Ole Vagn Christensen (S), 2007-10-10:
Jeg vil godt takke ministeren for besvarelsen og også for tilsagnet.
Jeg forstod på ministeren, at det principielle var det med de 15 år.
Men jeg har tidligere forstået, at FN's børnekonvention siger, at man godt kan blive familiesammenført, hvis man er ældre.
Jeg har også forstået, at ministeren har udtalt til Ritzaus Bureau, at hun vil arbejde for, at mulighederne for, at børnene bliver bragt sammen med en af forældrene, vil blive bedre.
De lempeligere regler vil også omfatte børn, der er ældre end 15 år.
Det, jeg ikke hørte, var sådan set, om det her citat, som har været citeret i Ritzaus Bureau, er korrekt.
Det er jeg selvfølgelig interesseret i at få at vide.
Ministeren sagde, at hendes balance er fundet ved de 15 år, men man har tidligere sagt, at man godt kunne kigge på det i særlige situationer.
Det, der jo kan være særlige situationer, er sådan set, hvis et barn af forskellige årsager står alene tilbage i et fremmed land.
Det er helt rigtigt, at vi ikke skal snakke om eksempler fra hverdagen, men jeg har behov for at vide: Er det ministerens opfattelse, at det, der blev sagt til Ritzau, er korrekt, eller er det det, som vi nu har hørt her, nemlig at ministerens grænse går ved de 15 år, der er det korrekte?
Jørgen Arbo-Bæhr (EL), 2007-10-10:
Jeg er glad for, at ministeren mener, at man stadig væk skal stemme på, ja, nu er der ikke noget VS mere, men lad os så bare sige Enhedslisten på valgdagen.
Når ministeren siger, at der ikke er brug for lovgivning, eller at man ikke kan komme nogen vegne med lovgivning på hendes område, kunne jeg godt tænke mig at vide, hvordan ligestillingsministeren overhovedet prøver at fremme ligestillingen i det arbejde, der bliver lavet af regeringen.
Det har jo været en diskussion indtil videre, om man skulle fremme, at alt, hvad der blev lavet af lovgivning, faktisk blev underkastet en ligestillingsvurdering.
Det har regeringen indtil videre fastholdt at man ikke ville.
Jeg kunne godt tænke mig at vide, om ikke det var en vej frem for ligestillingsministeren med hensyn til den lovgivning, der bliver lavet i det her land, at man faktisk vurderer, hvilken betydning det har for ligestillingen eller mangelen på samme mellem mænd og kvinder.
Karen Jespersen (V), 2007-10-10:
Nej, altså for det første kan jeg selvfølgelig ikke stå her og begynde at gøre mig klog på, hvordan lovgivningen skal være på en anden ministers område.
For det andet er der under alle omstændigheder også den der afvejning.
Når jeg brugte det her med sygedagpenge uden varighedsbegrænsning, så var det ud fra, at man kunne sige: Jamen det er da meget nemt, for er du syg, så får du sygedagpenge.
Men omvendt måtte man jo dengang virkelig konstatere, at der virkelig var mennesker, der så røg på en førtidspension med dårligere livskvalitet, fordi man havde den der sådan enkle forestilling om, at når du er syg, skal du være på sygedagpenge.
Det gjorde, at der var en meget lille aktiv indsats for at få folk tilbage på arbejdsmarkedet.
Det kan godt være, at der så var nogle, der kom i klemme, og så begyndte man at lave de her undtagelser i loven.
Så det er den der afvejning, men den foregår jo hele tiden, og det vil den blive ved med.
Ja, og spørgsmålet lyder: Når der på sundhedsområdet er stor social ulighed, hvor de laveste socialgrupper - fordelt efter uddannelse, erhverv og indkomst - er udsat for flere sundhedsrisici og dermed en højere sygelighed og dødelighed end hos resten af befolkningen, hvad har ministeren så tænkt sig at gøre for at mindske denne ulighed i sundhed? For mig ligger det i forlængelse af det, jeg svarede under det sidste spørgsmål, nemlig at der er en række forhold i tilværelsen, som er afgørende.
