Søren Espersen (DF), 2015-05-12:
Ja tak, og tak til Enhedslisten, fordi de har rejst diskussionen her.
Jeg synes, det var en god besvarelse, udenrigsministeren kom med.
Jeg har selv deltaget i et par offentlige møder om de begivenheder, som kostede 1,5 million armenere livet, og hvor ingen tyrkiske hærledere blev stillet til ansvar.
Personligt var omtalen af de her begivenheder på en pudsig måde noget af det første, jeg kan huske, og det skyldes, at min mormor i Randers faktisk mødte Karen Jeppe, og hun overnattede i min mormors hus i Randers.
Det gjorde dengang dybt indtryk på min mormor, som fortalte om, hvad det var, det her drejede sig om, og allerede på det tidspunkt syntes jeg, det var en utrolig uhyggelig historie, der blev fortalt om det, som var et folkedrab.
Personligt har jeg heller aldrig nogen sinde været i tvivl, jeg har ikke nogen sinde bestridt det, jeg har været helt sikker på, at det var det, man rigtig kunne beskrive som et folkedrab.
Ud fra det, jeg har læst og hørt og altså også fået fortalt på en meget personlig måde, har jeg uddraget det, og det har skabt min fornemmelse af, hvad der var tale om.
Der har været masser af historikere i gang med det her, og jeg har også senere i livet læst professionelle historikeres skildring af det, der foregik dernede.
Netop ved den frie forskning danner man sig sit eget indtryk, og så træffer man beslutning om, hvad man selv tror på, eller hvad man selv ikke tror på.
For mig har der som sagt aldrig været nogen tvivl.
Vi læser, og vi hører, og så beslutter vi os hver for sig personligt for, hvad man stoler på i forhold til historien.
Men at et parlament, som det bliver foreslået af Enhedslisten, skal stemme om, hvad der er den historiske sandhed, giver ingen mening.
Jeg synes, det er absurd, at vi som lægmænd – det er det, vi er, og vi danner os bare nogle indtryk af det, vi erfarer, hører og læser – skal stemme om, hvad der er den historiske sandhed; det mener jeg simpelt hen ikke man kan.
Vi er ikke en domstol, vi er et parlament, som lovgiver.
Vi forfatter ikke historiske bøger eller skildringer, og vi ophøjer ikke noget til at være en historisk sandhed – statens beslutning om, hvad der er den historiske sandhed.
Vi vælger hver for sig i Folketinget, hvad vi vil stole på, og så må vi så principielt afgøre det med os selv.
Jeg var rundt i Dansk Folkepartis folketingsgruppe i dag i forbindelse med vores store gruppemøde og så hver enkelt i øjnene og spurgte
: Mener du, der er tale om et folkedrab?
Og det gjorde de, ja.
Sådan lød svaret.
Vi stemte ikke om det, for jeg synes ikke, man skal stemme om den slags, men jeg var rundt og spørge dem, og de havde den samme holdning, som jeg havde, altså at det selvfølgelig var et folkedrab.
Og der havde Tyrkiet et problem med sig selv, og det er jo det, det her drejer sig om.
Vi vil gerne have, at tyrkerne besinder sig.
Det er også en af årsagerne til, at vi tidligere i dag havde et beslutningsforslag om, at Tyrkiet ikke burde optages i EU, altså netop på baggrund af sådan noget som det her, nemlig en enkelt væsentlig sag, der gør, at Tyrkiet ikke kan besinde sig til at sige det, der skal siges, og det gør det svært for os at være med til, at Tyrkiet skal være en del af EU.
Der var ikke særlig opbakning til det forslag tidligere i dag, heller ikke fra Enhedslistens side.
Så Tyrkiet har et problem med sig selv.
Det principielle i det, og det synes jeg også har været nævnt, f.eks. også af Holger K. Nielsen tidligere, er, at det er, som om hr. Nikolaj Villumsen ikke vil forstå, at det jo er det, der er selve essensen i det her, nemlig at vi ikke er en domstol, vi afsiger ikke historiske domme, vi er et parlament.
Det synes jeg ligesom hr. Nikolaj Villumsen igen og igen bare skøjter hen over og ikke vil diskutere.
Vi har igen i dag i den her sag valgt den gule knap, fordi vi synes, det er en absurd diskussion, at parlamentet skulle bestemme.
Så vi vælger den gule knap, i erkendelse af at det her stemmer vi ikke om, ligesom vi heller ikke gjorde det i Dansk Folkepartis gruppe tidligere på dagen.
Så gult fra os, og ellers er der stor sympati for det store, brede forslag til vedtagelse, der ligger, men vi kan ikke få os selv til at stemme om en historisk begivenhed.