runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Orla Hav (S), 2010-03-24:
Jeg vil bare sige til ministeren, at det jo ikke nytter at slå termometeret i stykker, når det viser feber, og det her er jo udtryk for, at der er et eller andet, der går skævt i vores samfund; der er et eller andet, der gør, at nogle børn ikke får de muligheder, som de ellers ville have fået.
Og i den forbindelse vil jeg godt spørge ministeren: Er det ministerens opfattelse, at fattigdom er et individuelt anliggende eller et anliggende, som samfundet skal gøre en indsats for og være med til at løse?
Men jeg vil, uanset de fine intentioner, som regeringen har haft, bare sige, at tallene jo taler deres tydelige sprog.
Den opgørelse, som Arbejderbevægelsens Erhvervsråd har lavet, viser, at 65.000 børn i Danmark lever i fattigdom.
Det er en vækst på 30.000 siden 2001; det svarer til en stigning på 80 pct.
Det er jo derfor, vi spørger ministeren, om ministeren dog ikke er bekymret, når det, når man har haft de smukkeste intentioner og de bedste planer, så alligevel går sådan, som jeg nu kan afsløre her med de her tal, og jeg tror ikke, at tallene er nye for ministeren.
Så jeg vil jo egentlig gerne høre, hvad ministeren har af konkrete initiativer at sætte i værk over for det.
Benedikte Kiær (KF), 2010-03-24:
Der findes fattige børn i Danmark og børn, der lever under vanskelige sociale vilkår, og dem skal vi tage hånd om.
Jeg er bekymret, for det er ikke alle danske børn, der i dag – af mange forskellige årsager – formår at gribe og bruge de muligheder, som samfundet tilbyder dem.
Vi har i Danmark et velfærdssystem, hvor vi sætter ind, så snart vi opdager, at et barn er i risiko for at komme i en vanskelig situation.
For at også udsatte børn og unge skal have muligheden for at udfolde deres potentiale fuldt ud, er det vigtigt, at vi kigger på det, for det er nemlig vejen ud af en negativ social arv.
Et meget væsentligt initiativ i den retning er »Barnets reform«, som der netop er indgået aftale om i efteråret, og som der er blevet fremsat lovforslag om i dag.
Det er regeringens mål, at alle børn og unge skal have reelle og lige muligheder for at gøre brug af de tilbud, samfundet har, så de får et aktivt og udviklende barndoms- og ungdomsliv.
Det har været en rød tråd i alle regeringens initiativer på området lige fra »Lige muligheder« fra 2008, anbringelsesreformen fra 2006 og »En god start til alle børn« fra 2003, for at nævne nogle af initiativerne.
Orla Hav (S), 2010-03-24:
Deler ministeren Socialdemokraternes bekymring for udviklingen i antallet af børn, der rammes af fattigdom?
Skriftlig begrundelse
En undersøgelse fra AE-Rådet viser, at »Antallet af børn ramt af fattigdom fortsætter med at stige.
Samlet er der nu næsten 65.000 fattige børn i Danmark.
Det er en stigning på over 13.000 børn på bare ét år, hvilket svarer til en stigning på 26 pct.«.
Benedikte Kiær (KF), 2010-03-24:
Ja, det hjælper jo ikke, at man skriver eller kontakter borgerne på et sprog, som er fuldstændig uforståeligt, så jeg lægger meget vægt på, at kommunerne i deres kommunikation med borgerne er tydelige og letforståelige, så alle lige præcis ved, hvad de skal gøre.
Men som sagt, jeg taler med justitsministeren.
Tina Petersen (DF), 2010-03-24:
Jeg kan jo ikke andet end at sige, at jeg jo selvfølgelig håber, at ministeren vil gå ind i en bredere dialog med justitsministeren, for det her med, hvilke rettigheder borgerne egentlig har, og hvor langt vi har muligheder for at gå, er lige pludselig et område, som ryger ind under det juridiske.
