Kenneth Kristensen Berth (DF), 2015-11-12:
Afstemningen den 3. december vedrører afskaffelsen af retsforbeholdet.
Når jeg siger det, skyldes det jo, at der kan opstå en vis forvirring, når man lytter til, hvad japartierne siger.
Det virker nærmest, som om afstemningstemaet er et helt andet.
Det kunne være Europol, det kunne være 22 konkrete retsakter, men afskaffelse af retsforbeholdet benytter japartierne ikke rigtig.
Det, der er den praktiske konsekvens af et ja den 3. december, er jo, at et flertal i Folketinget, i praksis Europaudvalget, får mulighed for at afgive suverænitet inden for det retlige område i ubegrænset omfang.
Det bliver altså ikke længere op til borgerne ved en folkeafstemning eller fem sjettedels flertal her i Folketinget at tilkendegive, om der skal afgives suverænitet eller ej.
Japartierne har forsøgt at få den her debat til at handle om Europol og så måske en lille smule om de 22 retsakter.
I virkeligheden har Europols overgang fra mellemstatslighed til overstatslighed nærmest sådan karakter af en gave fra himlen til japartierne, for det er jo det, der har gjort, at japartierne har fået mulighed for at få et opgør med retsforbeholdet.
Ja, man kan vel nærmest sige, at Europol er blevet sådan en slags lokkemad, som skal lokke danskerne til at afskaffe retsforbeholdet.
Men også i de 22 retsakter er der jo massevis af problemer.
Der er den gensidige anerkendelse, fastsættelsen af strafferammer på europæisk plan, og, som vi inden frokostpausen hørte, muligheden for i virkeligheden at indskrænke ytringsfriheden.
Det synes jeg var meget interessant, nemlig at justitsministeren jo betragtede en overtrædelse af § 266 b som en – citat – meget, meget grov forbrydelse – Citat slut.
Det er jo netop en af de helt fundamentale ting i vores samfund, nemlig at vi har ytringsfrihed.
Det er også fundamentalt i vores samfund, at man ved, hvornår man overtræder lovgivningen.
Nu risikerer man altså at komme i den bizarre situation, at hvis man f.eks. blander sig i en internetdebat på en svensk avis og skriver noget der, som kan være en overtrædelse af den svenske lovgivning om hets mot folkgrupp, risikerer vi altså, at dansk politi skal involveres i en efterforskning, og at vedkommende skal udleveres for at have skrevet noget, som i Danmark ville være betragtet som fuldstændig inden for reglerne og helt legitimt.
Jeg forstår ikke, at partier som Venstre, som jo egentlig bryster sig af at være et frihedselskende parti, havde den opfattelse, at ytringsfriheden bare var noget, man kunne give køb på, noget, som man kunne overlade til rumænske domstole at vurdere omfanget af.
Sådan er det jo, og det må vi tage til efterretning.
Jeg mener, debatten her i virkeligheden bør handle om det principielle, om afgivelse af suverænitet efter § 20 i grundloven, og om, hvorvidt det er rimeligt at overlevere en sådan myndighed til et tilfældigt flertal i Europaudvalget.
Den her debat bør i virkeligheden ikke handle om Europol, for vi er jo alle sammen enige om, at Danmark skal fortsætte med at være medlem af Europol, og jeg er overbevist om, jeg er helt sikker på det, at det kan lade sig gøre, og at Danmark vil forblive som medlem af Europol også efter et nej den 3. december.
Vi har talt meget om det, og jeg gentager det gerne.
Der er to farbare veje: Det er en parallelaftale, som er den vej, Dansk Folkeparti foretrækker, eller anvendelse af en tilvalgsordning i begrænset form.
Men der forsøges alligevel at så tvivl herom – selv om spørgsmålet om tilvalgsordning i begrænset form forsøges der sået tvivl om af indhentede eksperter fra udlandet, som intet kendskab har til dansk statsret, men alligevel bidrager også de til at skabe forvirring.
Der kan ikke skabes tvivl om den mulighed, der hedder en tilvalgsordning i begrænset form.
Så bliver der talt meget om, at det her jo er et tag selv-bord, altså at det danske Folketing kan vælge det, man har lyst til, og fravælge det, man ikke har lyst til.
Der er nu en enkelt lille bemærkning, som jeg vil knytte dertil, nemlig at hvis Danmark fra starten vælger at gå aktivt ind i forhold til forhandlinger om et nyt direktiv, fanger bordet jo allerede der.
Uanset om vi så kan lide det endelige resultat, når forhandlingerne er tilendebragt, har vi sådan set ikke andet valg end at sige ja, for det er nemlig konsekvensen af at være med ved det berømte bord, altså at acceptere resultatet, uanset hvad resultatet så måtte blive.
Jeg synes i virkeligheden, vi de tre gange, vi nu har behandlet det her forslag, har haft en ret uklædelig debat, fordi det er blevet til sådan en debat om, hvorvidt vi, der siger nej, er de pædofiles, børnelokkernes, lommemændenes bedste venner, og der må jeg bare igen sige: Det er der jo ikke nogen der er.
Alle partier i Folketinget har den opfattelse, at de her mennesker er nogle forfærdelige nogen, og at de skal retsforfølges, og det er også derfor, vi siger ja til Europol-medlemskab.
Derimod har man altså ikke meget lyst til at diskutere det principielle, som jo ellers er det vigtigste.
Hvis Europol virkelig var så vigtigt, at man med Guds vold og magt skulle have et ja igennem den 3. december, hvorfor stemmer vi så ikke alene om Europol?
For så tror jeg faktisk japartierne ville have en ganske god mulighed for at få et ja hjem.
Men det gør vi ikke, vi stemmer om, at grundloven skal tilsidesættes til fordel for et almindeligt flertal i Folketinget.
Og det kan godt være, at grundloven er en besværlig størrelse at have med at gøre, og det kan da godt være, det ville være meget nemmere, hvis man bare kunne gøre, fuldstændig som det passede én her i Folketingssalen, men det er nu engang – trods alt – grundloven.
Det ville være ærligt at anerkende det og tage en debat på det grundlag.