Anne Grete Holmsgaard (SF), 2007-02-23:
Hvis jeg lige skal starte med hr. Per Clausen, kan jeg forstå, at hr. Per Clausen omgås undersøgelser lidt sjusket, i hvert fald i dette tilfælde.
Det plejer han ikke at gøre, men den undersøgelse, hr. Per Clausen henviste til her til sidst, og som efter hans mening viser, at ophævelse af anonymiteten vil føre til, at færre børn får at vide, at de er donorbørn, viser faktisk ikke noget i den retning.
Det er en svensk undersøgelse, der blev lavet i år 2000, og som citeres flittigt med eller uden kildeangivelse.
Det er nemlig sådan, at der i begyndelsen af 1980’erne blev foretaget en undersøgelse vedrørende de svenske børn, der blev født som sæddonorbørn fra to store klinikker, nemlig i Stockholm og i Umeå.
Kun 6 pct. af forældrene har fortalt dem, at de er donorbørn.
Men hvis man ser på de børn, der er født ved kunstig befrugtning på de samme klinikker i perioden fra midten af 1980’erne og op til 1990, har 18 pct. af forældrene faktisk fortalt dem det.
Det kunne godt pege på, at udviklingen går mod større åbenhed fra forældrenes side, og det er altså i den periode, anonymiteten blev ophævet i Sverige, så jeg synes, vi alle sammen ville tjene os ved at gå lidt mere forsigtigt til værks med de få undersøgelser, der er gjort på området, end hr. Per Clausen faktisk gjorde i sit indlæg.
Så vil jeg gerne sige tak for behandlingen.
Der er jo ikke så mange partier, der er enige i forslaget.
Ministeren afviste det meget markant, og jeg vil godt gentage, hvad jeg sagde tidligere i debatten, nemlig at det lyder, som om ministeren helst ikke ser spørgsmålet diskuteret, og det synes jeg virkelig er ærgerligt.
Jeg og de andre, der har fremsat forslaget, synes selvfølgelig, det for det første er vigtigt at arbejde for, at det bliver realiseret på et tidspunkt, så vi får ophævet anonymiteten og får sikret, at børnene har retten – og jeg vil godt sætte en streg under retten – til at få kendskab til, hvem der har været donor.
De må selv fuldt ud – jeg understreger fuldt ud – tage stilling til, om de ønsker den viden, eller om de ikke ønsker den.
Børn og voksne er selvfølgelig, som vi godt ved, meget forskellige.
For det andet ønsker vi selvfølgelig at holde liv i debatten, så spørgsmålet ikke bare bliver trængt hen i et eller andet hjørne og i virkeligheden ikke bliver debatteret.
Hr. Jørgen Winther fortalte, at Venstre også afviser forslaget, og det overrasker mig måske ikke så meget.
Men jeg vil godt kommentere en enkelt af de ting, hr. Jørgen Winther nævnte, og det er igen henvisningen til den svenske undersøgelse.
194 forældrepar fik tilsendt spørgeskema, 80 pct. af dem svarede, og når der er så få af dem, der oplyser deres børn om, at de er donorbørn, burde man så ikke indføre en pligt for forældrene til at gøre det?
Nej, det synes jeg ikke man skal.
Hvordan skulle man i øvrigt håndhæve den pligt?
Jeg synes ikke, man skal gøre det, men jeg synes derimod, det er overordentlig vigtigt at være meget seriøs i sit oplysningsarbejde over for forældrene om, hvor vigtigt det er at fortælle deres børn det.
Det er jo i virkeligheden meget udramatisk at fortælle sine børn, at de er donorbørn, og et eller andet sted er det svært at forstå for mig, at der tilsyneladende er så få, der fortæller det, for vi ved jo ikke, hvor mange af de danske forældre, der har donorbørn, der rent faktisk fortæller deres børn, at de er donorbørn.
Derfor synes jeg, det er overordentlig vigtigt at øge informationen på området.
Jeg synes, en af de rigtig fæle ting i den svenske undersøgelse er, at over 50 pct. af de forældre, der ikke har fortalt deres børn det, har fortalt det til andre.
Lige meget, hvordan man vender og drejer det, er det jo en kilde til mistillid.
Vi ved også fra enkelte eksempler ganske vist, at det virkelig er meget ubehageligt for børn, der ved en tilfældighed af en anden end forældrene eller under et skænderi får at vide, at de er donorbørn.
Det er virkelig noget, der skaber mistillid.
Derfor synes jeg, at det her er et område, vi også skal holde meget fokus på.
Så er der nogle, herunder hr. Per Clausen, der har sagt, at det handler om, at man skal have kendskab til sin far.
Nej, det gør det ikke.
Mor er den mor, der er til stede.
Det her er ikke en far, det er en donor.
Det er en donor, og det er noget helt andet.
Men det er retten til at have mulighed for at få kendskab til sit biologiske ophav, og det spiller en stor rolle for mange mennesker.
Men vi ved dog fra adopterede børn, at for mange af dem er det meget vigtigt at få det her kendskab.
Det handler ikke om, at de ikke har gode vilkår hos deres adoptivforældre, men det handler simpelt hen om hele den identifikationsproces, man løber igennem som menneske.
Der synes jeg ikke, det er rigtigt, at man frarøver de her børn den mulighed.
Det er jo sådan, at de her børn pr. definition er taleløse i hvert tilfælde i udgangspunktet, og derfor handler en meget stor del af debatten selvfølgelig også om dem, der stiller krav, nemlig nogle, der mener at repræsentere donorkorpset, som jo er et anonymt korps, og så de, der organiserer sig for at organisere forældre, der er barnløse.
