Inger Støjberg (V), 2011-03-17:
Spørgsmålet, som vi skal drøfte, er, hvilke incitamenter der er mest effektive med henblik på at få danskerne til i gennemsnit at arbejde 12 minutter mere om dagen.
Svaret på de udfordringer, som vi i Danmark står over for, er imidlertid ikke så simple som at få danskerne til at arbejde 12 minutter mere om dagen.
Derfor vil jeg starte med at ridse den økonomiske situation op – den situation, som Danmark står i.
Faktum er, at hvis vi bare lader stå til, står vi i den økonomisk set uholdbare situation, at der er langt flere, der forlader arbejdsmarkedet, end der kommer ind på arbejdsmarkedet.
Det betyder, at hvis vi bare lader stå til, som oppositionen foreslår, så vil vi frem til 2020 komme til at mangle et sted mellem 45 og 50 mia. kr. på de offentlige finanser.
Det er min og regeringens opfattelse, at løsningen på udfordringerne er at få flere mennesker i arbejde og som følge af det, at der vil komme færre på overførselsindkomster.
Når man står over for en udfordring, ja, så har man jo to muligheder.
Man kan tage arbejdshandsken på og anvise konkrete forslag til, hvordan man når i mål, eller man kan være ukonkret og håbe på det bedste.
Regeringen har valgt det første.
Det seneste år har regeringen fremlagt en række reformudspil, der anviser konkrete og realistiske forslag til at genoprette balancen på de offentlige finanser, og som øger arbejdsudbuddet.
Genopretningsaftalen var det første reformudspil.
Med genopretningsaftalen samler vi den umiddelbare regning for krisen op, og vi styrker samtidig den offentlige økonomi strukturelt frem til 2013.
Som et væsentligt led i genopretningsaftalen gennemførte regeringen en samlet dagpengereform, som indebærer en afkortning af dagpengeperioden fra 4 til 2 år og en harmonisering af optjeningskravet for ret til dagpenge.
Genopretningsaftalen styrker de offentlige finanser med 24 mia. kr., heraf bidrager dagpengereformen med over 3 mia. kr. årligt, når den er fuldt indfaset i 2014.
Men hvad der er lige så vigtigt er, at dagpengereformen øger arbejdsudbuddet med ca. 13.000 fuldtidspersoner.
Derudover har regeringen i efteråret fremlagt et udspil til en SU-reform og en førtidspensionsreform.
SU-reformen indeholder bl.a. en række incitamenter til, at de studerende starter tidligt og bliver hurtigere færdig med studiet.
Målet er, at de unge kommer hurtigere ud på arbejdsmarkedet.
De skal i stedet have hjælp til at genvinde arbejdsevnen i et udviklingsforløb, hvor der er lagt vægt på en sammenhængende, en støttende og en tålmodig indsats.
Endvidere skal mennesker med en meget begrænset arbejdsevne have bedre mulighed for at blive en del af arbejdsmarkedet.
Derfor vil regeringen målrette fleksjobordningen, så den ikke længere favoriserer de mest ressourcestærke personer.
Sidst, men ikke mindst, har regeringen i januar i år fremlagt et udspil til en tilbagetrækningsreform.
Tilbagetrækningsreformen består af tre elementer.
Det er på grund af den internationale økonomiske krise nødvendigt at gøre noget tidligere, end det blev aftalt i 2006.
Vi skal sikre mere arbejdskraft for at få plads til en fortsat udvikling af velfærden frem mod 2020.
Alternativet, ja det er en lang årrække med nedskæringer ude på vores plejehjem, i vores børnehaver og skoler.
For det andet udfaser vi gradvis efterlønnen, således at den er helt afskaffet i 2034.
Det betyder, at de danskere, der ved udgangen af 2020 var under 45 år, ikke får nogen efterløn.
I år bruger vi 16 mia. kr. på en efterlønsordning, der betaler sunde og raske mennesker for at forlade arbejdsmarkedet.
Det mener jeg ganske enkelt er en forkert prioritering.
For tredje, og det er vigtigt, indfører vi en seniorførtidspension til nedslidte, der ikke kan fortsætte med at arbejde helt frem til folkepensionsalderen.
Tilbagetrækningsreformen betyder en styrkelse af de offentlige finanser på 18 mia. kr. i 2027 og forøger arbejdsudbuddet med 70.000 fuldtidspersoner.
Når vi lægger alle reformerne sammen, styrker regeringens konkrete forslag de økonomiske finanser med ca. 45 mia. kr.
Det svarer nogenlunde til den økonomiske udfordring.
Samtidig forøger reformerne arbejdsudbuddet på længere sigt med ca. 95.000 fuldtidspersoner.
Over for regeringens konkrete og realistiske forslag, som genopretter de offentlige finanser og øger arbejdsudbuddet, står S og SF's udspil »En Fair Løsning«, som bygger på luftkasteller.