Jeg mener helt bestemt, at der er et kæmpestort behov for i vores samfund, at vi får den her månedlige fysiske kontakt til borgerne, hvor vi vejleder på den bedst mulige måde, så vi undgår, at vi står med nogle borgere, som bliver tabt, fordi de enten ikke har formået at læse det her, eller fordi de ikke forstår tolkningen i lovgivningen, og det er jo det, jeg håber på at socialministeren vil tage initiativ til at færdiggøre.
Benedikte Kiær (KF), 2010-03-24:
For det første vil jeg sammen med kommunerne undersøge, om reglerne kan beskrives tydeligere på det her område, og så vil jeg vende problematikken med justitsministeren, sådan at det bliver så klart som overhovedet muligt for borgerne, hvad man skal gøre.
Gitte Lillelund Bech (V), 2010-03-24:
Jeg kan jo kun takke hr. Bjarne Laustsen for hans store bekymring for den nye minister.
Jeg tror nu ikke, at ministerens holdning nødvendigvis er betinget af ministerens alder.
Tina Petersen (DF), 2010-03-24:
Vil ministeren præcisere over for kommunerne, at forældre til handicappede børn har ret til at klage på deres børns vegne, herunder at der skal vedlægges klagevejledning i afgørelser til borgeren?
Det var jo en meget præcis forklaring på, hvordan der kan opstå problemer, når forældre enten ikke bliver vejledt eller bliver gjort opmærksom på deres klageret.
Det var også en god forklaring på, hvordan man, når man nu bliver korrekt vejledt, skal forholde sig til klagegangen.
Mit næste spørgsmål til socialministeren vil så helt klart være, hvilke initiativer der vil blive taget, for det, der er problemet, er, at man på næsten alle socialministerens områder, uanset om det er handicapområdet, om det er sager, hvor der skal tages hensyn til børns tarv, eller det er andre sager inden for socialområdet, desværre ser, at de her ting tit og ofte ender hos justitsministeren, fordi der er kommuner ude i vores samfund, som ikke tager deres ansvar alvorligt og vejleder deres borgere korrekt i klagegangen.
Det vil sige, at der er borgere, der står i en situation, hvor de ikke aner, hvilken klagegang de har, og ofte bliver nødt til at tage en advokat.
Der kan også opstå problemer med det, da en stor del af den danske befolkning ikke vil have økonomi til det – enlige mødre og enlige fædre vil ikke have råd til at få en advokat som bisidder.
Hvilke initiativer vil ministeren tage over for justitsministeren, så de her ting hører op, så kommunerne begynder at vejlede korrekt, som de skal ifølge lovgivningen?
Jeg håber inderligt, at ministeren vil præcisere over for Dansk Folkeparti, at man tager den her sag seriøst, for det er et kæmpe problem ude i vores samfund.
Benedikte Kiær (KF), 2010-03-24:
Afgørelser på det sociale område kan som hovedregel indbringes for det sociale nævn efter klagereglerne i retssikkerhedsloven.
Det følger af disse regler, at det kun er den person, afgørelsen vedrører, der kan klage.
Efter forvaltningsloven gælder det imidlertid på det sociale område som på andre områder, at en person, der er part i sagen, kan lade sig repræsentere eller bistå af andre.
En part kan herunder overlade det til andre at klage på sine egne vegne.
Det følger også af forvaltningsloven, at en skriftlig afgørelse altid skal være ledsaget af en klagevejledning, medmindre parten har fået fuldt medhold.
For mindreårige vil udgangspunktet være, at forældremyndighedsindehaveren automatisk repræsenterer barnet i klagesager, medmindre der på et område gælder særlige regler.
En voksen person med handicap kan vælge at lade sig repræsentere af andre, herunder af sine forældre.
