Tom Behnke (KF), 2011-05-24:
Se, en konkluderede på et tidspunkt: Uden tryghed, ingen frihed.
Hvad er det så, vi gør for at skabe denne tryghed?
Man kunne også vende spørgsmålet om: Hvis frihed er det, vi ønsker at beskytte?
Det er ikke mange år siden, at man oplevede, når man her i Københavnsområdet kørte med S-tog, at man sad med en følelse af, at man ikke helt vidste, præcis hvornår man kunne risikere at få nogen på hovedet, at blive overfaldet eller blive en del af et slagsmål mellem fulde mennesker, voldelige mennesker, som førte sig frem i S-togene uden hensyntagen til medpassagererne.
Så kom der videoovervågning i S-togene, og i dag kan man køre med S-tog på alle tider af døgnet uden den utryghed, der var før i tiden.
Den utryghed er ikke længere til stede.
Nu kan man køre med S-tog uden at sidde og frygte for, at man pludselig bliver involveret i noget.
Jeg synes som potentielt offer, eller hvis jeg en dag bliver offer, at det har en stor betydning; altså at der rent faktisk kommer en reaktion og en sanktion over for dem, der ikke vil overholde de spilleregler, der er her i samfundet – dem, der ikke vil lade mig have min frihed til at køre med S-tog, når jeg har lyst til at køre med S-tog, men som synes, at jeg måske skal udsættes for et overgreb af en eller anden art.
Ikke desto mindre synes jeg, det er relevant, at Liberal Alliance fremsætter det her beslutningsforslag.
Og jeg er også enig i hr. Simon Emil Ammitzbølls kommentar om, at det her er en meget, meget vigtig debat.
Det ville være for nemt at sige, at det er lidt forunderligt, at forslaget nu for fjerde gang er på Folketingets dagsorden.
De tre første gange blev det slet ikke behandlet.
Det er den jo så også blevet nogle gange, og derfor kommer der også nogle teknikaliteter om, hvornår det her skal træde i kraft og sådan noget, men lad det ligge.
Det synes jeg heller ikke er debatten værd.
Det, der er det væsentlige, er det principielle i det beslutningsforslag, der ligger her.
Og den debat vil jeg gerne ønske velkommen, i særdeleshed i forhold til det første, som jeg har nævnt.
Vi kan ikke tilslutte os beslutningsforslaget, og der vil jeg så dykke ned i de mere konkrete ting, der ligger i beslutningsforslaget.
Med hensyn til den terrorlovgivning, som vi har i Danmark, er det jo et meget stort flertal i Folketinget, der har vedtaget de terrorlovgivninger, som vi har været nødt til at lave.
Der har også været en evaluering, der har vist, at det desværre var nødvendigt at lave de regler, og at den nødvendighed desværre stadig væk er til stede.
Vi har haft samråd omkring de her spørgsmål, og der har været høringer om de her spørgsmål.
Det er i det hele taget noget, vi diskuterer og debatterer meget, fordi vi jo netop er enige om, og det tror jeg sådan set går på tværs af alle partier, uanset hvor stor en flamme der brænder for sagen her, at der jo ikke skal være mere overvågning end højst nødvendigt.
Det er et spørgsmål om, hvor grænsen går for, hvor meget overvågning der skal være.
Eller spørgsmålet er måske rettere, når vi har de konkrete diskussioner om en eller en form for overvågning, om den overvågning så står mål med det, man får ud af det.
Det er jo det, vi diskuterer fra forslag til forslag, og ved behandlingen af de forslag og også det, der bliver refereret til her, har vi jo hver eneste gang som ordførere været meget nøje inde i præcis at diskutere, hvor stor en krænkelse af befolkningens frihed vi laver ved overvågningen, målt op imod hvad vi opnår ved at lave de regler, vi gør.
Jeg synes, at historien taler sit tydelige sprog.
Det, at man tilbageholdte nogle – man kom ganske vist til at tage for mange med, da nettet strammedes ind; det er rigtigt, og det er også blevet konstateret – medførte et historisk resultat, nemlig at 100.000 fredelige mennesker fik lov til at gennemføre demokratiske, fredelige demonstrationer i København, og forsamlingsfriheden og ytringsfriheden skete fyldest for de lovlydige borgere.
Derfor: Hver gang vejer vi, og så tager vi stilling.