Lars Barfoed (KF), 2011-04-05:
Beslutningsforslaget, som vi skal drøfte her, pålægger regeringen inden udgangen af denne folketingssamling at fremsætte de nødvendige lovforslag, som sikrer, at straffen for dømte, som udebliver fra en strafafsoning, bliver skærpet.
Den skærpelse skulle så bestå i, at det antal dage, som den dømte udebliver fra en strafafsoning, skal lægges oven i den dom, der allerede er afsagt.
Jeg forstår selvfølgelig udmærket godt baggrunden for beslutningsforslaget, og jeg deler egentlig også forslagsstillernes opfattelse af, at det er stødende for retsfølelsen, at nogle dømte vælger ikke at møde op til deres afsoning.
Regeringen har gennem årene iværksat en række tiltag for at sikre, at udeblivelse bliver mødt med mærkbare konsekvenser, så det ikke kan betale sig at udeblive fra en afsoning, og en arbejdsgruppe, som er nedsat af Justitsministeriet, har netop afgivet en rapport om mulighederne for yderligere tiltag.
Det er en rapport, som jeg vender tilbage til lige om lidt.
Først vil jeg lige redegøre for de muligheder, der allerede er i dag, for at gribe ind over for dømte, der udebliver fra en afsoning.
Det følger af de gældende regler, at Kriminalforsorgen omgående skal underrette politiet, når den dømte ikke er mødt op til afsoning.
Den dømte bliver så eftersøgt af politiet med henblik på anholdelse og iværksættelse af en afsoning.
I den forbindelse kan jeg oplyse, at Justitsministeriet i 2005 udstedte en cirkulæreskrivelse til politiet, hvor ministeriet indskærper vigtigheden af, at politiet hurtigst muligt, efter der er modtaget en underretning om udeblivelse, iværksætter eftersøgning af den pågældende fængselsdømte.
Ud over anholdelse vil den dømtes udeblivelse fra strafafsoning kunne medføre, at afsoningsstedet bliver ændret fra et åbent til et lukket fængsel.
Udeblivelsen vil desuden kunne medføre begrænsninger i den dømtes muligheder for at få udgang under afsoningen og i den dømtes muligheder for prøveløsladelse.
I forbindelse med en ændring af straffuldbyrdelsesloven i 2006 er det bestemt, at dømte, som uden lovlig grund udebliver efter tilsigelse til afsoning, som udgangspunkt skal fratages muligheden for udgang i et tidsrum af 3 måneder fra indsættelsen.
I øvrigt skal udeblivelse tillægges vægt ved vurdering af, om udgang også senere skal afslås på grund af risiko for, at den indsatte i givet fald vil misbruge udgangstilladelsen.
Regeringen indførte i 2005 en ordning, som indebærer, at politiet eller Kriminalforsorgen skal underrette kommunen, når de får formodning om, at en person, der bevidst har unddraget sig strafforfølgning ved at udeblive fra strafafsoning, samtidig modtager sociale ydelser.
Underretningen sker, med henblik på at kommunen øjeblikkelig kan få stoppet de sociale ydelser.
Myndighederne har altså allerede i dag en række reaktionsmuligheder, som kan motivere dømte til at møde op til deres afsoning.
Ikke desto mindre er der fortsat behov for, at vi målretter og effektiviserer indsatsen, hvis vi skal sikre, at flere personer møder til afsoning på det fastsatte tidspunkt.
Derfor nedsatte Justitsministeriet i efteråret 2009 en arbejdsgruppe med repræsentanter for kriminalforsorgen, anklagemyndigheden og politiet, som har haft til opgave at komme med forslag til yderligere administrative eller lovgivningsmæssige forslag, der kan medvirke til at nedbringe udeblivelsesprocenten.
Arbejdsgruppen har netop afgivet sin rapport, der er sendt til Folketingets Retsudvalg til orientering.
Arbejdsgruppen har bl.a. overvejet, om det eventuelt var en idé at gøre det strafbart at udeblive fra afsoning, sådan som det er tilfældet i Norge, og som det også foreslås i det beslutningsforslag, vi netop har til behandling her i dag.
