Morten Østergaard (RV), 2009-09-08:
Det betyder altså, at vi helt konkret siger, at vi ikke synes, at man er gået langt nok i forhold til at sænke indkomstskatten.
Vi synes, at man har svigtet miljøet, som man taler meget varmt om, ved ikke at gå langt nok i forhold til de grønne afgifter.
Vi synes, at man springer over der, hvor man kunne gøre Danmarks sundere ved at indføre sundhedsafgifter, og vi synes, at man burde gøre, som vi foreslår, nemlig beskatte erhvervslivets forurening frem for, som S og SF foreslår, at beskatte erhvervslivets overskud yderligere.
Nu er det sådan, at hr. Mike Legarth desværre ikke kan medvirke i debatten om den her skattepolitik, for han har bundet sig til Dansk Folkeparti indtil 2019.
Der forventes en endnu større stigning i ledigheden til forventelig 150.000 personer næste år, faldet i huspriserne vil blive dybere en forventet, og det offentlige underskud vil stige til 86 mia. kr. – alt dette efter regeringens sporadiske brandslukningsforsøg.
Den økonomiske redegørelse blev på denne måde et nyt kapitel i regeringens mildest talt svigtende evne til at vurdere krisens omfang.
I august 2008 proklamerede den daværende statsminister: Jeg tror ikke på recession – og havde det da bare være et trosspørgsmål, kunne de mange besværgelser måske have gjort en forskel.
Men virkeligheden var, at vi fik recession, og at vi på en række områder blev hårdere ramt end landene omkring os, fordi vores økonomi i den grad var overophedet.
Boligboblen var ikke bare blevet ignoreret, men gennem regeringens skattepolitik blev der konstant pumpet luft ind boblen, og læg dertil manglende reformvilje og dyre valgløfter.
I lyset af denne konsekvente fornægtelse og fejlvurdering af krisens omfang er der virkelig grund til at sætte spørgsmålstegn ved, om den regering, der konsekvent har taget fejl af krisen, også er den, som bedst kan vurdere, hvad der er den rette medicin fremover.
Ret skal være ret
Det var godt, men det var ikke nyt, og det er utilstrækkeligt.
Over for det står en opposition, som siden februar har argumenteret for at lade sporadisk brandslukning blive afløst af en vækstpakke med målrettede midlertidige investeringer, der rækker ind i fremtiden.
Det er måske for meget at forlange, at regeringen skal bøje sig i støvet for oppositionens argumenter, men man kunne da overveje at lytte til den uafhængige økonomiske sagkundskab, der er klar i sin rådgivning.
Således skrev vismændene i en analyse i Politiken den 1. september, altså for bare 8 dage siden, og jeg citerer: »Vores anbefalinger fra foråret svarer til, at de offentlige investeringer i 2010 bør øges med omkring 10 mia. kr. i forhold til det, der er igangsat eller foreslået frem til og med regeringens finanslovforslag.«
Og hvad er det så, Det Radikale Venstre foreslår?
Ja, det er præcis dette: En veltimet, målrettet og midlertidig investeringspakke på i alt 25 mia. kr., heraf de 10 mia. kr. i 2010, præcis som vismændene har anbefalet.
Vi kalder det en vækstpakke for et grønt vidensamfund, fordi investeringerne er i vores miljø, i vores børns fremtid i folkeskolerne, i ny teknologi og sundheds-it – alt sammen investeringer, som vi kan foretage nu og dermed redde job eller udsætte til senere.
Men vi kommer til at foretage dem eller burde i hvert fald foretage dem.
Håndteret rigtigt kan vi grundlægge fremtidens vækst nu og redde job, mens vi gør det.
Vores pakke redder anslået 25.000 menneskers arbejdspladser, og derfor en indtrængende opfordring til regeringen: Oppositionen tog ansvar for bankpakke I og II og har længe været klar til at tage ansvar for den samlede krisehåndtering i Danmark.