Jeg kan såmænd sagtens forstå mange af deres argumenter.
Det skete i Sverige.
Så steg den igen, men den er ikke kommet op på det samme omfang, som den er i Danmark.
Men jeg synes, man må stille spørgsmålet: Er det rigtigt, at vi for at holde på en meget stor mængde donorer går ind og giver de børn, der er donorbørn, så svag en retsbeskyttelse, som vi gør her?
Skal vi under alle omstændigheder løse et mangelproblem ved at stille børnene så svagt, som de bliver stillet med den nuværende lovgivning?
Det synes jeg faktisk ikke er rimeligt at gøre, og derfor har jeg foreslået, at vi ophæver anonymiteten.
Jeg ved godt, at det er en lang udviklingsproces, men jeg tror, det går i den retning.
Flere lande har gennem de senere år besluttet at ophæve anonymiteten.
Det gælder Norge, det gælder Storbritannien, og det gælder Holland.
Den er ophævet for mange år siden i Sverige, og en række andre lande har ikke anonymitet.
Men faktisk har vi ikke det fulde overblik over det.
Vi har spurgt ministeren og ministeriet tidligere og fået et delvist svar, og jeg synes, det ville være interessant at få et bedre overblik over det her.
Så var fru Karen J. Klint inde på mulighederne for at lave nogle mellemløsninger, og det har fru Charlotte Fischer også været inde på.
Jeg synes selvfølgelig, vi skal arbejde videre med det.
Men vi skal gøre det i fuld erkendelse af, at det altså ikke er en retssikring af donorbørnene.
Men som sagt løser det altså ikke problemet.
Men det skal selvfølgelig ikke udelukke, at vi arbejder videre med det her.
Fru Birthe Skaarup sagde nej til forslaget på vegne af Dansk Folkeparti, og fru Birthe Skaarup nævnte undervejs, at donor ønsker at være donor, ikke at være far.
Nej, donor er donor, donor er ikke far.
Donor bliver ikke far på noget tidspunkt.
Det her er ikke et spørgsmål om en surrogatfar.
Far er den far, der er til stede, og derfor har jeg heller ikke brugt begrebet social far, for far er den, der er til stede.
Og far og mor har i det her tilfælde, hvad enten de er af to køn eller det samme køn, rent faktisk 18 års forspring.
I de undersøgelser, der er lavet, er der ikke noget, der tyder på, at donorbørn har en dårligere opvækst end andre, og hvorfor skulle de også have det?
Man har faktisk arbejdet hårdt for at få et barn.
Men lad os ikke lave misforståelige ting ved at sige, at donor kunne komme til at blive en slags far.
Nej, det bliver donor aldrig, og det skal donor heller aldrig være.
Men det ændrer jo ikke ved det forhold, at det for det enkelte menneske kan være meget vigtigt at få kendskab til, hvem der er vedkommendes biologiske rødder.
Nu lyser den røde lampe.
Får jeg lov at forsætte?
Det gør jeg.
Så vil jeg gerne sige tak til hr. Per Ørum Jørgensen for hans indlæg, og jeg er glad for, at en meget stor del af den konservative gruppe er positiv over for forslaget.
Jeg har allerede svaret på de to spørgsmål, der blev stillet, nemlig at det naturligvis ikke er en pligt for nogen at oplyse donorbørn om, at de er donorbørn, eller hvem deres donor er, og at de samme principper efter min mening skal gælde for ægdonation som dem, jeg har skitseret for sæddonation.
Jeg er, som hr. Per Ørum Jørgensen sagde, ikke så begejstret for denne blandingsmodel – den er blevet kaldt mange forskellige ting undervejs – fordi for mig handler det meget om at sikre barnet dets retssikkerhed.
Men jeg vil selvfølgelig ikke afvise, at vi går ind i den diskussion og prøver at se, om det kan være et skridt
på vejen til, at man senere hen får ophævet donoranonymiteten fuldt ud
Så synes jeg, at en af de ting, der er blevet nævnt undervejs lidt en passant, kunne være interessant, nemlig at få arrangeret en høring om det her spørgsmål.
Den seneste høring, vi har haft om det her, ligger temmelig mange år tilbage – 4 år tilbage – og dengang erkendte vi jo også, at der var vanvittig få oplysninger om det her område.
Jeg er nu stødt på en enkelt oplysning undervejs, som jeg faktisk synes er ganske interessant, og det er en undersøgelse, der er foretaget på baggrund af børn undfanget med donorsæd fra en amerikansk bank og offentliggjort i Human Reproduction i 2004.
Det er faktisk en undersøgelse, hvor man har spurgt teenagebørn via et spørgeskema.
Det vil sige, at langt de flest af de børn – eller unge må man jo faktisk kalde dem – mellem 12 og 18 år, og de var ca. 15 år i gennemsnit,
siger, at de meget gerne vil have kendskab til, hvem der er deres donor.
Det synes jeg da tæller mindst lige så meget som andre undersøgelser, der er spinkle.
Men i bund og grund synes jeg ikke, det her skal løses ved, at vi spørger om, hvad sædbankerne mener, det er klart, de har en interesse i flere donorer, eller hvad Foreningen for Ufrivilligt Barnløse ønsker, men det skal være et spørgsmål om, hvilken retssikkerhed vi ønsker at garantere de børn, som kommer til verden på grund af en lovgivning, som vi jo rent faktisk har vedtaget her i Folketinget.