Lars Barfoed (KF), 2011-04-05:
Forslaget her er at pålægge regeringen inden udgangen af indeværende folketingsår at fremsætte et lovforslag, som indebærer, at i sager om straffelovsovertrædelser, hvor det ikke er muligt at udpege gerningsmanden, dømmes alle for den konkrete forbrydelse, hvis alt taler for, at de sigtede ikke vil udtale sig.
Det skal fremgå af lovteksten, at det i sådan nogle sager er sådan, at der skal ske en domfældelse, subsidiært foreslås det, at justitsministeren lader Straffelovrådet udarbejde et udkast til en lovændring, som i højere grad end nu gør det muligt at straffe medvirken til straffelovsovertrædelser.
I bemærkningerne til beslutningsforslaget henvises der til, at det er krænkende for retsbevidstheden, at personer i en gruppe, der har begået meget grov kriminalitet eller endda drab, kan gå fri, fordi ingen af personerne vil fortælle, hvad der er sket.
Forslagsstillerne finder, at det i sådan nogle tilfælde bør være muligt at straffe alle, der har deltaget i den kriminelle handling, fordi de ved, hvem der har begået forbrydelsen – og hvis de ikke vil sige noget, må de alle tage ansvaret.
I bemærkningerne peger forslagsstillerne så på en række sager, hvor det ikke har kunnet bevises, hvem i en gruppe der har handlet strafbart, og hvor der derfor ikke er sket domfældelse, i hvert fald ikke i fuldt omfang.
Regeringen forstår forslagsstillernes frustration i forhold til den type sager, som forslaget vedrører, og som dermed i praksis ikke altid bliver fuldt opklaret, men når det er sagt, må det understreges, at beslutningsforslaget ville stride imod det grundlæggende princip i dansk strafferetspleje, der pålægger anklagemyndigheden at bevise den tiltaltes skyld ud over enhver rimelig tvivl, og det er et princip, som der efter regeringens opfattelse ikke skal gives køb på.
Det synspunkt vil jeg gerne uddybe om lidt, men lad mig først beskrive dansk rets medvirkensregler nærmere, for reglerne er faktisk rimelig rummelige.
Det er altså allerede i dag muligt at straffe alle, der har deltaget i en lovovertrædelse, hvad enten deltagelsen består i planlægning, forberedelse eller udførelse af forbrydelsen.
Medvirkensansvaret er i øvrigt ikke afhængig af, om den eller de andre medvirkende eller en eventuel hovedgerningsmand kan identificeres.
For at den medvirkende kan ifalde strafansvar, forudsætter det, at det kan bevises, at personen med den fornødne subjektive tilregnelse – dvs. fortsæt eller uagtsomhed – har foretaget en medvirkenshandling.
Det vil sige, at personen ved tilskyndelse, råd eller dåd har medvirket til den pågældende lovovertrædelse.
Jeg vil lige knytte et par bemærkninger til de to nævnte betingelser:
For det første kræver medvirkensansvar, at den pågældende har den fornødne såkaldt subjektive tilregnelse.
Udgangspunktet i straffeloven er, at alene forsætlige overtrædelser af straffelovens bestemmelser straffes, mens udgangspunktet for andre love er, at både forsætlige og uagtsomme overtrædelser bliver straffet.
I den forbindelse kan jeg nævne, at fortsæt kan foreligge i tre former: Der er direkte fortsæt, hvor gerningsmanden altså med sin gerning har haft til hensigt at begå en given en handling eller opnå en given følge, altså har haft til hensigt f.eks. at dræbe en person; så er der sandsynlighedsfortsæt, hvor gerningsmanden betragter det, der er sket, som overvejende sandsynligt, altså f.eks. betragter dødens indtræden som overvejende sandsynligt; og endelig er der det, man kalder dolus eventualis, hvor gerningsmanden har anset følgen, altså f.eks. dødens indtræden, som mulig og ikke ville have handlet anderledes, hvis han havde anset den som sikker eller psykologisk havde forholdt sig accepterende til muligheden.
Den anden betingelse for at kunne dømme for medvirken er, at personen har foretaget en medvirkenshandling, og vurderingen af, om denne betingelse er opfyldt, er som regel mindre kompliceret.
Hvis man f.eks. forud for et bankrøveri har holdt øje med banken for at fastlægge personalets rutiner, eller hvis man under bankrøveriet har bistået med at holde udkig efter politiet eller været chauffør i flugtbilen,
så vil der typisk ikke være nogen tvivl om, at man har foretaget en medvirkenshandling.
Imidlertid kan også passivitet nogle gange medføre, at man kan ifalde et medvirkensansvar.
Det gælder f.eks. ved forældres pligt til at beskytte deres børn mod vold eller seksuelle overgreb; en handlepligt, der i øvrigt hænger sammen med reglerne i forældreansvarsloven.
I retspraksis findes der altså eksempler på, at en forælder er blevet dømt for medvirken til både vold og seksuelle krænkelser, fordi forælderen har forholdt sig passiv, mens disse overgreb blev begået mod barnet.
Reglerne er faktisk skruet sådan sammen, at hvis det kan lægges til grund, at den strafbare handling lå inden for rammerne af, hvad personerne i gruppen på forhånd havde aftalt eller var indforstået med, så vil samtlige personer i gruppen kunne straffes for den strafbare handling, også selv om det ikke kan bevises, hvem af de tilstedeværende personer der begik handlingen.
Hvis situationen imidlertid så udvikler sig, ved at en af gruppens deltagere pludselig tager en skjult kniv frem og stikker personen med den, så vil de øvrige gruppedeltagere derimod almindeligvis ikke kunne dømmes for den del af volden, da de i eksemplet ikke måtte kunne forudse, at voldsudøvelsen ville udvikle sig på den måde.
Forslagsstillernes pointe er så, som jeg har foreslået beslutningsforslaget, at hvis der ikke er nogle i gruppen, der vil fortælle, hvem der har ført kniven, så skal alle personer i gruppen straffes for knivstikkeriet, uanset at de ikke havde forsæt til det forhold.
Jeg vil i lyset af det understrege, som jeg også nævnte indledningsvis, at det er et grundlæggende princip i dansk strafferetspleje, at man er uskyldig, indtil det modsatte er bevist.
Det er altså anklagemyndighedens opgave at bevise den tiltaltes skyld ud over enhver rimelig tvivl, og det er ikke den tiltalte, som skal bevise sin uskyld.
Hvis medvirkensreglerne ændres, som det er foreslået i beslutningsforslaget, vil det f.eks. betyde, hvis vi genbruger eksemplet fra før, at også den person i gruppen, som i tumulten ikke har set, hvem der førte kniven, vil kunne dømmes for knivstikkeriet, fordi ingen af de andre deltagere vil sige, hvem gerningsmanden er.
Konsekvensen af sådan et udvidet medvirkensansvar, der indebærer en kollektiv straf, er altså, at personer, der blot har været på det forkerte sted på det forkerte tidspunkt, vil kunne dømmes for forbrydelser, som de ingen andel har i.
Så selv om det kan være en fristende tanke at indføre sådan en regel, er det regeringens holdning, at vi ikke kan gå på kompromis med princippet om, at man er uskyldig, indtil det modsatte er bevist, også selv om det eventuelt kan betyde, at der er ti skyldige, der går fri, for at vi kan være sikre på, at den ene uskyldige ikke bliver dømt.
Dertil kommer, at de gældende regler for medvirken, som jeg gennemgik dem, rent faktisk er temmelig rummelige, når det gælder muligheden for at idømme et strafansvar, og det er altså baggrunden for, at regeringen ikke kan støtte det foreliggende forslag.