Den myndighed, der behandler klagen, afgør, om den, der optræder på den handicappedes vegne, skal fremlægge en skriftlig fuldmagt eller på anden måde godtgøre, at den pågældende kan optræde som repræsentant for vedkommende.
Hvis den handicappede på grund af alvorligt svækket helbred
ikke selv er i stand til at varetage sine egne anliggender, herunder træffe beslutning om at lade sig repræsentere, kan et familiemedlem dog som udgangspunkt kun klage på vegne af den pågældende, hvis familiemedlemmet er beskikket som værge.
Klagereglerne er beskrevet i Socialministeriets vejledning til retssikkerhedsloven.
I Ankestyrelsens vejledning »At skrive en afgørelse«, der netop er rettet til de kommunale sagsbehandlere, er spørgsmålet om klagevejledning nærmere beskrevet.
Det gælder også spørgsmålet om, hvem der kan klage.
Jeg vil imidlertid gerne ved en kommende revision af retssikkerhedsvejledningen overveje, om reglerne kan beskrives tydeligere over for kommunerne.
Jeg kan love spørgeren, at jeg tager det her problem meget seriøst, for som borger har man jo ikke nogen mulighed for at vide, hvad man kan gøre, og hvem man skal henvende sig til, hvis man ikke har fået det at vide, og hvis man faktisk har fået en afgørelse, man gerne vil klage over.
Det gælder særlig på det her område, som jo er et meget følsomt område.
Derfor vil jeg sige til spørgeren, at jeg ved den kommende revision af loven vil gennemgå den for at se på, om man kan præcisere yderligere over for kommunerne, hvad der egentlig er praksis på det her område.
Det duer ikke, at vi har nogle borgere, der bliver klemt og faktisk ikke gør brug af deres rettigheder, fordi de ikke ved, hvordan de skal klage, og hvem der kan klage for dem.
Tina Petersen (DF), 2010-03-24:
Jeg kan så svare ministeren, at praksis i dag er, at man i dag giver loven, og at der så er en vejledning bag i den.
Man skal i hvert fald ikke tænke ret længe over, hvor mange der så kigger i den her lovgivning og faktisk slår op og ser, at der er en vejledning.
Hvad vil ministeren gøre for, at de her ting bliver opfyldt?
Søren Krarup (DF), 2010-03-26:
Det er ikke teologiske principper, det er simpelt hen vores folkekirkes forkyndelse og grundlag, jeg her refererer.
Det er også forholdet mellem mand og kvinde, og det er måske at sætte en forskruet samtid på plads, der tror, at man kan lege alt muligt andet, lege, at et ægteskab ikke er mellem en mand og en kvinde, men kan være mellem alle mulige andre.
Der er måske netop fra den evangelisk-lutherske kirke en besked, som vi skulle lytte efter herinde.
Rasmus Jarlov (KF), 2010-03-26:
Igen er der ikke umiddelbart grund til den store uenighed, når man lytter til hr. Søren Krarups ordvalg med hensyn til det her med ægteskab og mand og kvinde.
Der er vi enige.
Jeg har forstået, at Dansk Folkeparti også er kategorisk imod, at der skal være et ritual for homoseksuel indgåelse af registreret partnerskab i kirken, og det er måske der, hvor vi kan være lidt uenige.
Jeg må bare sige, at hr. Søren Krarup er væsentlig mere belæst ud i det teologiske, kristendommen osv., end jeg selv er.
Men jeg må også konstatere, at der i hvert fald i folkekirken er ret mange, som har en modsat opfattelse end hr. Søren Krarups, når det gælder det her spørgsmål.
Så er det jo spørgsmålet, hvem man skal lytte til, og der er vores holdning, at vi bliver nødt til at forsøge at finde en løsning, der kan skaffes bred opbakning til i folkekirken.
Kamal Qureshi (SF), 2010-03-26:
Jeg må sige, at jeg har været sådan lettere forvirret over hr. Rasmus Jarlovs udmeldinger i løbet af den sidste uges tid.
