runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Karen Jespersen (V), 2008-11-12:
Nu er det jo sådan, at den mekanisme, der skal sørge for, at kommunerne holder de budgetter, de jo selv har lavet, kun træder i kraft, hvis de samlet overskrider dem, for så vil man gå ind og vurdere de enkelte kommuner.
Det sker jo simpelt hen ud fra en samlet vurdering af den økonomiske situation, hvor vi jo ved, at når man er i en situation med store lønstigninger og meget lav arbejdsløshed, der jo er noget positivt, skal der ikke meget til, før det løber løbsk og det så i virkeligheden betyder højere arbejdsløshed.
Så det er i alles interesse, at vi ikke begynder at bruge så mange penge, at budgetterne løber løbsk.
Annette Lilja Vilhelmsen (SF), 2008-11-12:
Det er meget glædeligt, at ministeren forstår alvoren i den her problematik.
Jeg kan også forstå, at ministeren taler for, at der skal ske anbringelse på et tidligere tidspunkt, så børnene bliver anbragt i 18 år i stedet for det, vi ser i dag, hvor nogle af dem når at være blevet både 8 og 10 år gamle; det bliver ikke billigere, men forhåbentlig giver det en bedre livskvalitet for de her børn.
Så min afsluttende replik skal være at bede ministeren anerkende det arbejde, der foregår i kommunerne med anbringelsesreformen, og aktivt vise, at det arbejde, der pågår i forbindelse med »Barnets reform«, også pågår i anerkendelse af selvstyret i kommunerne og kommunernes arbejde.
Nu er jeg jo ikke minister, men jeg kunne i hvert fald foreslå ministeren noget: Det ville være positivt, om ministeren ville arbejde for og aktivt melde ud, at den straf, som kommunerne virkelig føler sig pressede af - nu nævner jeg børnene, det er også på ældreområdet - ikke skal overgå kommunerne, i tilfælde af at loven overholdes.
Karen Jespersen (V), 2008-11-12:
Det, jeg vil gøre, er, at jeg vil lave nogle regler, nogle styringsinstrumenter i kommunerne, der sikrer, at man griber ind på et tidligere tidspunkt.
Vi er et af de lande i verden, der fjerner flest børn, men det sker på et meget sent tidspunkt, når børnene er nået begyndelsen af teenageårene, og det, man kan se der kan være brug for, er, at de børn, der skal fjernes, bliver fjernet på et tidligere tidspunkt, men det er også, at der bliver sat ind med en forebyggende indsats.
Så det er det, man kan se der er brug for som opfølgning på anbringelsesreformen, som jo var finansieret efter aftale med partierne og med kommunerne.
Annette Lilja Vilhelmsen (SF), 2008-11-12:
Det, jeg siger, plejer sådan set hverken at være en halv vind eller en løgn eller noget, det er faktisk sande tal, jeg kommer med, og ministeren har mit ord for, at de er pålidelige.
Det, som er sket i kommunerne, er, at vi jo har en reform
- ministeren er også bekendt med, at regeringen er kendt for sine reformer - og den her anbringelsesreform trådte i kraft 1. januar 2006.
Det er en meget, meget god reform, som virkelig tager hensyn til børnene.
Nu har vi gjort det, vi skal.
Vi har lavet bedre § 38-undersøgelser, vi har sørget for, at der er sat tidligere ind, vi har sørget for det forebyggende arbejde, og nu har vi så et overblik over, hvad det koster at lave den her indsats.
Så er det igen, jeg vil spørge ministeren: Hvilke initiativer ønsker ministeren at tage, for at vi i kommunerne kan leve op til den lov, der er som en følge af anbringelsesreformen, og som vil betyde, at vi kan give de her børn og unge en bedre fremtid end den, som de bliver mødt med i dag?
Karen Jespersen (V), 2008-11-12:
Jeg mener, der er noget helt ravruskende galt, når vi i et velfærdssamfund som det danske, hvor vi bruger så mange penge og så mange ressourcer også på det sociale område, har så mange børn, der er så ilde stedt og skal anbringes uden for hjemmet.
Der bliver grebet alt for sent ind med det resultat, at det i virkeligheden bliver både dårligere og dyrere, og det er jo bl.a. det, vores forhandlinger om »Barnets reform« til foråret skal handle om.
Heldigvis er der foreløbig ikke noget, der tyder på, at det er rigtigt, at det ikke kan lade sig gøre nu.
