runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Per Clausen (EL), 2013-04-10:
Det, der jo er en kendsgerning, er, at i modsætning til den lange tradition, man har for at indgå aftaler og kompromiser på det offentlige arbejdsmarked, så har vi den her gang set en arbejdsgiverfront, som på et område har været fuldstændig afvisende over for at forhandle andet end det, man har krævet.
Hver eneste gang der er kommet et alternativ, har man sagt: Det er ikke det, vi har bedt om, vi vil have opfyldt vores krav.
Det mener jeg sådan set er usædvanligt – rigtig usædvanligt endda, vil jeg sige.
Og når man så samtidig kan se i Moderniseringsstyrelsens resultatkontrakt, at det er noget, man skal forberede sig på også fremadrettet, så er der vel ikke noget at sige til, at der er mange offentligt ansatte, der nærer den frygt, at fremover bliver overenskomstforhandlingerne ikke frie forhandlinger, ikke frie aftaler, men skinforhandlinger, som kommer til at gå forud for, at der kommer et diktat.
Det er det, som jeg godt vil spørge finansministeren om.
Er det ikke rigtigt, at det sådan set er planen: at hvis man kommer succesrigt ud af det her i forhold til lærerområdet, vil man forfølge den samme metode også fremadrettet, altså med ultimative krav, ingen reelle forhandlinger og efterfølgende indgreb?
Bjarne Corydon (S), 2013-04-10:
Der er jo ikke noget nyt i rollefordelingen, og der er ikke noget nyt i, at man som finansminister og som regering og i øvrigt også som kommune og borgmester skal løfte den opgave, at man skal få så meget for skatteydernes penge som muligt.
Så kan man selvfølgelig altid i en konkret forhandlingssituation, et konkret overenskomstforløb og i andre forløb have forskellige problemstillinger, som man beskæftiger sig med.
For 10-15 år siden var det helt store tema ny løn.
Jeg er helt sikker på, at hr. Per Clausen husker det fra sin fortid som formand for magistrene.
Nu taler vi om arbejdstidsreglerne og om aftalebinding på arbejdstidsreglerne.
Det er et tema, der har været dyrket i 25 år.
Men det gennemgående er jo, at man har den opgave at få så meget velfærd for pengene som muligt, når man har ansvaret for at forvalte skatteborgernes penge.
Det klare i vores økonomiske politik er, at vi ikke afsætter færre penge til velfærd i de kommende år, men afsætter flere penge, hvis vi i øvrigt kan bevare vores flertal for at løfte regeringsansvaret og få vores politik igennem.
Per Clausen (EL), 2013-04-10:
Jeg kan godt forstå, at ministeren bliver ved med at fastholde, at der intet nyt er sket i hans tid.
Faktisk ser vi jo i de her dage konsekvenserne af finansministerens politik, nemlig en omfattende lockout, som finansministeren jo selv står bag.
Der er 17.000 statsansatte lærere, der er sendt ud i lockout med de alvorlige konsekvenser, som det har for AMU-centre og for dem, der skulle have en uddannelse på et AMU-center; det er SOSU-assistenter, der ikke kan gøre deres uddannelse færdig osv. Så må man jo sige, at det rent faktisk fremgår af den resultatkontrakt, som Moderniseringsstyrelsen har lavet med Finansministeriet, at overenskomsten 2013 skal være løftestang for at fremme Moderniseringsstyrelsens dagsorden om at gøre løn og arbejdstid i staten til en væsentlig og integreret del af udgiftspolitikken.
Så kan man stille sig selv spørgsmålet: Er det noget nyt?
Og hvis det ikke er noget nyt, hvis det bare er det sædvanlige: Hvorfor står det så i resultatkontrakten som noget, man skal opnå i 2013?
Så vidt jeg erindrer, har man ikke set tilsvarende formuleringer tidligere, og det står her som noget nyt.
Hvad angår fortsættelsen, kan vi sige, at når der nu står, at man i efteråret 2013 skal identificere potentialer på udvalgte områder, altså i forhold til overenskomsterne, med henblik på det samme og ud fra det samme hensyn, nemlig at skaffe ressourcer til enten at bevare velfærden eller skære lidt mindre ned på den, end det bliver nødvendigt, når man skal give lettelser i selskabsskatten, så er konsekvensen jo, at det, vi ser nu, er en forløber for, hvad vi vil se for andre grupper fremadrettet.