For det ene øjeblik har han været ude og sige, at nu synes man, at kirken skal have lov til at kunne vie homoseksuelle, hvis de gerne vil, og at kirken nu har talt, at biskopperne nu har talt, men så har de ikke talt alligevel, og nu vil man gerne have, at biskopperne skal sige noget.
Så jeg synes, at det bare virker, som om hr. Rasmus Jarlov ligesom leder efter nogle undskyldninger for at blive ved med at holde kirken i en politisk spændetrøje.
For hvis man nu ikke kan få alle sammen med – fordi konstruktionen er, som den er, i folkekirken – kunne vi så ikke bare slippe dem løs, altså sådan set fjerne den politiske indblanding, der ligger i dag, hvor det er politikerne, Christiansborg, der har defineret, at man ikke må, og så i øvrigt overlade det til folkekirken selv at afgøre, hvordan de har lyst til at gøre det, uanset om de så vil lade det være op til de enkelte kirker, eller om de vil gøre det som institution osv. osv.?
Jamen hvorfor ikke bare lade dem gøre det?
Hvad er det, hr. Rasmus Jarlov er bange for?
Rasmus Jarlov (KF), 2010-03-26:
Nej, det synes jeg ikke, det er, så længe de ikke ønsker det anderledes.
Karen J. Klint (S), 2010-03-26:
Jamen det skulle jo så komme an på, om det var et lovforslag, der var i høring.
Det er jo sjældent, at vi afholder os selv fra at komme med lovforslag, som ingen har ønsket nedefra.
Det er jo i høj grad os selv herinde, der finder på nogle lovforslag.
Vi står i den her lidt sjove situation, synes jeg, at vi godkender trossamfund ved at give dem en halv vielsesbeføjelse.
Så hvorfor ikke afskaffe den ulighed i loven, at det er os herindefra, der har foretaget et fravalg på det religiøses betingelser?
Det er jo ikke noget, de selv har gjort, idet de aldrig er blevet spurgt.
Rasmus Jarlov (KF), 2010-03-26:
Hovedbegrundelsen for det er igen, at kirken ikke ønsker det.
Så vil jeg i øvrigt sige, at man selvfølgelig er velkommen til at komme med lovforslag, som der ikke noget flertal for i folkekirken.
Vi støtter det bare ikke.
Karen J. Klint (S), 2010-03-26:
Tak for det.
Det spørgsmål, jeg har, hører måske rettelig mere hjemme i et af de senere beslutningsforslag, men ordføreren kom selv ind på, at hvis det handlede om at give tilladelse til at foretage kirkelige registrerede partnerskaber, var man positiv.
Derfor er mit spørgsmål her: Når vi nu godkender trossamfundene ved at give dem en vielsesbeføjelse, er det så ikke ulogisk, at vi kun giver trossamfundene en vielsesbeføjelse for heteroseksuelle par og ikke for homoseksuelle par?
Søren Krarup (DF), 2010-03-26:
Der spørges hele tiden, hvem kirken er.
I et evangelisk-luthersk land er kirken alle barnedøbte, og derfor er der ingen, der kan sige: Jeg er kirken.
Men den prædiken, der lyder i en evangelisk-luthersk kirke, sætter den verdslige magt, dvs. Folketinget, til at lovgive, og den sætter os til at lovgive på en sådan måde, at virkeligheden respekteres.
Det er måske det, der er kirkens opgave i denne situation: at fortælle et legesygt Folketing, der vil prøve på at forfalske virkeligheden og sige, at et ægteskab ikke er et ægteskab, at vi skal respektere virkeligheden, respektere, at ægteskabet er mellem mand og kvinde, og ikke begynde at lege alle mulige andre lege.
Det er måske kirkens opgave, og det er den prædiken, der skal lyde.
Rasmus Jarlov (KF), 2010-03-26:
Jeg mener ikke, jeg har behov for at redegøre for, hvilke ulykker der vil hagle ned over landet, hvis man ændrer på sproget.