Claus Hjort Frederiksen (V), 2008-11-12:
Det var jo rigtig mange forslag, som hr. Eigil Andersen fik remset op her på kort tid.
Hvis vi tager dårligt psykisk arbejdsmiljø, stress og psykisk nedslidning, har det selvfølgelig store omkostninger både for den enkelte og for samfundet, og derfor har vi jo også gjort psykisk arbejdsmiljø til et af de fire arbejdsmiljøproblemer, som vi prioriterer i arbejdsmiljøindsatsen frem til 2010.
Og som følge af justeringen af arbejdsmiljøreformen og velfærdsaftalen er der sket en markant styrkelse af Arbejdstilsynets indsats over for dårligt psykisk arbejdsmiljø.
Arbejdstilsynet vurderer det psykiske arbejdsmiljø ved alle screeninger af virksomheder, og der er taget nye metoder i brug til at undersøge det psykiske arbejdsmiljø ved tilsyn.
Det betyder, at Arbejdstilsynet i højere grad end før er i stand til at afdække problemerne på virksomhederne, og det er selvfølgelig en problemstilling, vi vil arbejde med løbende.
Eigil Andersen (SF), 2008-11-12:
Det ændrer ikke ved, at der er en stigning i antallet af både ulykker og erhvervssygdomme.
Jeg vil sige, at det her system, man har lavet med screening af alle arbejdspladser inden for 4-6 år, at der kommer et screeningsbesøg fra Arbejdstilsynet med så lang tids mellemrum, ikke hjælper noget særligt på det danske arbejdsmiljø, fordi situationen kan være ændret på virksomheden 3 måneder senere.
Jeg vil gerne nævne nogle konkrete ideer, for regeringen har svækket mulighederne for at forebygge arbejdsmiljøproblemer.
Vil man være med til at genindføre retten til, at der skal kunne vælges sikkerhedsrepræsentanter på virksomheder ned til fem medarbejdere?
Vil man være med til at indføre et arbejdsmiljøklippekort til arbejdsgivere?
Vil man være med til, at Arbejdstilsynet skal bruge sin ret til at give påbud inden for hele det psykiske arbejdsmiljøområde, i dag gør man det kun inden for dele af det psykiske arbejdsmiljø, og der er jo stigende problemer inden for det område?
Vil man være med til at genindføre muligheden for at give bøder til virksomheder; det er en tredjedel af virksomhederne, som aldrig laver deres arbejdspladsvurderinger?
Pernille Frahm (SF), 2008-11-12:
Både ministeren og jeg er jo bekendt med, at den her vurdering, man har lavet af de selvdestruerende bomber, er meget, meget usikker.
Og den vurdering, som Danmark i hvert fald tidligere har foretaget af en række af de her bomber, er senere hen blevet underkendt ved brug i praksis.
Der har vi jo måttet, om jeg så må sige, sadle om, og det er derfor, jeg godt vil have en lillebitte smule klarhed over den danske linje i forhold til de her bomber med selvdestruerende mekanismer.
For jeg frygter lidt, at Danmark ender med at gå med til en linje, som lovliggør noget, der nu er forbudt - altså lovliggør noget, som vi lige har været med til at forbyde.
Vi har lige i Dublin været med til at forbyde en række af de her bomber.
Det, som jeg gerne vide, er, om Danmark vil fastholde, at man vedkender sig, at det, som man engang har været med til at forbyde, stadig væk er forbudt, eller om man pludselig gennem et nyt spor vil åbne op for at tillade noget, som man sådan set har fået forbudt et andet sted.
Per Stig Møller (KF), 2008-11-12:
Vi vil støtte det, som giver det bedste resultat for menneskene.
Hvis vi står med fødderne plantet i luften og ikke får nogen indvirkning på, hvad der sker på jorden, ønsker vi ikke at stå i luften.
Dermed mener jeg, at vi går ind for Dublinresultatet.
Så det er vi ikke uenige om.
Men når jeg så går over i FN-sporet, er det jo vigtigt for mig at få de store lande med, som bruger 90 pct. af klyngeammunitionen, men jo egentlig også de små.
Man taler hele tiden om de store, men må jeg minde fru Pernille Frahm om - og hun ved det garanteret - at Finland, som jo ikke hører til blandt stormagterne, betragter klyngeammunition som en uundværlig del af det nationale forsvar, fordi det jo der skal bruges imod en tænkt invasion, og jeg ved ikke, hvem de tænker på, for det er billigere som instrument mod en stor invasion, at man bruger klyngeammunition.