En af de undersøgelser, som rinder mig i hu omkring den her meget bastante sammenhæng, er undersøgelsen fra Københavns Kommune, og så vidt jeg har fået at vide, bygger den på tal fra 1990'erne.
Vi ved ikke, hvordan det ser ud i dag, men kan i hvert fald konstatere, at middellevetiden er steget, så der er jo ved at ske nogle ændringer.
For mig er det, der sker på en række områder, helt afgørende.
Det er, hvad der sker i uddannelsessystemet, hvad der sker på arbejdsmarkedet, fordi vi jo ved, at en af de mest lighedsskabende foranstaltninger i sundhed er, at mennesker også kommer i arbejde.
Så der, hvor jeg også kan være med til at skubbe på den vogn, er i virkeligheden også et af de steder, hvor jeg kan bidrage mest til, at det også kommer til at stå bedre til med sundheden.
På samme måde i uddannelsessystemet: De, der bliver en restgruppe i uddannelsessystemet, er også dem, der næsten med sikkerhed havner i en dårlig livssituation, også når det gælder sundhed.
Så de initiativer, jeg kan være med til at tage der, er noget af det, som har meget stor betydning.
Med hensyn til det med boliger er det, jeg er optaget af, at forebygge.
Det kan man sige jo på alle områder er et nøgleord, og det er det også, når det gælder om det at miste sin bolig.
Så det er noget af det, jeg vil være meget optaget af i den kommende tid.
Når det gælder revalidering, har jeg ikke helt overblik over, hvornår der er sket ændringer, fordi det jo ikke længere ligger under Socialministeriet, men jeg ved i hvert fald, at der er nogle ændringer, der går ret lang tid tilbage, fordi man efterhånden kunne se bl.a. på pædagoguddannelserne, at der var det nogle steder op til halvdelen, der var revalidender.
Karen Jespersen (V), 2007-10-10:
Med hensyn til hvad man kan gøre for at forebygge det at miste sin lejlighed, siger jeg, at det er noget, jeg er meget optaget af og gerne vil arbejde på.
Mere kan jeg ikke sige i dag, men det var dog et tilsagn.
Med hensyn til det andet om den økonomiske ulighed er det for mig utrolig vigtigt, at det kan betale sig at arbejde, og det har det altid været.
Jeg mener, det er meget, meget nødvendigt, at der er en eller anden form for afstand mellem de sociale ydelser og mindstelønnen.
Så kan man diskutere mindstelønnen, men det er jo et anliggende for arbejdsmarkedet.
For vi ved altså, at det gør en forskel - det er der så ikke tid til at diskutere her - og det mener jeg at man må tage udgangspunkt i.
Jørgen Arbo-Bæhr (EL), 2007-10-10:
Er ministeren enig med statsministeren, når han i åbningstalen konstaterede, at kvinder og mænd har lige muligheder i Danmark, og at ligestillingspolitik derfor kun drejer sig om den manglende ligestilling for mange indvandrerkvinder?
Karen Jespersen (V), 2007-10-10:
Spørgsmålet lyder: »Er ministeren enig med statsministeren, når han i åbningstalen konstaterede, at kvinder og mænd har lige muligheder i Danmark, og at ligestillingspolitik derfor kun drejer sig om den manglende ligestilling for mange indvandrerkvinder?
« Jeg vil gerne lige læse op, hvad statsministeren sagde i sin åbningstale, for jeg mener ikke, at den formulering er dækkende.
Statsministeren sagde: »Vi vil forbedre ligestillingen mellem mænd og kvinder.«
I det ligger der jo, at der generelt er et stykke arbejde at gøre.
Det siger han at vi vil, fordi det er med til at skabe en stærk sammenhængskraft, at kvinder og mænd har lige muligheder.
Det er jo rigtigt, og det ved vi også fra adskillige undersøgelser.