Men det er lidt noget pjat, at man vil ændre på et sprogligt begreb, som er helt klart defineret og historisk altid har været det.
Altså, som jeg sagde før: Mand og kvinde er også to forskellige begreber.
Kom der et forslag fra venstrefløjen om, at vi skulle kalde mænd for kvinder eller omvendt, ville vi også stemme imod det, selv om vi nok ikke ville kunne argumentere for, at der ville hagle ulykker ned over hverken det ene eller det andet køn.
Kirken kan altså på det område blive stillet frit, hvis kirken ønsker at blive stillet frit.
Jeg mener ikke, at man kan tale om en spændetrøje ned over kirken, når den ikke selv ønsker, at de her restriktioner, som der er i dag, skal fjernes.
Jeg er ikke bange for noget som helst.
Jeg kan godt forstå, hvis hr. Kamal Qureshi har bemærket, at vi er kommet med nogle skiftende udmeldinger i den her sag.
Det skyldes altså, at kirken har skiftet holdning, og vi har hele tiden haft den politik, at det her er noget, kirken selv skal beslutte, og vi følger kirkens flertal i det her.
Det er årsagen til det.
Vi leder på ingen måde efter undskyldninger, men vi synes, det er meget vigtigt, at vi får en bred opbakning, og vi vil ikke presse noget ned over hovedet på kirken.
Vi vil hellere få en ordentlig, gennemarbejdet løsning på det her, hvor det hele er talt igennem, end et eller andet forhastet, som det ville være, hvis vi stemte for det her lovforslag.
Kamal Qureshi (SF), 2010-03-26:
Det er jo lige præcis det, det er i dag.
Det er jo lige præcis sådan, at der er noget, der er presset ned over hovedet på kirken med den eksisterende lovgivning.
Den eksisterende lovgivning dikterer jo, hvad kirken og andre trossamfund må og ikke må.
Vi står jo i en situation i dag, hvor der er præster, der henvender sig til mig og siger: To af mine menighedsbørn vil gerne vies af mig, og jeg vil gerne vie dem, men jeg må ikke, fordi I lovgivningsmæssigt har forbudt mig at gøre det.
Det er virkeligheden, vil jeg sige til hr. Rasmus Jarlov.
Er det ikke korrekt, at det er virkeligheden i dag, at de ikke må, selv om de gerne vil?
Når hr. Rasmus Jarlov hele tiden snakker om, at der skal komme en henvendelse fra kirken, vil jeg gerne vide fra hvem.
For når nogle biskopper henvender sig, får man at vide, at den danske folkekirke ikke er en bispekirke, og når så nogle præster henvender sig, får man at vide, at det skal være en eller anden samlet præstestand.
Altså, hvem er det, som hr. Rasmus Jarlov definerer som talspersoner for kirken?
For mig at se virker det ikke, som om der er sådan nogle talspersoner, men som om vi politisk set har afgjort skæbnen for dem.
Rasmus Jarlov (KF), 2010-03-26:
Altså, jeg må afvise, at der er tale om tvang over for folkekirken som institution, når folkekirken ikke selv ønsker, at vi ændrer den her lov.
Med hensyn til hvem der er folkekirkens stemme i den her sag, vil jeg sige, at vi lægger meget vægt på, hvad biskopperne siger, for de er jo valgt bredt af medlemmer af folkekirken, og derfor er de jo noget af det nærmeste, man kan komme på en ledelse i folkekirken.
Men jeg vil ikke sige nærmere præcist, hvornår hvilken præcis procentdel vi skal have i en eller en meningsmåling, for vi går efter en bred opbakning, og derfor er det meget vanskeligt sådan på forhånd at sætte nogle helt klare kriterier.
Men jeg kan sige helt klart igen, at der ikke er tale om, at vi vil være imod det, hvis der kun er et meget lille mindretal i folkekirken, som er imod et ritual for registreret partnerskab i folkekirken.