Derfor tror jeg ikke, at man kommer frem til et totalforbud, for det vil lande som Finland og USA og Israel osv. ikke være med til.
Men kan vi få dem presset hen til det, som vi også arbejder for, kan vi få drevet processen så langt, som det er meningsfuldt, altså det med uacceptable skader - og det vil sige, at der skal være selvdestruktionsmekanismer, for de skal ikke kunne blive efterladt sprængfarlige, så børn eller andre ikke kan bruge området, for det kan ikke være sådan, at landområder totalt bliver ødelagt i fremtiden på grund af den - vil vi være med, men helst selvfølgelig nå frem til et Dublinresultat.
Det kan vi bare ikke i FN-sporet.
Pernille Frahm (SF), 2008-11-12:
Jeg vil sige mange tak for besvarelsen og også, at jeg langt hen ad vejen er fuldstændig enig i, at man skal gå begge spor, og også i de problemer, der er om, at en række af de store producenter og brugere eller hvad man skal sige - der benytter klyngevåben, ikke har tilsluttet sig beslutningen fra Dublin.
Men da vi nu enige om, at vi følger begge sporene, går jeg også ud fra, at det er det spor, man så nåede til i Dublin, man viderefører fra dansk side i den her proces.
Det er egentlig det, spørgsmålet lidt går på, nemlig om man vil fastholde den linje, der blev besluttet i Dublin, eller om man vil fastholde det oprindelige danske synspunkt, som jo var en lillebitte smule mere -
Ministeren understregede flere gange i sin besvarelse det her med klyngevåben, som gør uforholdsmæssig stor skade på civile.
Det er jo lige præcis der, problemet er, nemlig hvordan vi definerer det.
Der opdagede man jo en temmelig fast definition fra Dublin i Osloprocessen.
Det, jeg godt vil høre, er, om Danmark vil tilslutte sig og fastholde den beslutning, der blev taget i Dublin, eller om man vil fastholde, at der er nogle klyngebomber, som er sikre nok, og dem må de gerne have lov til at blive ved med at bruge.
Søren Espersen (DF), 2008-11-12:
Jeg skal ikke tærske langhalm på det.
Jeg forstår også, at det måske i virkeligheden burde have været forsvarsministeren, som jeg skulle have stillet spørgsmålet til, for nu er det flere gange, der er blevet henvist til ham.
Det, der skal være min sidste replik, er, at jeg som udgangspunkt har en alvorlig bekymring for, hvad der sker i den næste situation.
Og jeg synes i og for sig, at vi hele tiden skal have i baghovedet, at vi må arbejde os frem til en situation, hvor regeringen - for det er altså regeringen, der fører udenrigspolitikken i det her land - har tillid til, at de efterretningstjenester, som vi betjener os af, er til at stole på.
Jeg ved også, at diskussionen pågår i mange andre lande end her - CIA i Amerika har været udsat for hård kritik netop på grund af de her ting - så jeg tror, at det er en diskussion, der ikke er færdig endnu.
Men det er væsentligt, at regeringen hele tiden holder den diskussion kørende.
Per Stig Møller (KF), 2008-11-12:
For det, hr. Søren Espersens siger, er en kendsgerning.
Sådan en diskussion om, hvad vi skal gøre, skal jo nok føres med den minister, der er ansvarlig for ressorten, det skal jeg jo ikke stå og ordne her.
Men det, jeg generelt kan sige, og som både hr. Søren Espersen og jeg kan konstatere, og som man også konstaterede efter 2001, er, at man nok troede så meget på elektronisk overvågning og aflytning osv., altså hele elektronikken, at man ikke havde manden på jorden.
Det er det, som Graham Greene kaldte den menneskelige faktor, the human factor.
Den menneskelige faktor havde man sparet væk, og derfor havde man altså ikke nok bidrag til kildekritikken.
Hvis man har den menneskelige faktor, der kan sige, at de dér stammer der og der fra, og at spillet formentlig er sådan og sådan, så kommer der også en kritik af primærkilderne, som er nødvendig.
Jeg vil meget nødig stå her og overtage forsvarsministerens diskussion om, hvad der skal gøres, men hr. Søren Espersen har fuldstændig ret i at pege på efterretningstjenesterne - det gælder den franske, den britiske, den amerikanske, den danske, den tyske.
De var jo alle sammen på det samme spor, og det skyldtes selvfølgelig denne gruppetænkning, og fordi man har 50 kilder, der siger det samme, behøver det jo ikke at være rigtigt, hvis kilden bare er en, der bliver gentaget 50 gange.