Arbejdsgruppen har i den forbindelse gennemgået de norske erfaringer på området, og opgørelsen fra Norge viser, at antallet af personer, der udebliver fra en strafafsoning, ikke er faldet, siden reglerne om kriminalisering af udeblivelse trådte i kraft i 2007.
Der kan derfor ikke peges på nogen synlig effekt af lovgivningen.
Det fremgår også af rapporten, at arbejdsgruppen ud fra de oplysninger, som arbejdsgruppen har tilvejebragt om dømte, der udebliver fra afsoningen, med en vis forsigtighed antager, at der formentlig er en overrepræsentation af lidt ældre misbrugere blandt de dømte, der udebliver, og at der samtidig er en overvægt af dømte, der tidligere har udstået en straf.
Efter arbejdsgruppens opfattelse er det tvivlsomt, om kriminalisering af udeblivelse og trussel om straf vil have nogen præventiv effekt over for denne gruppe.
På grund af usikkerheden om den mulige positive effekt af kriminalisering og henset til, at en kriminalisering vil medføre betydelige omkostninger for både Kriminalforsorgen, politiet, anklagemyndigheden og domstolene,
anbefaler arbejdsgruppen ikke, at der indføres regler om kriminalisering af udeblivelse.
Arbejdsgruppen tilføjer i rapporten, at hvis det, uanset arbejdsgruppens anbefaling, bliver besluttet at kriminalisere udeblivelse, vil en sådan kriminalisering kunne give anledning til vanskelige bevismæssige spørgsmål, fordi det jo i en konkret straffesag vil skulle godtgøres, at den dømte var bekendt med afsoningstidspunktet, og at udeblivelsen skyldtes den dømtes forsømmelse.
I stedet peger arbejdsgruppen på nogle administrative foranstaltninger, som arbejdsgruppen mener må forventes i højere grad at kunne medføre en nedgang i antallet af udeblivelser, og det må være det, der er det fælles mål.
En del af de foreslåede foranstaltninger skal sikre, at den dømte er bekendt med tidspunktet for afsoningen, og at den pågældende kender til de mulige negative konsekvenser af en udeblivelse.
Det foreslås at gøre indkaldelsesskrivelserne mere pædagogiske og brugervenlige, så man sikrer, at de dømte forstår de vigtige budskaber, der er i indkaldelsen, herunder ikke mindst konsekvenserne af at udeblive.
Desuden foreslås det at indføre en forsøgsordning, som indebærer, at Kriminalforsorgen så vidt mulig tager personlig kontakt til den dømte inden afsoningen med henblik på at give den dømte vejledning om de praktiske forhold vedrørende afsoningen og om konsekvenserne af en udeblivelse.
Derudover har arbejdsgruppen peget på, at Kriminalforsorgen bør undersøge mulighederne for at udvide samarbejdet med kommunerne om at indstille udbetaling af forskellige sociale ydelser i forbindelse med dømtes udeblivelse.
Det er arbejdsgruppens opfattelse – baseret på oplysninger om praktiske erfaringer – at truslen om ophør af sociale ydelser i et vist omfang kan motivere den dømte til at møde til afsoning.
Som jeg sagde indledningsvis, er jeg fuldstændig enig med forslagsstillerne i, at udeblivelse fra en strafafsoning er et alvorligt problem, som vi bør tage hånd om.
På baggrund af de klare konklusioner, som arbejdsgruppen har lagt frem i deres rapport, mener jeg på den anden side ikke, at der er grundlag for at indføre regler om at kriminalisere udeblivelse fra strafafsoning.
Derfor kan jeg heller ikke støtte forslaget om at indføre en ordning, der indebærer, at det antal dage, som den pågældende udebliver fra en strafafsoning, skal lægges oven i den dømte straf.
Jeg vil derfor sørge for, at anbefalingerne i arbejdsgruppens rapport bliver sat i værk.
Sammenfattende kan regeringen altså ikke støtte beslutningsforslaget, men jeg synes da, at det kunne være interessant, om vi i fællesskab kunne følge med i udviklingen for at se, om de tiltag, vi nu sætter i værk, også har en effekt.