Jeg vil godt spørge ministeren, om han virkelig mener, at der intet nyt er i det, at det hele bare er som sædvanlig,
og at det, at man for første gang nogen sinde har en så omfattende lockout orkestreret af de to arbejdsgiverparter på det offentlige område, er der heller ikke noget nyt i.
Jeg synes jo, at meget tyder på, at det er nyt, og at meget tyder på, at det, vi ser i 2013, vil blive gentaget også i fremtiden.
Bjarne Corydon (S), 2013-04-10:
Jeg skal lige vænne mig til det her med, at man ikke får spørgsmålet først, men skal svare på baggrund af det, man har læst sig til, men det går nok.
Som jeg forstår det, har hr. Per Clausen spurgt mig til, om jeg i forlængelse af det, hr. Per Clausen kalder for angrebet på lærernes arbejdstidsregler, sammen med KL vil igangsætte andre koordinerede angreb på andre grupper af offentligt ansattes løn- og arbejdsforhold.
Så ved vi alle sammen, hvad vi diskuterer.
Det, der er mit helt enkle svar på det, er, at der ikke er tale om noget koordineret angreb på lærernes arbejdstidsregler og derfor heller ikke i fremtiden på andre offentligt ansatte personalegruppers vilkår.
Der er tale om en overenskomstforhandling, og som jeg og hr. Per Clausen også har debatteret tidligere, er der jo en arbejdsgiverside – der står staten, der står kommunerne, og der står i øvrigt også regionerne – og der er en lønmodtagerside.
Og man har forskellige interesser og forskellige roller i den situation.
Min rolle som statslig arbejdsgiver er sammen med kommunerne, hvor det jo er borgmestre, der træder sammen, at få så meget velfærd som muligt for pengene.
Lønmodtagerrepræsentanternes rolle er at få så meget som muligt for det arbejde, de laver.
Det er der jo ikke noget som helst forkert i.
Så har man en forhandling, og det fører nogle gange, som vi har set her, til en konflikt.
Det er rigtig uheldigt, men det er jo en del af den danske model, den danske måde at gøre tingene på.
Når vi ser på det krav, vi diskuterer lige i øjeblikket, er det jo blev fremført, som jeg ved en tidligere lejlighed har gennemgået for hr. Per Clausen, konsistent igennem 25 år på tværs af fire skiftende regeringer med det ene formål at få mere og bedre uddannelse til danske børn og unge.
Så det er det, konflikten handler om, og det ser jeg bestemt ikke som noget angreb på nogen og heller ikke som et varsel om noget angreb på andre.
Mette Frederiksen (S), 2013-04-10:
Hvis der bliver spurgt til en specifik dato for, hvornår jeg bliver forelagt et forslag til svar på et spørgsmål, skal jeg have lov til at vende tilbage med den præcise dato for det.
For der bliver stillet rigtig mange spørgsmål, og det er med god grund og er en del af Folketingets arbejde.
Men bliver jeg spurgt her uden at have forberedt mig derpå, hvornår jeg præcis bliver forelagt en sag med et helt specifikt § 20-spørgsmål fra spørgerens side, så skal jeg have mulighed for at undersøge det.
Bent Bøgsted (DF), 2013-04-10:
Så er spørgsmålet stadig: Hvornår fik finansministeren at vide af Beskæftigelsesministeriet, at der var et nyt skøn på vej?
Desuden vil jeg spørge: Hvornår blev beskæftigelsesministeren orienteret om, at der lå det her spørgsmål?
Mette Frederiksen (S), 2013-04-10:
Svaret er uændret, nemlig at arbejdet med at lave et revideret skøn igangsættes i starten af december måned, og jeg svarer Folketinget på et spørgsmål i december måned.
Jeg vil bare i al stilfærdighed sige, at der jo afsendes så mange spørgsmål fra Folketinget, at jeg ikke bliver forelagt de spørgsmål, der indkommer fra folketingsmedlemmer, førend der er et udkast til et svar fra Beskæftigelsesministeriets side.
Det er helt almindelig praksis, og sådan foregår det i øvrigt hver eneste gang.
Det vil sige, at når hr. Bent Bøgsted eller en anden oversender et spørgsmål den 23. november 2012, får jeg ikke det spørgsmål og det efterfølgende svar at se, før der ligger et udkast fra ministeriets side.