Mogens Jensen (S), 2010-03-26:
Hvis den konservative ordfører mener, at kirken skal stilles frit, at kirken selv skal have lov til at træffe beslutning om, hvorvidt man vil vie homoseksuelle eller ikke, må den konservative ordfører også give mig ret i, at det jo så kræver, at kirken har mulighed for at vie homoseksuelle.
Ellers kan man jo ikke træffe beslutning om, hvorvidt man vil det eller ej.
Man skal selvfølgelig ikke være pålagt det lovgivningsmæssigt, men man skal være i en situation, hvor man kan gøre det eller ikke gøre det, så man kan træffe en beslutning.
Er det ikke rigtigt?
Ellers er man jo ikke frit stillet; ellers har man jo ikke mulighed for at gøre den ene af de ting, som man skal tage stilling til, nemlig at vie homoseksuelle.
Kan ordføreren ikke give mig ret i det?
Er forudsætningen så ikke, at vi er nødt til at stille kirken frit ved at gennemføre, at vi fjerner det forbud, der er, imod, at ikke alene folkekirken, men også andre trossamfund kan vie homoseksuelle?
Rasmus Jarlov (KF), 2010-03-26:
Nu føler jeg, vi kører lidt i ring.
Jeg har sagt helt klart, at vores politik er, at vi ikke er med til at ændre loven, før kirken ønsker det – herved forstået, at der skal være et bredt flertal i kirken for det her.
Mogens Jensen (S), 2010-03-26:
Så må jeg jo også bare konstatere – og det tror jeg alle, der lytter til den her debat, også konstaterer – at Det Konservative Folkeparti ikke går ind for at stille kirken frit.
Man går ind for, at vi lovgivningsmæssigt stadig væk skal forbyde folkekirken og andre trossamfund at vie homoseksuelle, og det synes jeg ordføreren skulle sige ligeud.
Vil ordføreren ikke fortælle den lyttende, seende forsamling af folk, der sidder udeomkring og kigger på os, hvad det er for problemer, det giver for de mennesker, der i dag er omfattet af ægteskabsloven, at den udvides til at omfatte homoseksuelle?
Johanne Schmidt-Nielsen (EL), 2010-03-26:
Jeg går ikke ud fra, at det er folkekirken, der definerer De Konservatives politik.
På Dansk Folkepartis hjemmeside kan man under punktet ligestilling læse, at hate crimes og diskrimination af homoseksuelle skal straffes hårdt.
Hvis Dansk Folkeparti stod ved de ord, ville de stemme for det forslag, vi behandler i dag.
Hvis Venstre og Konservative mente det, de skriver i den integrationskontrakt, som udlændinge, der kommer her til landet, skal underskrive, nemlig at diskrimination af homoseksuelle er uacceptabelt i det danske samfund, ville de stemme for det forslag, vi behandler i dag.
Hyklerisk er et forholdsvis stort ord at bruge.
Ikke desto mindre mener jeg, at det er rimeligt i den her sammenhæng, for det er hyklerisk, at VKO på den ene side påstår, at de kæmper for homoseksuelles rettigheder, for ligestilling, mens de på den anden side siger nej til så oplagt et forslag som det, vi behandler i dag.
Det er mere end på tide, at vi ligestiller heteroseksuelle og homoseksuelle.
Vi lever i et samfund, der bekender sig til demokrati og ligestilling.
I et sådant samfund giver det simpelt hen ikke mening, at ens juridiske forhold afhænger af, hvilken seksualitet man har.
Konsekvensen af opdelingen i henholdsvis ægteskabet for de heteroseksuelle og det registrerede partnerskab for de homoseksuelle er jo, at borgeres juridiske forhold afhænger af, om de tilfældigvis forelsker sig i mænd eller kvinder.