Så vi er fuldstændig enige.
Man er jo i gang med det i Forsvarets Efterretningstjeneste, kan man konstatere på baggrund af det brev til Folketinget, der er kommet den 30. oktober.
Man er jo selv opmærksom på de fejl og prøver at lære af dem.
Søren Espersen (DF), 2008-11-12:
Hvad har vi gjort for netop at sikre det her med folk i felten - eller for at gøre mere ud af det?
Jeg ved, at der er blevet tilført et meget stort ekstrabeløb ud over de her ting til efterretningstjenesterne.
Hvad har man gjort, og hvad vil man gøre for at sikre folk i felten?
Det er jo ikke alene et fænomen i den NATO-kreds, vi arbejder i, det er også et problem hos mine venner f.eks. i Israel.
Der er et tidligere Mossad, som var fremragende til at finde ud af, hvad der skete rundtomkring i de arabiske lande, og så kunne de ikke engang finde ud af, at der altså var smuglet 15.000 raketter ind i Libanon.
Det er jo for dårligt.
Det er jo for dårligt, at vi i en situation som den i Afghanistan ikke har fanget Osama bin Laden endnu.
Altså, verdens samlede efterretningstjenester ved ikke, hvor han er.
Han skriver bøger, han sender telefaxer, han skriver e-mails, og han har kommunikation med sit netværk - og vi kan ikke finde ham.
Altså, jeg mener, alene det er jo så elementært dårligt, at det må give anledning til, at man siger: Hvad skal vi gøre for at forbedre det her?
Det er et eksempel på, at det ikke går fuldstændig efter bogen, desværre.
Per Stig Møller (KF), 2008-11-12:
Det sidste er jeg ganske enig i.
I min gamle tilværelse som forsker var det altså også primærkilderne, der talte, og ikke alle sekundakilderne , for de var ofte forkerte.
Det ved hr. Søren Espersen som journalist, og det ved jeg som gammel forsker.
Sekundakilderne er meget, meget ofte forkerte.
Derfor er det fuldstændig rigtigt, at man må sikre sig, at efterretningstjenesterne er så vidende som overhovedet muligt, men samtidig skal man jo ikke lade sin politik afgøre af efterretningsoplysningerne.
De må indgå i vores overvejelser om, hvordan vi skal handle.
Derfor er det vigtigt at have dem, og derfor er det også vigtigt, at de er så rigtige som overhovedet muligt.
Det er jo rigtigt, at der er kommet et brev til Folketinget om, hvordan de har lært af deres fejl.
Jeg synes, at det er meget, meget vigtigt, at efterretningstjenesterne bliver bedre til at lave kritiske analyser præcis ligesom journalister og forskere, og at de ikke stoler på de avisartikler, de sidder og klipper ud.
Uanset hvor mange der siger det samme - om det så er 50, der siger det samme - kan de alle være forkerte, fordi de kan stamme fra den samme sekundakilde.
Så det skal man være meget bedre til.
Man skal være meget bedre til at vurdere sine kilder og analysere, også når man benytter sig af primærkilder.
Det var problemet med Curveball , som man jo troede var en primærkilde.
Der må man også være meget, meget bedre til at vurdere kvaliteten af primærkilderne, og Curveball førte jo den amerikanske efterretningstjeneste ud på et kraftigt vildspor.
Jeg hører, der er nogle, der er tilfredse derude.
Så jeg er enig med spørgeren, og jeg kan også konstatere, at Forsvarets Efterretningstjeneste for så vidt også er enig med spørgeren.
Søren Espersen (DF), 2008-11-12:
Jeg er glad for, at udenrigsministeren alligevel har besvaret spørgsmålet og også, synes jeg, på en tilfredsstillende måde.
Jeg vil starte med at sige, at mit engagement i den her sag jo ikke skal ses som en del af den hetz, som jeg mener at den socialistiske opposition har ført i forbindelse med bl.a. Irakkrigen, som vi i Dansk Folkeparti jo stod hundrede procent bag.
Vi er stadig væk glade for og stolte af, at vi var en del af den koalition, og vi ville have handlet på samme måde i dag, som vi gjorde dengang, men vi har en almindelig bekymring for den næste gang.
Det er i og for sig derfor, at jeg har rejst spørgsmålet over for udenrigsministeren, for der kan jo komme en gang mere.
