Morten Østergaard (RV), 2010-11-30:
For efterhånden noget tid siden indgik regeringen en aftale med arbejdsmarkedets parter, LO og DA og Kommunernes Landsforening, om et nyt regime for opfølgningen over for sygemeldte.
Det var det, som vi var med til at gennemføre ved lov som en del af det forlig, der omhandler det lovforslag, vi har her i dag.
Undervejs blev det klart for os, at de refusionssatser, der var på området, havde en række utilsigtede konsekvenser, nemlig at fokus ikke blev på det, der var aftalens formål, altså at skabe en aktivitet, der kunne bringe de syge hurtigst muligt tilbage i arbejde, men fokus for kommunerne blev i stedet på at opnå en refusion, som var højere ved at aktivere de syge frem for at lade dem passe deres helbredelse.
Men det var også årsagen til, at jeg i august på Det Radikale Venstres vegne meddelte beskæftigelsesministeren, at vi ønskede en række ændringer i den aftale, vi havde lavet, for at sikre, at sygeopfølgningen blev mere hensigtsmæssig.
Vi var glade for, at det blev modtaget positivt både af beskæftigelsesministeren og af Dansk Folkeparti, der også er forligspart, og at vi derfor fik realitetsforhandlinger.
Det affødte en aftale, som dels havde til formål at indsnævre målgruppen til dem, for hvem det var relevant, dels havde til formål at sørge for, at aktiveringens omfang kom på et niveau med det, vi oprindelig havde forudsat.
Det kan man jo så måle ved det økonomiske forbrug til aktiveringsforløb, som altså var anslået til at skulle andrage omkring 70 mio. kr. om året, men faktisk i år forventes at andrage ti gange så meget, altså over 700 mio. kr.
Derfor var der en fælles forpligtelse i forligskredsen til at få tilpasset aktivitetsniveauet på området til det forudsatte i forbindelse med aftalen.
Den aftale, vi så har lavet, bliver udmøntet i to lovforslag, dels det, vi har her i dag, som handler om refusionssatserne, dels det, som vil komme efter årsskiftet, og som handler om indskrænkningen af målgrupperne og afbureaukratisering på området.
Hvis vi tager det sidste først – for jeg synes, at det er vigtigt at få med – var det, der var afgørende for os, at der ikke blev brugt unødige ressourcer på de mindst syge, altså dem, der helt åbenlyst var bare midlertidigt fraværende, og som automatisk ville vende tilbage igen.
Desuden blev der ikke lavet en indsats over for de allermest syge, de kritisk og livstruede syge.
Der var en opfølgning, som på mange måder var uværdig, og som var uhensigtsmæssig i forhold til deres sygdomsforløb.
Det er vi nu blevet enige om ved det, at de allermest syge, dem, der har livstruende og kritiske sygdomme, selv kan vælge at blive sat på standby, og derfor skal de ikke udsættes for opfølgningen fra kommunens side, og dem, som forventes at kunne raskmeldes inden for 8 uger af et aktiveringstilbud, kan sige nej eller skal slet ikke tilbydes aktivering.
Det betyder altså, at der tilbage er den mellemgruppe, som alle jo sådan set er enige om det er fornuftigt at lave opfølgning i forhold til.
Det, vi ved, er, at det er godt at holde tæt kontakt til arbejdspladsen, men desværre var langt størstedelen af den aktivering, der var på området, tilbud, der havde mere med opkvalificering og vejledning at gøre, og som altså ikke var virksomhedsnære tilbud.
Derfor synes vi, det er fornuftigt, her hvor man har fat i folk, som har tilknytning til arbejdsmarkedet, men som er midlertidigt ude, fordi de er sygemeldte, at man tilrettelægger refusionen på en sådan måde, at det netop er det virksomhedsnære og virksomhedsrettede, som giver den høje refusion.
Man kunne så være bekymret for, at hensigtsmæssige kombinationer ville blive valgt fra, altså hvor man har virksomhedsrettede ting, f.eks. virksomhedspraktik, som udløser en høj fusion, men som måske med fordel kunne ledsages af psykologbistand eller en opkvalificerings- eller vejledningsindsats ved siden af, eller måske fysioterapi.
Måske vil kommunerne vælge ikke at tilbyde den sideløbende indsats, fordi det ikke har nogen betydning for refusionen.
Derfor har vi også bestræbt os på at synliggøre – det tror jeg vi skal gøre noget ud af i udvalgsbehandlingen – at hvis kommunen tror, at det har en effekt, så er det faktisk sådan med det nye refusionsregime, at det godt kan hænge økonomisk sammen for kommunen, hvis man har 10 timers virksomhedspraktik, så alligevel at give psykologbistand eller fysioterapi, fordi det stadig væk er bedre end at lade den sygemeldte gå passivt hjemme.
På den måde tror vi, at det refusionsregime, vi lægger op til her, vil være mere hensigtsmæssigt, men vi er også glade for, at der er en relativt kortfristet evaluering, som gør, at vi igen får den her sag taget op allerede i 2012, fordi vi ved, at kommunerne reagerer på de her økonomiske incitamenter – men det er ikke altid lige til at se, hvordan de vil reagere.