Derfor er forklaringen fortsat den samme: at arbejdet med at lave et revideret skøn over, hvor mange der falder ud af dagpengesystemet i første halvår 2013, igangsættes i starten af december måned.
Bent Bøgsted (DF), 2013-04-10:
Det er jo naturligt at spørge om, når ministeren har oplyst til mig som svar på et spørgsmål – det var den 15. marts 2013 – at mens arbejdet pågår med at lave et revideret skøn, får hun et spørgsmål fra Folketinget, og det spørgsmål blev stillet den 23. november 2012.
Så er det klart, at man studser.
Så siger ministeren nu her, at det først er i begyndelsen af december, at arbejdet går i gang.
Vil det så sige, at det var et forkert svar, ministeren gav mig den 15. marts 2013, altså at arbejdet var påbegyndt, da spørgsmålet tilgik ministeriet?
Eller har det spørgsmål ligget skjult et eller andet sted og er først kommet til ministeriet her i december, eller hvad er der sket i den forbindelse?
Astrid Krag (S), 2013-04-10:
Der findes ingen medicin uden bivirkninger, ligegyldigt om vi snakker om receptpligtig medicin eller håndkøbsmedicin.
Derfor skal der også efter min opfattelse være en rigtig god grund til det, når man tager medicin.
Når vi taler om den receptpligtige medicin, er det altid en læge, som vurderer, om patienten har brug for medicinen, og hvor meget patienten har brug for.
Det er ikke tilfældet for håndkøbsmedicin.
Her vurderer borgeren som udgangspunkt selv sit behov.
På baggrund af spørgerens spørgsmål vil jeg sige, at det ikke er helt entydigt at konkludere noget om, hvad det, at flere personer tager medicin – hovedpinepiller, ADHD-medicin, antidepressiv medicin – egentlig er udtryk for.
Dels kræver det jo en konkret faglig vurdering i hvert enkelt tilfælde, dels kan udviklingen jo være udtryk for, at nogle mennesker har manglet medicinsk behandling tidligere, og at medicinen nu hjælper de mennesker med at klare hverdagen og familielivet.
Lægen spiller selvfølgelig en helt afgørende rolle, når det handler om medicin, der kræver recept.
Og jeg har en helt klar forventning om, at lægen i hvert eneste tilfælde med sine professionelle øjne og sin faglighed ser nøje på, om der er behov for, at man griber receptblokken og udskrever medicin til en patient.
Lægerne skal også løbende se på, om det samlede medicinforbrug hos deres patienter nu er fornuftigt. Hvad angår håndkøbsmedicin, bestemmer borgerne i højere grad selv.
BT bragte som bekendt forleden en nyhed om, at vi danskere i gennemsnit spiser 175 hovedpinepiller om året.
Jeg synes, at det lyder af rigtig meget.
Jeg synes, at det lyder som et meget højt tal.
Derfor er det også mit håb, at den nye beslutning fra Sundhedsstyrelsen om, at store pakninger af svag, smertestillende medicin ikke længere skal kunne købes i håndkøb, kan få en effekt på danskernes forbrug af svag, smertestillende medicin generelt.
Den beslutning beror på en formodning om, at der vil kunne komme færre selvmord og færre forgiftninger med levertransplantationer og andre skader til følge, og at vi i det hele taget vil se færre selvmordsforsøg med de svage, smertestillende lægemidler.
Det er ny viden, og jeg er glad for, at Sundhedsstyrelsen også har valgt at handle på den.
Det er vigtigt at slå fast, at medicinen ikke er og ikke skal være bolsjer.
Bjarne Corydon (S), 2013-04-10:
Nej, jeg synes med al respekt, at det er en helt gal fremstilling af det, der foregår og er foregået.
Der har været en forhandling, en meget langvarig forhandling, og den er foregået sådan, at der fra arbejdsgiversiden er stillet nogle klare krav – det her om aftalebinding på undervisningstid for at få bedre uddannelse som det primære – og så er der fra lønmodtagersiden stillet tilsvarende klare, ultimative krav, f.eks. om løn, altså det, der hedder reguleringsordningen for tjenestemænds vilkår.
Det, der er forhandlingssituationen lige nu, er, at de klare, ultimative krav, lønmodtagerne har stillet, er blevet indfriet af både kommunerne og de statslige arbejdsgivere.