Vi ser tilbage på to meget voldsomme eksempler på fejlagtigheder.
Den første gang i en anden regerings tid, SR-regeringens, hvor man på baggrund af forkerte efterretninger bombede en europæisk hovedstad og invaderede et europæisk land.
Og den anden gang var jo altså i forbindelse med Irakkrigen, hvor det også viste sig, at de efterretninger, man fik, var forkerte.
Jeg er sikker på, at de er en del af et større hele.
Det er også det, der fremgår af den seneste rapport, nemlig at man i høj grad har en gruppetænkning, man lader sig følge med af oplysninger, som andre venlige efterretningstjenester kommer med - jeg har nævnt CIA og MI6 så man efterhånden begynder at tro på, at det har man også selv hørt, sådan har man også hørt det, og efterhånden danner der sig en myte om, at det nok er det rigtige.
Det, der er udgangspunktet for det her, og det, der er alvorligt for mig, er: Er regeringen sikker på, at al den her efterrationalisering, der er kommet, vil føre til, at regeringen, næste gang den situation, at vi skal gå i krig, kan opstå - det kan være i forbindelse med Iran, eller der kan være andre eksempler på, at vi pludselig bliver stillet over for det - har fuld tillid til dem?
Vi andre er jo i den situation, at vi så at sige kun får konklusionen.
Det er regeringen, der sidder i det daglige tætte samarbejde med efterretningstjenesterne.
Og her er det min påstand både med de to ting in mente og på baggrund af andre ting, som vi måske senere kan komme ind på, at det har vist sig, at de efter min opfattelse ikke er dygtige nok, at de ikke arbejder selvstændigt nok, at vi ikke har folk i felten det, der hedder primærkilder, som vi også kender så godt i min gamle profession som journalist, for det er altså primærkilderne, vi skal gå til.
Pernille Frahm (SF), 2008-11-12:
Jeg kan give et eksempel på nogle af de ting, som jeg gerne vil høre lidt mere om hvad den danske regering gør ved.
Man diskuterer f.eks. de der undtagelser - hvad det er for en type bomber, det skal omfatte, og hvilke typer det ikke skal omfatte - og der er desværre i artikel 4, § 2, en meget ulden formulering af, hvad det er, der er undtaget.
Konsekvensen af det er, at en række af de bomber, som man så vil ende med at forbyde, hvis man følger den her meget store undtagelse, der er i artikel 4, § 2, er nogle, som rent faktisk i dag nærmest bliver betragtet som teknologisk affald, altså våbenaffald, gamle lagre af ting, som alligevel ikke vil blive anvendt, og som man alligevel står foran at skulle skrotte.
Så er spørgsmålet, om man fra dansk side vil vælge at fastholde det spor, man lagde i Dublin, hvor man faktisk gjorde det mere præcist, hvad undtagelserne var, og de var ganske få, eller om man vil acceptere en undtagelsesformulering i FN-sporet, der bliver så bred, at det, vi ender med at forbyde, er ting, som nærmest er skrottet i dag - altså, det er så tæt på skrotning, at det næsten er ligegyldigt med et forbud.
Det vil jeg gerne have ministerens svar på.
Claus Hjort Frederiksen (V), 2008-11-12:
Det udgangspunkt, hr. Eigil Andersen har for sit spørgsmål her, er forkert, for der er gjort rigtig, rigtig meget på arbejdsmiljøområdet inden for de sidste par år.
Vi har gennemført arbejdsmiljøreformen, hvor der er tilført 85 mio. kr. årligt til ansættelse af 140 medarbejdere.
Med velfærdsaftalen i 2006 fik tilsynet tilført 70 mio. kr. til cirka 115 medarbejdere, og i forbindelse med velfærdsaftalen etablerede vi, som jeg sagde før, fonden på 3 mia. kr.
Det, der er det helt afgørende - og der er det jo meget beklageligt, at SF ikke deltager i det her arbejde - er jo arbejdsmiljøreformen, hvor vi som, tror jeg, det eneste land i verden gennemgår arbejdsmiljøet på samtlige virksomheder i løbet af en årrække, hvorefter de kommer ind i en rullende gennemgang.
Derfor er vi meget langt fremme.
Men det er rigtigt, at der har været en stigning i antallet af arbejdsulykker i de senere år, og det tager jeg selvfølgelig meget alvorligt.
Derfor har vi også fremsat forslag i Folketinget, der skal behandles senere i denne uge, om en fordobling af bøderne ved ulykke med alvorlig personskade eller døden til følge, og vi tager fat i prioriteringerne inden for arbejdsmiljøområdet.