Vi er nået meget langt, når det gælder ligestilling i Danmark.
Jeg synes selv, det er svært at finde steder i lovgivningen, hvor der ikke er ligestilling.
Men det betyder jo ikke, at det ser sådan ud i virkelighedens verden.
I virkelighedens verden er det fuldstændig rigtigt, at der endnu ikke er ligestilling på en række områder.
Det er noget, vi selvfølgelig skal arbejde med: Mænd skal tage mere barselorlov, ligeløn, flere kvindelige ledere, vold mod kvinder og prostitution, alle de vigtige emner.
Det, statsministeren dernæst siger i sin tale, betyder bestemt ikke, at vi ikke skal tage de emner alvorligt, men det, han slår ned på, er én del af ligestillingen i Danmark, nemlig spørgsmålet om, hvorvidt alle kvinder med en anden etnisk baggrund har muligheden for at udnytte den ligestilling, der er i Danmark.
Man kan sige, at fællesbetegnelsen for det her er en interesse for kvinder, der af forskellige grunde kan være svagtstillede.
Der er en række danske kvinder, som også har brug for at komme i fokus, når vi snakker ligestilling.
Jørgen Arbo-Bæhr (EL), 2007-10-10:
Jeg har lidt svært ved i ministerens svar at finde ud af, om ministeren faktisk mener, at der er ligestilling mellem mænd og kvinder i Danmark, eller om der - som det blev sagt på et andet tidspunkt - er et stykke vej igen.
Hvis vi nu går ud fra som givet, at ligestillingsministeren erkender, at der er forskel på mænds og kvinders løn, der er forskel på mænds og kvinders arbejdsforhold, der er forskel på mænds og kvinders avancementsmuligheder, der er forskel på antallet af mænd og kvinder i lederstillinger, der er forskel på mænd og kvinder i forhold til det daglige liv, prostitution er et problem osv., så kunne jeg godt tænke mig at spørge, hvordan det egentlig kan være, når man ser i regeringens lovkatalog, at der faktisk ikke er et eneste lovforslag på ligestillingsministerens område.
Og man skal lede meget længe for at se noget som helst om ligestilling i det lovkatalog, der kommer fra regeringen.
Karen Jespersen (V), 2007-10-10:
Man kan sige, at vi derfor også venter og ser, hvad der kan fremsættes.
Noget andet er, at når vi snakker ligestilling, så er der, jeg ved ikke, om man skal sige en ret grundlæggende, men i hvert fald en betydelig forskel, med hensyn til hvor langt man kan nå ad lovgivningens vej.
Det var dér, jeg måske lidt drillende, sidst vi snakkede om det her, sagde det her med: Styrk kampen i hverdagen, stem VS på valgdagen.
Det er jo utrolig vigtigt for at flytte holdninger.
Når der blev lovgivet om kvinders stemmeret i sin tid, var det jo, fordi der var nogle kvinder, der var på barrikaderne.
Det gav sig så udslag i lovgivningen, og vi skal da have begge elementer med.
Men jeg tror ikke, at vi alene gennem lovgivningen kan ændre alle de ting, der bliver peget på.
Jeg kan sige, at med hensyn til Alexandrakollegiet, som det er lige før jeg vil sige var min gamle idé, og som jo er en kanonsucces med nærmest en 100-procents-succesrate for de unge kvinder, der bor der, undersøger man mulighederne for at lave tilsvarende kollegier for unge kvinder andre steder i landet.
Jeg følger det tæt og holder øje med, om det er noget, der er brug for at blive bistået, men det er jo sådan noget, hvor man siger, at hvis det virkelig skal være solidt funderet, skal det også være kommunerne, der bruger det og køber pladserne.
Men det er jeg meget obs. på, og det er en utrolig god måde at hjælpe de unge kvinder på.
Så er der jo også ændrede SU-regler, sådan at der også bliver bedre muligheder for unge med børn for at tage en uddannelse.