Så det er der aftale om.
De tilsvarende klare krav, vi har stillet, er ikke blevet indfriet, de har ført til konflikt – dog sådan, at det faktisk er lykkedes at lave aftaler med gymnasielærernes repræsentanter og de lærere, der er organiseret i Ingeniørforeningen, fordi de er ingeniører.
Det er billedet af forhandlingssituationen.
Det bliver varetaget på baggrund af en resultatkontrakt, og det ville da være simpel pligtforsømmelse ikke at varetage den opgave.
Jane Heitmann (V), 2013-04-10:
Tak, og tak til ministeren.
I dag er det onsdag den 10. april, og landets apoteker tilbyder en gratis medicingennemgang.
Baggrunden er jo, som ministeren ganske rigtigt var inde på, at danskernes medicinforbrug er steget med næsten 50 pct. de seneste 10 år.
Og jeg synes faktisk, at det er et uhyggeligt tal, at 44 pct. af danskerne indtager receptpligtig medicin hver eneste dag.
Jeg synes også, at det er et uhyggeligt tal, at danskerne i gennemsnit spiser 175 smertestillende piller, som ministeren også var inde på.
Spørgsmålet er selvfølgelig, om danskernes medicinforbrug, både hvad angår receptpligtig medicin og håndkøbsmedicin, er ude af kontrol.
Med et stigende medicinforbrug følger også en stigende risiko for fejlmedicinering.
Fakta er jo rent faktisk, at 100.000 danskere indlægges hvert eneste år på grund af fejlmedicinering, som muligvis kunne have været forhindret.
Men det er nu ikke det værste.
Det værste er faktisk, at 5.000 af de danskere rent faktisk dør som følge af medicineringsfejl.
Hans Kristian Skibby (DF), 2013-04-10:
Altså, jeg vil nødig skulle sige, at ministeren tager fejl.
Det må ministeren selvfølgelig selv stå på mål for.
Men jeg vil bare henvise til, at de tal, som jeg har fået, er OECD's egne tal.
Det er OECD's.
Hvis ministeren så siger, at de tal, man får fra OECD, ikke er rigtige, synes jeg selvfølgelig, at der er grund til bekymring, al den stund at Danmark jo er med til at betale for OECD's arbejde.
Men jeg har i hvert fald ikke nogen grund til at sige, at de tal, vi har fået fra OECD, skulle være ukorrekte.
Danmark giver jo også udviklingsstøtte andre steder end dér, hvor det direkte afspejles i de tal, som ministeren er inde på.
Vi giver jo igennem EU-systemet.
Det er sådan, at EU giver 0,62 pct. af EU's budget i udviklingsstøtte.
Det er mig bekendt noget, der ligner 650 mia. kr. om året.
En del af den regning betales også af danske skatteborgere.
Der vil jeg så gerne spørge, om ministeren har de penge med i sin beregning?
Christian Friis Bach (RV), 2013-04-10:
Tak for det.
Det er jo sørgeligt at skulle sige det fra Folketingets fineste sal, men man skal ikke tro på alt, hvad der står i avisen.
Der er kun én måde at lave de beregninger på, og den viser, at Danmark giver lidt under 3.000 kr. pr. indbygger om året, og at andre lande ligger betydeligt over.
Norge er som sagt helt op på 5.300 kr. Hvordan de tal, som spørgeren, hr. Hans Kristian Skibby, har læst, er endt i avisen, ved jeg ikke.
Men statistikken er klar.
Der er kun én måde at lave beregningerne på, og der er da bestemt andre lande i verden, der klart overhaler Danmark, når det gælder udviklingsbistand pr. indbygger.
Det er heller ikke mere vanskeligt, end at man siger, at vi giver de her godt 15 mia. kr.
Vi er omkring 5 millioner mennesker, og så vil jeg overlade udregningen til ordføreren; det er simpel hovedregning.
Det er et flot niveau.
Danmark ligger som sagt på en fjerdeplads internationalt, og det er der, jeg synes at vi skal være.
Det skal vi, fordi der er store udfordringer i verden, og fordi det her kommer til gavn for verdens fattige mennesker, der har hårdt brug for hjælp.
Der er dem i verden, som på trods af krisen i Danmark har det langt værre, end vi har det.