Hvorfor er det, man kun vil betjene sig af et bredt samarbejde, når der skal reddes banker?
Hvorfor kan regeringen ikke formås til bredt samarbejde om at redde almindelige virksomheder og almindelige job?
Burde en regering under en historisk krise ikke i det mindste forsøge at samle Folketinget på tværs af partiskel, så vi kan signalere til både befolkningen og omverdenen, at vi har forstået situationens alvor og ikke spilder tiden på at lege valgkamp, mens danskerne mister deres arbejde og indtægt og virksomheder går konkurs?
Det handler om lederskab, og vi savner at se noget af det fra regeringen.
Et er så den økonomiske krise, som kræver resolut og akut indsats.
Noget andet er, at Danmark styrer direkte mod en velfærdskrise.
Regeringen trådte fra højkonjunktur til lavkonjunktur og krise uden at have skaffet holdbarhed i økonomien.
Nu står vi så i en historisk økonomisk krise, og af regeringens egen økonomiske redegørelse kan man se, at dette ikke blot er en kortfristet udfordring, for krisen skaber allerede nu dybe flænger i dansk økonomi på længere sigt.
Regeringen opgør selv, at vi er gået fra et strukturelt overskud i de offentlige finanser på knap 1 pct. af BNP til et tilsvarende underskud i 2015 på over 3 pct. – tørre tal, men tal, som vil blive vekslet til massive forringelser af den offentlige service, hvis regeringen fortsat bare lader stå til.
Holdbarhedsproblemet, hvor der før krisen var et hul på 10 mia. kr., og de strukturelle underskud, som krisen har ført med sig, kan kun løses på to måder: Enten med store skattestigninger eller med reformer af arbejdsmarkedet.
Vælger man ikke det ene eller det andet her, er der kun nedskæringer tilbage, og tager vi udgangspunkt i et beløb på 10 mia. kr., svarer det til at lukke hver anden daginstitution, nedlægge politiet eller lukke de fire største universiteter.
Det Radikale Venstre ønsker at ikke at gennemføre sådan nogle besparelser, og derfor vælger vi reformvejen.
Det troede vi også regeringen havde gjort, for under stor opmærksomhed nedsatte den en Arbejdsmarkedskommission, som for ganske nylig barslede med sin rapport.
Desværre er det jo sådan, at regeringen ikke nedsætter kommissioner for at løse problemer, men for at skærme sig mod diskussionen af dem.
Arbejdsmarkedskommissionens rapport røg i skuffen, endnu før den var blevet læst, og efterhånden virker det, som om burkakommissionen er den eneste, som regeringen agter at følge.
Når man spørger regeringen om dens planer for at sikre økonomisk holdbarhed, viser det sig at være reduceret til en omgang rundkredspædagogik: Hvad synes du selv? spørger finansministeren, overalt hvor han konfronteres med spørgsmålet, og jeg skal gerne svare: Det Radikale Venstre foreslår, at vi lader vækstpakke og reformer gå hånd i hånd.
Der skal tages akutte, ekspansive tiltag, men de skal finansieres, og holdbarheden i økonomien skal sikres.
Derfor foreslår vi med vores finanslovforslag som det eneste parti et konkret reformprogram med reformer af efterløn, dagpenge, fleksjob og førtidspension og justering af skattesystemet samt nye regler for rekruttering af udenlandsk arbejdskraft – tilsammen et forslag, som forbedrer de offentlige finanser med 16 mia. kr. årligt.
Det giver ikke mig nogen særskilt glæde at skulle se danskerne i øjnene og sige, at ikke alt kan blive, som det var, og være, som det er.
Men demografien kan ingen af os løbe fra, og vi vil ikke lægge ryg til, at regningen efterlades hos børnene, der allerede i dag klemmes sammen i klasselokaler med uuddannede lærere; hos de syge, som allerede i dag fragtes rundt, fordi der ikke er sygeplejersker nok på de medicinske afdelinger, og hos de plejekrævende ældre, fordi der ikke er hjælpere nok til at tage sig af dem.
