Høgni Hoydal (T), 2010-10-12:
Det nordiske samarbejde ulmer, men det brænder ikke igennem på trods af godt arbejde fra engagerede parlamentarikere her i huset og godt arbejde fra ministeren, en udmærket redegørelse, bortset fra at jeg undrer mig over, at Stoltenbergrapporten ikke er nævnt direkte i redegørelsen, men det kan vi vende tilbage til.
Men min umiddelbare statusrapport over det nordiske samarbejde, som jeg har deltaget i i mange år, er altså, at det overlever, men det ikke lever det friske liv, som det har potentiale til at gøre, og som det burde gøre.
Vi fastholder altså de bærende strukturer i det nordiske samarbejde, men det udvides ikke og kaster sig ikke over de store udfordringer, som burde være fællesnordiske løsninger, som flere af ordførerne og sidst her fru Line Barfod har nævnt.
Det vil sige, at vi sidder og diskuterer mange ting i det nordiske samarbejde, men når det kommer til de rigtig store verdensomspændende dagsordner, behandles de i andre fora.
Det er den ene grund, og derfor bliver det i virkeligheden heller ikke så sexet at være nordisk politiker.
Det er måske én grund, altså at det ikke brænder igennem, og derfor bliver det svært at tage de store dagsordener op, på trods af – som både redegørelsen fra ministeren og alle andre ordførere har påvist – at verdens sande tilstand i øjeblikket burde skrige på fællesnordiske løsninger.
Det burde ligge lige til højrebenet at tage hele sagen om finanskapitalens sammenbrud op i nordisk sammenhæng: Hvad gør vi ved det?
Hele klima-, miljø- og energidagsordenen er oplagte nordiske udfordringer.
Hele udlændingepolitikken, arbejdsmarkedspolitikken og selvfølgelig uddannelse og alt det andet, som vi jo har virkelig godt forankret i Norden, burde skrige på fælles nordiske dagsordener, men gør det ikke, fordi man altså ligesom har uddelegeret eller opdelt de store dagsordener i high politics og low politics.
Som flere har nævnt her, og det er jeg også overbevist om, bliver det, der i dag regnes for at være low politics, lavpolitik, i fremtiden højpolitik, og der har vi jo det arktiske, nordatlantiske område, som hidtil har været betragtet lidt som en slags udkant i Norden, men som i virkeligheden er det, som sammenbinder hele denne enorme region, som Norden jo er.
Derfor håber jeg, at det her bliver opprioriteret.
Danmark har jo haft både formandskabet i Nordisk Ministerråd og i Arktisk Råd i de her år og får nu også formandskabet i Nordisk Råd, altså i den parlamentariske del, så der burde være mulighed for at opprioritere disse sager.
Det skal jeg stærkt anbefale.
Vedrørende de initiativer, der er taget, nævnte jeg det her med, at det nordiske samarbejde ulmer, men ikke brænder igennem, og det lever, men vokser ikke.
Jeg hører til dem, der ikke er enig i den herskende konsensus om, at det nordiske samarbejde bare hele tiden skal sidde med det samme budget.
Nordisk Ministerråd har altså siddet med samme budget reelt set i mange, mange år, og hver gang man skal lave et initiativ, skal man altså omprioritere inden for det her budget.
Jeg synes, det her er en underprioritering af det nordiske samarbejde.
Det er småpenge på de nordiske landes finanslove, vi taler om.
Og når man f.eks. søsætter et slags globaliseringsinitiativ, som statsministeren jo i hvert fald har vist sig at være lidt interesseret i, så burde man jo også finde nye penge til det efter min mening.
Jeg tror, at det nordiske samarbejde langsomt begynder at sive helt bort, hvis man hele tiden fastholder den her meget rigide opfattelse af, at det bare er den samme pulje, man har, og det vil sige, at man ikke prioriterer økonomisk pondus bag de initiativer, som man ellers snakker om på møderne.
Den anden store udfordring for det nordiske samarbejde, som gør, at det nordiske samarbejde efter min mening virkelig er udfordret, er, at det, der jo har båret – jeg tror, at fru Bente Dahl nævnte det – det nordiske samarbejde i forhold til alle andre internationale organisationer, som vi kender, er, at det jo udspringer af et virkeligt folkenes samarbejde.
Det udspringer af en slags anerkendelse af hinandens kultur og et samarbejde blandt folket, som så senere opbygger en politisk overbygning.
Lad os nu bare tage EU som eksempel.
Det startede jo som en økonomisk overbygning, og så blev det en politisk, og så prøvede man at putte lidt kultur ind i det bagefter.
Det her er startet som folkenes samarbejde, og det, der i virkeligheden efter min mening har båret samarbejdet – og som er det, vi ikke tænker over til daglig – er alle de nordiske konventioner, som blev lavet i 1950'erne og 1960'erne: arbejdsmarkedet, den sociale sikring og pasunionen.
Det er alle de her nordiske konventioner, der virkelig giver eller har givet reel frihed til de nordiske borgere til at leve frit og virke frit i hinandens lande, og de er også udfordret.