Selv hvis man er stærk i troen, og jeg ved godt, at man skal være stærk i troen for at tro på S og SF's egne beregninger, ja, så forbedrer deres økonomiske plan kun de offentlige finanser med ca. 31 mia. kr., dvs. at der i bedste fald mangler 15 mia. kr.
Er man mere realistisk og dermed tager udgangspunkt i de konkrete forslag og kun tager dem for gode varer, så mangler der et langt, langt højere milliardbeløb.
Et af de forslag, som S og SF aldrig har konkretiseret, er, hvordan de vil få danskerne til at arbejde de 12 berømte minutter mere om dagen.
S og SF håber vel det bedste, nemlig at fagbevægelsen med Harald Børsting i spidsen tryller de 12 minutter op af hatten.
Efter udmeldingerne fra LO-familierne i den seneste tid er der dog ikke meget, der tyder på, at fagbevægelsen ligefrem står på spring for at indgå en sådan trepartsaftale om at arbejde 12 minutter mere om dagen.
Hvis jeg ikke husker helt galt, var fagbevægelsen efter lanceringen af S og SF's »En Fair Løsning« endda ude at sige, at 12 minutters arbejde mere om dagen mere var markedsføring end det var konkret politik.
Det må også have givet anledning til alvorlige panderynker i den røde blok, at 3F i begyndelsen af februar i år indgik en overenskomst, der gav en del af deres medlemmer 3 feriedage mere om året.
Det svarer til at afkorte arbejdsdagen med godt 5 minutter, så nu skal S og SF altså øge arbejdstiden med 17 minutter om dagen for den gruppe af 3F’ere, hvis der ikke skal være et endnu større hul i den økonomiske plan.
S og SF's økonomiske plan ligner efterhånden mere en schweizerost end noget andet.
Senest har vi oven i købet hørt Socialdemokraterne sige, at det hele tiden har været hensigten, at arbejdstiden først skulle forhøjes, når ledigheden kom under 100.000.
Ja, det er da i hvert fald en målsætning.
Ledigheden har kun været under 100.000 en gang i løbet af de sidste 35 år, og lad mig lige erindre om, at det altså ikke var under en S-ledet regering, men derimod under denne regering.
Der er for mig intet, der tyder på, at S og SF's underfinansierede økonomiske politik skulle være i stand til at bringe ledigheden ned under 100.000, tværtimod.
Hertil kommer, at de udfordringer, vi står over for, ikke forsvinder, selv om ledigheden ikke når ned under 100.000, og hvad har S og SF så tænkt sig at gøre?
Hvad der også står hen i det uvisse
er, hvilken pris fagbevægelsen overhovedet vil kræve for at gå ind og hæve arbejdstiden.
Jeg kan i hvert fald ikke forestille mig, at det bliver billigt.
Og selv om det så skulle lykkes S og SF at blive enige med fagbevægelsen, er det altså ikke ensbetydende med, at vi når den forbedring af de offentlige finanser, som de lover med »En Fair Løsning« og dermed de 12 minutter.
Vi behandlede her i Folketinget for nylig et beslutningsforslag om at afskaffe efterlønnen.
Under behandlingen gjorde Socialdemokraterne meget ud af at pointere, at forslaget om 12 minutters mere arbejde om dagen var hentet fra Arbejdsmarkedskommissionens rapport, side 46.
Hvis Socialdemokraterne havde læst lidt længere end bare de første par sætninger i rapporten på side 46, ville de have bemærket, at Arbejdsmarkedskommissionen tændte alle røde advarselslamper i forbindelse med netop dette forslag, for kommissionen nævner således, at der vil være en betydelig udfordring med at øge eller blot at fastholde den gennemsnitlige arbejdstid.
Det skyldes bl.a., at den demografiske udvikling ventes at trække arbejdstiden ned, og at der kun er få, der ønsker at arbejde mere.
Helt præcis var der 6 pct., der ønskede flere timer pr. uge, og det omfatter både dem, der blot ville arbejde en time mere, og dem, der ville arbejde mere end det.
Derimod svarede hele 20 pct., at de ønskede at arbejde færre timer.
Med en vis forsigtighed peger kommissionen på, at hvis disse ønsker til arbejdstiden blev virkeliggjort, ville beskæftigelsen falde med 115.000 personer.
Jeg tror derfor ikke, at fagbevægelsen kan få overbevist sine medlemmer om at arbejde mere.
Så vi ved hverken hvordan eller hvornår S og SF vil fremtrylle de såkaldte 12 minutter.
Sagt med andre ord giver regeringens reformforslag en sikker fugl i hånden, mens S og SF's forslag lover en usikker fugl på taget af et luftkastel.
Lad mig afslutningsvis vende tilbage til udgangspunktet, nemlig hvilke incitamenter der vil være mest effektive til at få danskerne til at arbejde gennemsnitligt 12 minutter mere om dag.
Svaret er: Regeringens økonomiske politik, hvori efterlønsreformen er en hjørnesten og øger arbejdsudbuddet med hele 70.000 mennesker i 2020.
Og man må altså sige, at det svarer til mere end 12 minutter om dagen i gennemsnit.