Men vi gør det også, fordi det er en investering i en bedre verden, og den bedre verden kommer godt igen til os selv.
Det er fred og færre flygtninge; det er mindre fattigdom; det er mere vækst; det er mere velstand, og det kommer godt igen for Danmark.
Det er der utallige eksempler på.
Det står vi ved i regeringen.
Det er til gavn for verden, og det er til gavn for os selv.
Hans Kristian Skibby (DF), 2013-04-10:
Jeg anerkender selvfølgelig, at der kan være forskellige måder at lave beregninger på, når man skal finde frem til, hvor meget et lands borgere betaler i udviklingsstøtte.
Vi ved jo også, at EU-systemet tilsvarende giver omkring 0,62 pct. af den samlede ramme, der er til rådighed i EU.
De tal, jeg har lagt til grund, er jo altså OECD's egne beregninger.
Det er tal, der bl.a. er at læse i Daily Mail – altså i en avis i Storbritannien – som har været inde at kigge på, hvad de enkelte lande giver i udviklingsstøtte, og på, hvor mange indbyggere der er i det pågældende land.
Det er altså ganske almindelige valide tal, der tages udgangspunkt i.
Der er faktisk ikke nogen lande i den her opgørelse, der var i den her artikel i Daily Mail, der overhovedet ligger højere end Danmark.
Selv vores rige brødre i Norge giver mindre end Danmark.
De giver 6.300 kr. pr. indbygger om året.
Derfor er det jo, at vi i Dansk Folkeparti undrer os såre over, at vi i Danmark tilsyneladende vælger at opruste og finde endnu flere penge at give væk i udviklingsstøtte.
Det er jo sådan, at når vi kigger tilbage på de to finanslove, som udviklingsministeren har været med til at lægge navn og ry til, kan vi se, at man i 2012 øgede udviklingsbistanden med 234 mio. kr., og i finansloven for i år har man valgt at sætte yderligere 366 mio. kr. af, således at regeringen jo har øget den årlige udviklingsbistand med 609 mio. kr. om året.
Det er der selvsagt rigtig mange danskere der ikke rigtig kan forstå fornuften i, når vi kan se, at vi har så mange steder, hvor pengene mangler herhjemme.
Christian Friis Bach (RV), 2013-04-10:
Tak for det.
Spørgsmålet går på, om det er rimeligt, at Danmark yder over 6.000 kr. om året i udviklingsstøtte pr. statsborger, når USA blot giver 590 kr., Tyskland 900 kr. og selv nabolandet Sverige kun 3.400 kr. pr. indbygger.
Hvis tallene var rigtige, ville jeg måske selv sætte spørgsmålstegn ved det.
Det er de så ikke.
Danmark giver ca. 2.900 kr. pr. indbygger i udviklingsbistand, og der overgås vi af Luxembourg, som giver 4.200 kr., af Norge, som giver ca. 5.300 kr., og af Sverige, som giver de her godt 3.200 kr.
Så her ligger Danmark ikke på en markant førsteplads, men på en fjerdeplads.
Det gør vi også, når det gælder niveauet for vores udviklingsbistand i størrelse af vores samlede indkomst, hvor Danmark jo i 2012 gav 0,84 pct. af vores samlede bruttonationalindkomst i udviklingsbistand.
Er det rimeligt?
Jeg synes bestemt, det er rimeligt.
Jeg synes endda, det er flot.
Og det synes jeg, fordi vi her hjælper nogle af verdens fattigste lande, og vi hjælper også med at løse nogle af verdens meget store udfordringer.
Det gælder kampen mod fattigdommen; det gælder kampen for menneskerettighederne rundtomkring i verden.
Det er de menneskerettigheder, som Danmark også har skrevet under på, og der står vi sammen i verden om at sikre, at de menneskerettigheder overholdes og indfries for hvert eneste menneske i verden.
Det synes jeg at vi kan være bekendt, det synes jeg er en flot indsats, det ønsker regeringen at stå ved, og det ønsker vi endda også at styrke.
Det har vi gjort i mere end 50 år.
Der er skabt solide resultater fra udviklingssamarbejdet.
Det gælder indsatsen mod fattigdom og for menneskerettighederne rundtomkring i verden, men det gælder også en indsats, som i høj grad kommer os selv til gavn.