Disse konventioner er efter min mening stortømmeret eller spærene, eller hvad det hedder – og det spurgte jeg hr. Kristen Touborg om nede i salen før.
Stortømmeret i huset er disse konventioner, og de er altså udfordret.
Det ses ikke blot ved det seneste eksempel med den uforståelige udvisning af nordiske statsborgere fra Danmark og den danske ministers nægten af at debattere det i nordisk sammenhæng, det ses også på andre områder.
Vi kan se det på uddannelsesområdet: Er der virkelig fri uddannelse i Norden?
Ja, det er der nok, men der har været visse udfordringer i visse lande.
Hvordan med de borgere i vore lande, der er kommet fra andre lande, men som endnu ikke er statsborgere?
De kan jo ikke færdes frit i Norden f.eks. Så hele udlændingepolitikken burde være et stort tema i nordisk sammenhæng, og der har også blandt parlamentarikerne i Nordisk Råd været gjort forsøg på at gøre det stort, men det har været meget svært at få det over på ministerområdet.
Om finanskrisen og hele den erfaring, vi har gjort os, vil jeg sige, at jeg jo hørte til dem, der med det samme, da finanskrisen blev åbenbar for alle, foreslog, at det første, der skulle have været gjort, var, at de nordiske finansministre og økonomiministre skulle have sat sig sammen og sagt: Hvad gør vi her i nordisk sammenhæng?
Hvad gør vi med det islandske kollaps?
Hvorfor skulle man ikke finde en solidarisk nordisk løsning for Island i stedet for at hægte det op på de her gamle IMF- og verdensbankideologier, som jo i virkeligheden går stik imod de nordiske værdier, som går imod velfærd, og som går imod at tage mennesket før systemet osv. osv.?
Så er der udenrigssamarbejdet.
Jeg mener, at det er utrolig vigtigt, at Stoltenbergrapporten, som er kommet som den første i mange år, der siger, at de nordiske lande skal samarbejde også om de vigtige udenrigspolitiske dagsordener, endda også om forsvarspolitik, ikke langsomt bliver – kan man sige – udvandet.
Derfor havde jeg håbet, at ministeren også havde nævnt lidt om, hvad formandskabet har gjort ved Stoltenbergrapporten.
Jeg kan i hvert fald ikke se noget stort om det i redegørelsen.
Men jeg hører til dem, der i hvert fald er fuldstændig enige i alle de 13 anbefalinger, som Stoltenberg er kommet frem til.
Jeg ved godt og forstår godt, at der kan være visse problemer med nogle af dem, men jeg vil stærkt opfordre til, at den danske regering – de danske ministre – og de danske parlamentarikere følger den helt til dørs.
Det ville også glæde hr. Niels Sindal, som hr. Henrik Dam Kristensen nævnte, og som jo for længe siden begyndte at fokusere på det her med klimaændringerne, og hvad der sker i Arktis osv.
Det er også en del af Stoltenbergs fokus i hans rapport, altså sikkerheden på havet – ikke blot søsikkerheden, men også hele den miljømæssige sikkerhed, der må og bør gælde i Arktis.
Vi ved jo alle sammen, at hvis der i dag sker en stor ulykke i Arktis, hvor der kommer flere og flere krydstogtsskibe, kan vi lige så godt indrømme med det samme: Vi står fuldstændig uden mulighed for at kunne kapere sådan en situation – fuldstændig.
Så det eneste, man har gjort hidtil, er at anbefale, at skibene sejler flere sammen, sådan at de kan bjærge hinanden, hvis der sker noget.
Færøerne har været en del af det danske formandskab denne gang og har påtaget sig formandskabet for fiskerisamarbejdet.
Det virker heller ikke, som om folk i nordisk sammenhæng synes, det er særlig sexet, men det er vigtigt for os, og der har været nogle gode konferencer.
Men det, der skal til, hvis vi skal have hele den ressourcediskussion, som hænger sammen med fiskeriet, op, er jo, at hvis det sker, at Island bliver medlem af EU, får vi virkelig en nordisk udfordring.
Så får vi ligesom en kile drevet op imellem os.
Vi har hele tiden haft de nordiske EU-medlemsstater, der ligger i Skandinavien, og så har vi haft hele Nordatlanten uden for EU.
Bliver Island medlem, kommer EU ligesom en kile hele vejen op igennem Nordatlanten.
Uden ellers at ville blande mig i det danske EU-medlemskab vil jeg dog sige, at hvis EU også skal administrere fiskeripolitikken i så stor en del af Nordatlanten, tror jeg godt, vi kan glemme alt om at have nogen form for bæredygtig forvaltning af de levende ressourcer, og så kan vi også glemme alt om – hvad jeg ellers synes bør være en udfordring i nordisk sammenhæng – at få fastsat, at ejendomsretten til ressourcerne er en af de største udfordringer i verden i dag, og der burde Norden også gå forud.
Derfor håber jeg, at Island siger nej til EU-medlemskabet og satser på det nordiske samarbejde.