Så jeg synes, at hr. Eigil Andersen tegner et noget dystert billede af, hvad der rent faktisk foregår.
Det her område har været i rivende udvikling i de senere år.
Eigil Andersen (SF), 2008-11-12:
Vi står jo i en meget miserabel situation med hensyn til arbejdsmiljøet.
Det er jo sandheden på det her område.
Sagen er den, at antallet af arbejdsulykker er steget 15 pct. i løbet af de seneste 3 år, som der er tal for, og antallet af erhvervssygdomme er steget op imod 50 pct. i løbet af den samme periode.
Når det samtidig er sådan, at 50.000 mennesker i Danmark er syge hver dag på grund af dårligt arbejdsmiljø, kunne man altså, hvis man forestillede sig, at man kunne forebygge bare halvdelen af den nedslidning og de ulykker, der foregår, have, hvad der svarer til 25.000 helårspersoner mere på arbejdsmarkedet.
Det, som regeringen har gjort, er simpelt hen ikke nok; det kan man roligt slå fast, for udviklingen går den forkerte vej.
Jeg vil derfor spørge, hvad ministeren mener om, at man kunne styrke indsatsen med hensyn til det forebyggende arbejde, at man kunne give bedre muligheder for ansatte og deres sikkerheds- og tillidsrepræsentanter for at presse på for at få et bedre arbejdsmiljø, at man kunne forstærke Arbejdstilsynets kontrol og straffemuligheder, og at man kunne sikre bedre information både til jobansøgere og forbrugere om arbejdsmiljøets tilstand på den enkelte virksomhed.
Det er jo en meget relevant oplysning, hvis man skal søge et arbejde.
Og ligesom mange forbrugere køber varer efter, om de er fremstillet godt med hensyn til det ydre miljø, er jeg overbevist om, at det i fremtiden også være sådan, at mange forbrugere vil købe deres varer efter, om de er produceret i et ordentligt arbejdsmiljø.
Og der kræves et system for det.
Claus Hjort Frederiksen (V), 2008-11-12:
Igennem de senere år har regeringen gennemført en række initiativer for at forbedre arbejdsmiljøet.
Lad mig bare nævne to af dem: For det første har vi gennemført en omfattende arbejdsmiljøreform.
Samtlige virksomheder i landet får tjekket deres arbejdsmiljø af Arbejdstilsynet, og hvis der er problemer med arbejdsmiljøet, bliver der fulgt op på det, og virksomhederne bliver først sluppet igen, når problemerne er løst. For det andet er der som en del af velfærdsaftalen afsat 3 mia. kr. i en forebyggelsesfond.
Vi taler om rigtig mange penge, så mange, at de for alvor vil gøre en forskel.
De 3 mia. kr. skal bruges til at forebygge, at medarbejdere inden for de særlig nedslidningstruede brancher bliver slidt ned.
Vi skal fortsætte med den forebyggende indsats, sådan at vi også forebygger muligt sygefravær, men det er nu engang ikke alt sygefravær, der skyldes arbejdsmiljøet, og det kan nu engang ikke lade sig gøre at forebygge al sygdom.
En effektiv indsats over for sygefraværet kræver derfor en meget bredere indsats end blot at fortsætte den nuværende arbejdsmiljøindsats.
Jeg er derfor meget tilfreds med, at partierne bag jobplanen i sidste uge tilsluttede sig den trepartsaftale om nedbringelse af sygefraværet, som regeringen indgik med arbejdsmarkedets parter.
Eigil Andersen (SF), 2008-11-12:
Hvorfor indeholder regeringens plan mod sygefravær intet om bedre forebyggelse i arbejdsmiljøet, når statistikkerne viser, at der hver dag er 50.000 syge på grund af dårligt arbejdsmiljø?
Skriftlig begrundelse
Arbejdsgiverne har ansvaret for det stigende antal arbejdsulykker og erhvervssygdomme de sidste tre år.
Derfor virker det besynderligt, at regeringen ikke har lavet en stor handleplan for bedre arbejdsmiljø, så man kan nedbringe nedslidning, ulykker, alvorlig stress, udbrændthed osv. forårsaget af arbejdsmiljøet.
Fjerner man halvdelen af arbejdsmiljøproblemerne, vil det betyde mere arbejdskraft svarende til 25.000 helårspersoner - langt mere end regeringens jobplan II opererer med.