Det spørgsmål, som alle må stille sig selv, er: Skal de syge, børnene og de plejekrævende ældre holde for, så vi andre kan ride videre på bølgen fra de gode tider?
Fra Det Radikale Venstre er svaret entydigt og klart: Nej!
Fra finansministeren er svaret en larmende tavshed.
Ikke siden 1970'erne har Danmark haft en regering, som i så udpræget grad ikke har evnen og viljen til at skaffe orden i økonomien.
Krisen har ikke udskudt behovet for reformer, men kun forstærket det, og mens regeringen kigger på sit økonomiske hul, bliver det dybere og dybere.
Økonomisk politik er ikke en tilskuersport.
Der kræves handling og ansvar, og lad os derfor koble de kort- og langsigtede udfordringer sammen og få det nationale økonomiske krisekompromis, som situationen kalder på.
Det handler om lederskab, og vi savner i den grad at se noget af det fra regeringen.
Skulle regeringen så vælge at lade det her være året, hvor man rent faktisk seriøst søger bred opbakning til en finanslovaftale blandt Folketingets partier, vil man i Det Radikale Venstres finanslovudspil finde nogle klare prioriteringer.
Vi vil gerne være med til at redde job ved et moderniseringsprogram med alt fra elektroniske tavler til moderniserede faglokaler og skolebiblioteker i den danske folkeskole, som i den grad trænger til en hånd, men vi foreslår også en ny, permanent skolemilliard.
Det Radikale Venstre tror mere på efteruddannelse end på kontrol og dokumentationskrav.
Vores folkeskolepolitik bygger på tillid til, at lærerne selv kan tilrettelægge undervisningen i samarbejde med elever og forældre, og vi sætter bl.a. penge af til at sikre, at alle lærere i løbet af 5 år bliver uddannet i de fag, de underviser i, samtidig med at vi afskaffer kvalitetsrapporter og andet statsligt bureaukrati.
Samtidig vil vi også gøre folkeskolen mere rummelig, bl.a. ved at sikre, at ingen børn venter mere end 2 måneder på specialundervisning – i alt 1 mia. kr. til folkeskolen.
Vi styrker også det offentlige sundhedsvæsen og folkesundheden betragteligt i forhold til regeringens tiltag.
Vi vil investere næsten ½ mia. kr. mere i danskernes sundhed, og en del af regningen betaler vi ved at lukke for det, den konservative partiformand og vicestatsminister har kaldt »de gyldne haner« i afregningen med privathospitalerne.
Vi styrker miljø og klima, herunder med en tiltrængt saltvandsindsprøjtning til de regionale busselskaber på 100 mio. kr. om året, og vi lader ikke verdens fattigste betale regningen for den globale opvarmning.
Derimod øger vi udviklingsbistanden til bekæmpelse af fattigdom med ½ mia. kr., og ved siden af dette giver vi yderligere 400 mio. kr. til den globale ramme, som bl.a. skal bruges til at tackle effekterne af den globale opvarmning i ulandene.
Vi lader heller ikke de fattigste og udsatte i Danmark betale regningen for den økonomiske krise herhjemme.
Derfor afskaffer vi fattigdomsydelser som starthjælp og kontanthjælpsloft, og vi fortsætter med at implementere vores sociale 2015-plan, som målrettet prioriterer de mest udsatte grupper i Danmark – samlet over 1 mia. kr. til de udsatte grupper ved siden af den årlige satspulje.
Derfor kan man sige, at med disse prioriteringer, som alle sammen er finansierede, uden at en eneste skat bliver hævet for at få tingene til at hænge sammen, er vores budskab i virkeligheden meget enkelt: Vi skal sikre vækst og velfærd gennem reformer, og vi opfordrer regeringen til at prøve noget nyt, nemlig bredt samarbejde om rigets finanser.
Det kræver politisk lederskab, og det er der hårdt brug for at regeringen begynder at udvise.