Endelig kan man sige, at vejen til at mindske den sociale ulighed jo også er at mindske den restgruppe, der går ud af folkeskolen.
Der er der jo et stykke arbejde at gøre også i folkeskolen, og som jeg oplever er ved at blive gjort, for at sikre, at den restgruppe bliver mindre, og ligeledes sikre, at de unge kommer ind på en ungdomsuddannelse, og at frafaldet bliver mindre, end det er.
Det er jo en vej til at mindske den økonomiske ulighed.
Per Stig Møller (KF), 2007-10-11:
Det er det, som hr. Borking før kaldte trylleri, det, vi oplever her, for det, der er tale om, er, at det er et mellemstatsligt område, og EU beslutter at foretage sig noget her; det kan vi altså ikke få pålagt af andre.
Hvis vi er imod, så er vi imod, og så kan vi ikke få pålagt at gøre noget, men har vi sagt til hinanden, at det her gør vi,
så er beslutningen truffet i enstemmighed; ellers kan det ikke gennemføres.
Beslutningen er truffet i enstemmighed.
Er der ikke enstemmighed her, kan næste fase, som hr. Martin Henriksen taler om, jo overhovedet ikke blive aktuel.
Det vil sige, at man er enig om at gøre noget, og det er forudsætningen for, at man kan gøre noget.
Er man så blevet enig om det, kan vi jo ikke have, at nogle ved den praktiske udmøntning siger, at de alligevel ikke vil have, at der skal bruges 500 mio. kr. til det område, og derved forhindrer, at det, vi alle var enige om, bliver realiseret.
Så det mener jeg er praktikalitet.
Martin Henriksen (DF), 2007-10-11:
Så er det jo heller ikke rigtigt, det, som udenrigsministeren oprindelig sagde.
Så åbner den her reformtraktat jo mulighed for, at man på udenrigsområdet - så kan man diskutere, hvordan man finder derhen - kan træffe beslutninger ved flertalsafgørelser.
Det er vel korrekt?
Frank Aaen (EL), 2007-10-11:
Da forhandlingerne i EU-systemet om reformtraktaten startede, var hovedformålet at få lavet en ny traktat, der indeholdt akkurat det samme som den, der blev forkastet i Frankrig og Holland, men den skulle også strikkes sammen på en sådan måde, at man kunne undgå suverænitetsafgivelse i Danmark og dermed undgå, at der skulle være folkeafstemning i Danmark.
Det arbejde er tilendebragt.
Der mangler nogle detaljer, men det bliver sådan, som man planlagde.
Og man regnede i japartierne også med, at det ville gå sådan, at der ikke blev suverænitetsafgivelse, og så kunne de rolig sige, at de kun ville have folkeafstemning, hvis der blev suverænitetsafgivelse.
Der skal selvfølgelig være det, hvis der er suverænitetsafgivelse.
Det sagde alle partier.
Nu er vi kommet i den situation, at samtlige partier i Folketinget har indset, at den position var uholdbar, og at man selvfølgelig også kunne lave en folkeafstemning af politiske årsager.
På nær De Radikale - som ikke under nogen omstændigheder vil have en folkeafstemning, medmindre juraen dikterer det, altså hvis ikke juraen dikterer det, vil De Radikale ikke have en folkeafstemning - har alle partier sagt, at uanset juraen kan der komme en folkeafstemning med politisk begrundelse.
Selv landets udenrigsminister sagde lige før, at der selvfølgelig kunne være en politisk begrundelse uanset juraen.
Der er bare én i salen, hvis holdning til det her spørgsmål vi ikke kender; der er én i salen, der ikke har ytret sig om det her spørgsmål, og det er statsministeren.
Jeg har ikke hørt, at vi fra statsministeren har fået en klar udtalelse om, at uanset juraen kan vi af politiske grunde godt få en folkeafstemning, og det synes jeg statsministeren skulle bruge anledningen til at delagtiggøre befolkningen og Folketinget i.
