Karen Hækkerup (S), 2011-06-14:
Var det det?
Var det virkelig det?
Er det virkelig de her få mennesker, der nu skal have en strengere straf, der skal måles op mod de flere hundrede tusinde mennesker, som nu kan se på, at deres fremtid bliver usikker, at de ikke ved, hvornår de kan trække sig tilbage, at de kan risikere at stå uden forsørgelsesgrundlag?
Var det virkelig det?
Men omvendt ved vi jo godt, at det er det her, som Dansk Folkeparti gerne vil tale om.
Dansk Folkeparti vil gerne tale om strafskærpelser, og Venstre vil sådan set også meget gerne tale om strafskærpelser, om at være hård og streng.
Vi, der er herinde, ved jo så bare godt, at virkeligheden nogle gange er en anden.
Det er ikke mange uger siden, vi færdigbehandlede lovforslag nr. L 174, hvormed vi bl.a. sørgede for, at også hjemmerøvere nu kan komme ud efter halv tid, hvis de opfører sig ordentligt i fængslet.
Men man vil gerne have, at vi skal snakke hjemmerøverier, fordi man åbenbart synes, at det kan gavne ens politiske position.
Det her lovforslag indeholder to elementer.
Jeg skal indledningsvis starte med at sige, at Socialdemokraterne støtter lovforslaget.
Vi støtter lovforslaget, for der er ikke nogen tvivl om, at for dem, der bliver udsat for den her ganske, ganske grove type af hjemmerøverier, er krænkelsen virkelig ekstrem.
Det, der er sagen i det her, er, at når vi kigger på antallet af hjemmerøverier, kan vi se, at der har været forskellige tal fremme.
Vi har fået nogle redegørelser og nogle rapporter, hvor vi har kunnet se, hvad det egentlig er for nogle røverier, der går under betegnelsen hjemmerøverier.
De fleste har nok en opfattelse af, at et hjemmerøveri er noget, der går ud over en pensionist, en ældre, som er svagelig, og som bliver overfaldet og udsat for et røveri i hjemmet, men i virkelighedens verden foregår over halvdelen af vores hjemmerøverier i etageejendomme.
Det er ganske ofte misbrugere, unge mænd, der render rundt og stjæler hos hinanden.
Det er tit gæld, der skal inddrives, eller andet.
Det vil sige, at den type af hjemmerøverier, som vi alle sammen har på nethinden, når vi ser det skrækkelige eksempel for os med nogle pensionister, der fuldstændig krænkende og nedværdigende bliver overfaldet og bundet i deres eget hjem, altså ikke er de tilfælde, der er typiske.
Men det er dem, der bliver berørt med den her strafændring, og derfor støtter Socialdemokraterne lovforslaget, når det drejer sig om skærpelse af straffen for hjemmerøverier.
Det skal stadig være op til domstolene at vurdere, om straffen skal være højere eller lavere.
Det vil sige, at det er en konkret vurdering, som skal foretages af domstolene, og det kommer kun til at handle om de ganske grove sager.
Alle de andre sager er ikke omfattet af den her lovændring.
Vedrørende den del af lovforslaget, som handler om organiseret indbrudskriminalitet, er det bl.a. beskrevet, hvordan man med rambuk kan forsøge at bryde ind, og hvordan man i banderegi kan organisere indbrud.
Det er da klart, at det er ufattelig krænkende, når man bor i et lokalområde, i et villakvarter, hvor man den ene gang efter den anden oplever, at der kommer bander, som organiserer sig og går på togt.
Så er spørgsmålet, hvad der er den rigtige medicin til de områder, hvor man i den grad oplever at være udsat for indbrud og for kriminalitet.
Det allerbedste ville jo være, hvis man opklarede de indbrud, der er i forvejen.
For hvis straf skal virke præventivt, gør den det jo kun, hvis man rent faktisk risikerer at blive stillet til regnskab for den kriminalitet, man har begået, og der kan vi desværre se, at opklaringsprocenten for indbrud er pinligt lavt.
Jeg forstår så på den aftale, der er lavet, at man nu vil forsøge at lave en central indbrudsenhed, og at man vil prøve at se, hvordan man bedre kan gå efter de her indbrudstyve.
Det kan vi selvfølgelig kun bakke op om, og også at der bliver sat penge af til det.
Men så længe vi har en så lav opklaringsprocent på indbrud, er det altså ikke det, der kommer til at virke præventivt.
Det virker heller ikke som en hård og stram retspolitik, når ofrene, der sidder ude i stuerne, oplever, at deres arvesmykker og andet bliver stjålet, og at hjemmet bliver rodet igennem, men at deres gerningsmænd går fri, fordi politiet aldrig nogen sinde får fat i dem.
De kan godt lide at høre, at nu skal man være streng, at nu skal man være hård.
Men vi, der sidder herinde, og som kender lovgivningen, ved jo også godt, nu hvor vi f.eks. lige har behandlet L 174, at hjemmerøvere nu også kan komme ud efter halv tid.
Vi ved, at situationen er, at vores fængsler er overfyldte.
Der ligger ganske ofte mere end en i hver celle.
Man har inddraget muligheder for beskæftigelse og for undervisning.
Hele kriminalforsorgen sejler.
Når Venstres retsordfører i sit ordførerindlæg siger, at det her jo ikke er et forbrug, kriminalforsorgen skal have nu, men at det er et forbrug, der kommer efterfølgende, så er det vigtigt at sige, at der allerede nu er behov for ekstra ressourcer i kriminalforsorgen.
Allerede nu har man jo mange flere fanger, som man skal have igennem, og som man altså ender med at løslade efter halv tid, fordi man ikke har plads til dem.
Det synes jeg er et problem, man burde være gået ind at se på.
Så vil jeg gerne komme med en meget, meget kort kommentar til det, der handlede om indbrudstyve.
Der vil jeg sige, at for os er det vigtigste, at vi skelner imellem forsæt og ikke forsæt.
Det vil sige: Har man planlagt en så modbydelig forbrydelse, som det er at begå et hjemmerøveri, og har sat sig ned og forberedt sig på, at koste, hvad det vil, vil man bruge vold og angribe andre mennesker, eller er der noget, der er gået galt?
Der er forskel, og det vil der også være i forhold til vores stillingtagen, hvis der bliver fremsat forslag om, at indbrudstyveri skal omfattes.