Det er kampen mod konflikter og for de flygtninge, som dermed tvinges ud af deres egne lande på flugt også mod Europas grænser.
Det gælder kampen mod pirater og terrorister rundtomkring i verden, som giver konkrete resultater også for Danmark.
Og det gælder jo ikke mindst kampen for at skabe vækst og velstand i verden.
Det er noget, der kommer godt igen, også til danske virksomheder, og som også skaber arbejdspladser her i landet.
Så ja, det er bestemt rimeligt.
Det er en flot indsats.
Det kan vi godt være bekendt.
Hans Kristian Skibby (DF), 2013-04-10:
Anser ministeren det som værende rimeligt, at Danmark yder over 6.000 kr. om året i udviklingsstøtte pr. statsborger, når eksempelvis USA blot donerer 590 kr. pr. indbygger, Tyskland donerer 900 kr. pr. indbygger, og vort naboland Sverige donerer omkring 3.400 kr. pr. indbygger?
Fatma Øktem (V), 2013-04-10:
Så er jeg næsten nødt til at gentage mit spørgsmål og sige, at det undrer mig lidt, når ministeren ser det her som et stort problem, at han alligevel ikke vælger at sætte fokus på det, ud over at ministeren siger, at der sker så mange ting.
Det er rigtigt nok.
Sabah har længe efterlyst, at vi skal sætte gang i debatten, at vi skal være med til at holde en debat i gang.
Det kan godt være, at ministeren satte nogle ting i gang eller tog de debatter for mange år siden, men så er jeg nødt til at sige, at han sandelig også stoppede, da han ikke længere var integrationskonsulent eller oppositionspolitiker, men blev minister.
For det eneste tidspunkt, hvor jeg har hørt ministeren tale om det – ud over om homoseksuelle vielser i Danmark – var, da ministeren begyndte at skyde på Vatikanet og dets syn på homoseksuelle.
Jeg ville da ønske, at ministeren ville sætte mere fokus på det og adressere det lidt mere, for her har vi sådan set en gruppe, som er udstødt, og som har store udfordringer med hensyn til deres seksualitet.
Manu Sareen (RV), 2013-04-10:
Vi gør jo rent faktisk bare, som den tidligere regering gjorde.
Det her er en undersøgelse fra 2007.
Jeg tror, der er en grund til, at man ikke haft det med i de tidligere planer.
Som jeg også har sagt, er der nogle ting, man gør.
Så skal man selvfølgelig også tage debatten.
Det er lige præcis det, som den tidligere regering har sagt rigtig, rigtig mange gange om de her ting, nemlig at man skal tage debatten.
Det er jo også det, vi gør.
Det er derfor, vi står her.
Jeg har taget den for mange år siden, jeg startede for mange år siden, som jeg også nævnte, og det betyder jo ikke, at der ikke sker noget.
Jeg har nævnt de andre ting, der sker på social- og integrationsministerens område, bl.a. det dialogkort, som man tager ud og taler med unge om.
De taler bl.a. om homoseksualitet.
Vi skal også huske, at der sker rigtig meget rundtomkring i landet, bl.a. i kommunerne.
Vi har bl.a foreningen Sabah, som lige præcis tager det her emne rigtig, rigtig alvorligt.
Men vi er enige om, at det skal tages alvorligt, det er klart.
Fatma Øktem (V), 2013-04-10:
Det er jo svært at være uenig i det, ministeren siger.
Selvfølgelig er det holdninger, vi skal ændre.
I sig selv kan det være et langt, sejt træk.
Men det undrer mig, at der intet står om det her under fokusområder for 2013 i ministerens perspektiv- og handlingsplan, når vi kan se, at de her tal faktisk viser, at der er en lille gruppe her, der er udsat for chikane.
Det kan vi jo høre på dem, når vi taler med dem.
De melder det ikke til politiet, og det kan der være flere årsager til.
Ministeren sagde, at det kan have noget med kulturen at gøre, at de ikke melder det til politiet.
Så mon ikke også der er den her gruppe, som vi ikke har de tal for, men hvor vi kan se og høre så meget, at det er en minoritetsgruppe, der bliver udsat for chikane?
Det er et område, der virkelig kræver fokus, også fra vi politikeres side.
Ministeren anerkender det her, men det undrer mig, at ministeren ikke vælger at tage det som et fokusområde.