Er det ikke korrekt, at det er en rent politisk beslutning, om der kommer en folkeafstemning eller der ikke kommer en folkeafstemning?
Frank Aaen (EL), 2007-10-11:
Jeg blev faktisk meget glad, da jeg her i går - tror jeg, det var hørte forsvarsministeren udtale, at der nu var brug for forhandling for at opnå en fred, herunder at forhandle med Taleban.
Jeg synes sådan set, det var på tide, at der kom sådan en melding, fordi vi i lang tid har kunnet se, at det kun blev værre og værre i Afghanistan og at man kom længere og længere væk fra en fred.
Derfor var jeg glad for meldingen.
Så er det bare, mit spørgsmål til hr. Jens Hald Madsen er: Styrker det et fredstilbud og et tilbud om at forhandle om fred at sende kampvogne af sted?
Per Stig Møller (KF), 2007-10-11:
Jamen det er i en anden situation; det er, hvor der ved enstemmighed er truffet en beslutning, så kan man med et flertal sørge for, at den bliver gennemført.
Det vil f.eks. sige, at man beslutter at give humanitær assistance til eller andet område, og så kan man med et flertal få gennemført assistancen.
Det er jo rimeligt nok.
Hvis vi enstemmigt har vedtaget, at her skal EU gøre noget, så kan vi ikke lade et land sidde og forhindre EU i praksis at gøre det.
Det synes jeg for så vidt er meget klogt, så man ikke pludselig får en stopklods efter at have besluttet at gå.
Martin Henriksen (DF), 2007-10-11:
Jeg bed mærke i, at udenrigsministeren sagde, at der ikke, hvad angår udenrigsanliggender, var tale om flertalsafgørelser, men er det ikke korrekt, at det i artikel 26, stk. 3, er omtalt, at man i forbindelse med udenrigsanliggender godt kan bruge kvalificeret flertal, altså flertalsafgørelser?
Per Stig Møller (KF), 2007-10-11:
Det har jeg jo sagt.
Der er de 57, hvoraf de 38 vedrører os, fordi vi har forbehold på de andre områder, og de 17 af dem har vi selv arbejdet for at få igennem, direkte og offensivt.
Så det er vi kun glade for.
Men det, at man går over til kvalificeret flertal, betyder ikke, at man har afleveret suverænitet.
For det beror på, at man i forvejen ved at have enstemmighed jo havde overdraget suveræniteten til EU, hvis man da nåede frem til enstemmighed.
Nu har man så en anden beslutningsmetode, men det betyder ikke, at der er overdraget mere suverænitet.
Så kan jeg sige, at EU-rettens forhold til de nationale domstole er uændret.
Traktatfæstelsen, som var før, er væk.
Jens Borking (EL), 2007-10-11:
Jeg vil gerne spørge igen: Har overflytning til flertalsafgørelser ikke også noget med indholdet i traktaten at gøre? Så vil jeg også godt i forhold til den her debat, der har været, om, at EU-retten ikke længere vil have forrang, spørge: Kan udenrigsministeren bekræfte, at der samtidig vil komme en erklæring, der henviser til en dom, der slår fast, at EU-retten har forrang?
Det er dog også indholdsmæssigt i traktaten et af de spørgsmål, som det var væsentligt at diskutere.
Skal folk have lov til at forholde sig til det ved en afstemning eller ej?
Afstemning og indhold handler vel meget om det samme; det er i hvert fald væsentligt at holde de to ting op imod hinanden.
Når man fra vores side beder om en afstemning, er det, fordi vi mener, at der er tale om væsentlige områder, der overlades til EU’s system.
Per Stig Møller (KF), 2007-10-11:
Der glider hr. Borking jo tilbage til det, der har ødelagt debatten i dag, nemlig at de kun er interesseret i en folkeafstemning.
Men det, debatten drejer sig om, er reformtraktatens indhold og det, statsministeren og jeg skal arbejde på at få igennem i næste uge.
Det er man bare ikke interesserede i hos Enhedslisten.