Tilbage i 1989, da lovgivningen om registreret partnerskab blev vedtaget, kunne man måske nok tale om, at Danmark var et foregangsland i kampen for seksuelle minoriteters rettigheder.
Men vi kan ikke blive ved med at leve højt på, hvad der skete i 1980’erne.
I lande som Norge, Holland, Sverige, Canada og Sydafrika er man holdt op med at skelne mellem heteroseksuelle og homoseksuelle par.
Holland har evalueret ændringen af ægteskabsloven og er kommet frem til, at det er en ubetinget succes.
Danmark derimod sakker bagud.
I dag har alle partier mulighed for at vise, at det med ligestilling mellem heteroseksuelle og homoseksuelle ikke bare er noget, man taler om, men faktisk er noget, man tager alvorligt.
Et tryk på den røde knap ved tredjebehandlingen her i Folketingssalen – en nejstemme – er et nej til ligestilling og et ja til diskrimination.
Mogens Jensen (S), 2010-03-26:
Det er det, jeg forsøger at gøre hr. Søren Krarup begribeligt.
Men må jeg ikke også spørge hr. Søren Krarup: Hvad er det for et angreb på ægteskabet, hvad er det, der kommer til at ske i det heteroseksuelle ægteskab, hvis det udvides til at omfatte par af samme køn?
Vil mænd og kvinder holde op med at blive tiltrukket af hinanden, vil de holde op med at gå i seng med hinanden, vil de holde op med at bo i parcelhuse og producere børn?
Hvad er det dog for nogle gebrækkeligheder, der vil ske, hvis det begreb udvides til at omfatte to af samme køn?
Søren Krarup (DF), 2010-03-26:
Hvis reglen ikke er regel, fordi den er ophævet af en bunke undtagelser, som muliggør, at alt i øvrigt flyder, så er reglen altså ikke regel, og så er familien ikke familie i den forstand, at den respekteres som det sluttede fællesskab.
Hvis alt kan gøres til ægteskaber, er ægteskabet ophævet.
Hvis det, at man gifter sig med to eller tre eller fire, eller – kun fantasien sætter grænser – hvis man nu kan indgå et ægteskab f.eks. med et kæledyr, så betyder det jo, at ægteskabet som det konkrete, der består i mand, kone og børn, ophæves.
Det er og bliver ensbetydende med, at det hele bliver afhængigt af det samfund, der har magten, hvor der i vores situation, hvor ægteskabet respekteres som ægteskab, er en virkelighed, som samfundsmagten ikke skal bestemme over.
Kamal Qureshi (SF), 2010-03-26:
Jeg synes jo, at hr. Søren Krarup udmærker sig ved at gøre det, som man faktisk ikke ser så meget i det danske bylandskab, men lidt i USA, hvor der er de her folk, der går rundt og siger, at verdens ende nærmer sig, himlen falder ned, enden er nær, eller dommedag er nær; for hver eneste gang, man hører hr. Søren Krarups taler, handler de jo om, at verden er ved at gå nedenom og hjem.
Et eksempel er et citat fra Politiken den 13. marts 2010 , hvor hr. Søren Krarup udtaler: »Hvis ægteskabet bliver kønsneutralt, er vi derude, hvor virkeligheden ikke længere eksisterer.« Hvis vi nu forestiller os, at der er nogle fra Venstre, der stemmer for det her lovforslag, og vi så – med et af de forslag eller initiativer, der er lavet – får indført kønsneutralt ægteskab, mener hr. Søren Krarup så virkelig, at virkeligheden holder op med at eksistere, og at vi så er et eller andet andet sted?
Når hr. Søren Krarup netop snakker om sprog, synes jeg, at man nogle gange har meget svært ved at forstå den her begrebsverden: at verden er enden nær, dommedag er nær, og virkeligheden holder op med at eksistere.
Det er nogle ord, som er ganske bollywoodagtige, altså nogle meget store og voldsomme ord.