Enhedslisten har været mest interesseret i, om vi skal have en folkeafstemning eller ej.
Det er jo teknik.
Det, vi har været interesseret i, er politik.
Og der vil jeg godt lige have rettet hr. Borking: Der bliver ikke flertalsafgørelser på udenrigspolitikken.
Der er ikke flertalsafgørelser.
Det er stadig væk et mellemstatsligt anliggende, men vi styrker muligheden for at gennemføre den udenrigspolitik, vi går ind for, ved at sørge for, at udenrigsrepræsentanten også er viceformand i Kommissionen, altså at pengene følger politikken.
Og det synes jeg faktisk er en udmærket ting.
Jens Borking (EL), 2007-10-11:
Jeg vil gerne sige til udenrigsministeren, at når Giscard d’Estaing talte om, at den her forandring lidt lignede trylleri, og jeg så hører udenrigsministerens svar, kan jeg godt indimellem tænke, at jeg godt forstår, hvad det var, Giscard d’Estaing mente.
Men nu til det mere alvorlige.
Når man overfører beslutninger til flertalsafgørelser, og når udenrigspolitikken får en ekstra tand, kan udenrigsministeren så bekræfte eller afkræfte, at der er tale om, at man afgiver beslutningsret til EU-systemet?
Og i den sammenhæng, hvor vi talte om Nicetraktaten, hvor der ikke var afstemning, er det så udenrigsministerens opfattelse, at det i virkeligheden er ønskværdigt, at man også i fremtiden undlader at have afstemninger om EU-traktater eller forfatninger, eller hvad man nu ellers ønsker at kalde dem?
Hvordan vil udenrigsministeren …
Per Stig Møller (KF), 2007-10-11:
Det er nemlig en vigtig debat, som hr. Langballe har rejst her, nemlig at så er der jo alt det andet.
Alt det andet var jo det, vi gerne ville have.
Nu har hr. Jesper Langballe altså fået fjernet det, han ikke brød sig om, men nu bryder han sig heller ikke om alt det andet.
Men alt det andet var jo det, vi kunne lide.
Alt det andet var jo præcis de forbedringer, som vi ville have, og vi er da glade for, at disse forbedringer er kommet med over.
Det er jo pointen.
Jo, jo, men så beklager jeg, at hr. Jesper Langballe med sin sprogbrug fik drejet debatten væk fra det, der var det vigtigste, og det, som hr. Jesper Langballe er inde på nu, er vigtigt, for så er der jo alt det andet.
Nu har man altså fået opfyldt sit ønske: Alt det, man ville have væk, har man fået væk, men man er ikke tilfreds alligevel.
Man vil faktisk have det hele væk.
Sådan forstår jeg det.
Jamen vi vil ikke have det hele væk, vil jeg sige til hr. Jesper Langballe.
Så er der alt det andet.
Alt det andet er jo faktisk det, der er godt.
Vi har jo ikke ønsket, at forfatningstraktaten skulle skrottes …
Jens Hald Madsen (V), 2007-10-11:
Jeg synes, at hr. Frank Aaen glemte noget, og det har hr. Frank Aaen sikkert ikke gjort bevidst.
Men hr. Frank Aaen kunne måske have citeret det, forsvarsministeren har sagt, fuldt ud.
Ifølge Ritzau siger forsvarsministeren, at han dog understreger, at flere ting skal opfyldes, før Taleban kan tage plads ved et forhandlingsbord.
De skal nedlægge våbnene, stoppe myrderierne på civile og stoppe med at skyde på koalitionen.
De skal anerkende kvinders rettigheder, menneskerettigheder, den afghanske forfatning og den afghanske præsident.
Nu vil jeg nødig være lyseslukker, men jeg tror, det tager et stykke tid.
Jeg tror, der kan gå rigtig lang tid.
Indtil da er vores opgave at beskytte den afghanske befolkning og at udruste vores danske soldater, så de kan løse deres opgave.
Så jeg ser ikke nogen konflikt.