Marianne Jelved (RV), 2016-01-19:
Jeg har fået den ære at få lov at være med i dette meget gode selskab i aften, fordi den radikale ordfører Ida Auken er i Davos for at sige kloge ord.
Jeg vil nøjes med at tage syv punkter frem, som jeg synes er vigtige at bruge tiden på at sige noget om.
Der er bl.a. et par opfordringer til ministeren.
Men lad mig begynde med det første punkt: Forskning er helt centralt for vores samfund, både så vi kan udvikle nye løsninger på samfundsmæssige problemer, få ny viden og skabe nye arbejdspladser og nye verdensløsninger, om jeg så må sige, altså løsninger, som verden kan have glæde af.
Det andet punkt er, at Danmark ikke kan vinde på at være billigst, men vi kan vinde på at være dygtigere og klogere, især hvis vi også er kloge nok til at forfølge langsigtede strategier og stille meget ambitiøse mål, som vi er nødt til at stå på tæer for at nå.
I fra 1970 til 2000 har vi mangedoblet vores bruttonationalprodukt.
Der er simpelt hen en kurve, der går sådan her.
Men vi har i samme periode fastholdt nøjagtig det samme energiforbrug, en flad kurve, fordi vi – og »vi« er så politikerne, der har sat de målsætninger – i de årtier har arbejdet bevidst på, at vi ville være energieffektive, så det virkelig kunne virke og give noget.
Og det kunne lade sig gøre.
Det synes jeg faktisk er en rigtig god læresætning, fordi det samtidig viser nogle af de steder, hvor vi er kommet foran resten af verden, fordi vi har haft den vilje på tværs af partier og regeringer osv. til at følge en fælles linje.
Det er også noget, det danske folkestyre kan.
Det næste punkt, jeg vil nævne, er, at energi- og miljøløsninger er noget af det, Danmark virkelig er god til – som jeg lige har nævnt her.
Det er også et område, hvor eksporten er steget år for år, og hvor markedet for danske løsninger rundtom i verden er meget stort.
Det er helt afgørende for at skabe fremtidens arbejdspladser, at vi bevarer de programmer som EUDP og MUDP.
Derfor er det et godt eksempel på, at vi dels ærgrer os over, dels kritiserer regeringen – og det er så det næste punkt – for, at man valgte at spare 1,4 mia. kr. på forskning på det her års finanslov.
Det er rigtig, rigtig mange penge.
Og selv om vi i øvrigt investerer mange penge i forskning, er 1,4 mia. kr. i besparelser rigtig meget, rigtig hårdt.
Derfor har vi faktisk gjort en indsats for at undgå, at det gjorde alt for meget skade, og derfor er vi glade for, at de programmer, som jeg lige nævnte før, faktisk er blevet fastholdt.
Så vil jeg slutte af med et punkt, som er sådan et klap på skulderen og en rigtig stærk opfordring til ministeren.
Vi har jo otte universiteter i Danmark, og det kan man jo godt sige er mange – det er det måske – men der er faktisk stor værdi i at have de universiteter, som vi
Der er nogle, der ligger i København – Københavns Universitet, IT-Universitetet og CBS.
De tre universiteter er jo kommet på forskellige tider i historien, og de har helt afsindig forskellige finansieringsmuligheder.
Så har vi Roskilde Universitet, der ligger lidt ude på Sjælland, og vi har DTU, som jeg tillader mig at sige ligger i Nordsjælland.
Det er sådan lidt fortegnet, men alligevel.
De har hver deres særkende, hver deres styrkeområder, som er vigtige, og som vi ikke ville have, hvis ikke vi havde skabt dem på den måde, som vi har – altså placeret dem som selvstændige universiteter.
Så har vi Jylland og Fyn med Syddansk Universitet det sidste sted, jeg nævnte, og Aarhus Universitet, og så har vi Aalborg Universitet.
Nu er jeg jo valgt i Aalborg og har været det i rigtig, rigtig mange år, og derfor har jeg især fulgt Aalborg Universitet.
Der har jeg gjort nogle erfaringer, som jeg synes giver stof til eftertanke.
Men også her kan vi se, at Syddansk Universitet og Aalborg Universitet finansieres på meget, meget ringere vilkår end – og lad os så tage de to store, gamle universiteter – Aarhus Universitet og Københavns Universitet.
Det, jeg har opdaget, og som jeg gerne vil aflevere til ministeren, er, at man ikke kan få de otte universiteter til at sætte sig omkring et bord og finde en mere smart måde at finansiere universiteterne på, medmindre det fører til flere penge til universiteterne, og det er ikke min tankegang her.
Det, jeg siger her, har jeg sagt rigtig, rigtig mange gange, også når alle rektorerne på en gang har hørt det, og de bliver hver gang meget, meget fortørnede.
Så derfor skal der i virkeligheden en stærk politisk, jeg var lige ved at sige rygrad eller hånd til at sætte en omfordeling i gang.
Den må gerne tage lang tid, bare den bliver sat i gang.
For jeg kan sige om Aalborg Universitet, som jeg jo som sagt kender ret godt, at de er en gave for den landsdel, de ligger i, så det næsten ikke er til at forklare.
De har brugt deres energier og deres viden og deres forskning og deres udviklingsarbejder i et stærkt samvirke med lokal- og regionalsamfundet, og de gør det også i det daglige.
Det ved jeg godt også sker andre steder.
Men det har bare betydet rigtig, rigtig meget for den landsdel, at det universitet lå der.
Det har simpelt hen reddet Aalborg og hele regionen fra meget store besværligheder med at skaffe f.eks. arbejdspladser.
De har faktisk været i stand til at udvikle en måde at samarbejde med virksomhederne på, som er meget, meget praktisk og jordnær, men som gør, at universitetet er kendt i hver en krog af Nordjylland.
De laver f.eks. tværfaglige forløb på et par måneder, august-september, altså et samarbejde mellem professionshøjskolen i Aalborg og universitetet i Aalborg, hvor de tvister de studerende, så de repræsenterer forskellige fagområder – psykologi, ergoterapi, medier, arkitekt osv.
Og så henter de nogle velfærdsvirksomheder ind, der ligger i regionen, og siger: Præsentér et af jeres problemer og udfordringer.
Jeg har faktisk fulgt det og kan se, hvordan virksomhederne sidder og opdager, at der altså er nogle her, der har fundet en løsning på deres udfordringer, som de ikke selv havde fundet.
Samtidig ser de jo kommende medarbejdere, og de kender pludselig universitetet og ved, hvad det kan bidrage med.
Man kan sige, at den måde at arbejde på er meget banal, men det er 2 måneder, august-september, der bruges til det her, hvor de kringler sig igennem, fordi de faktisk ikke finansieres på en måde, så de selv kan finansiere det her.
Men de finder ud af det så lovligt som muligt – altså, det er lovligt, men det er anstrengende.
Derfor er der også brug for nogle nytænkninger, hvis man vil lave den slags projekter, for professionshøjskoler og universiteter finansieres ikke på samme måde, og derfor er det meget svært for dem at gå ind og gøre noget i samarbejde.
Der kan være andre institutioner, der har det på samme måde.
Så det med at gøre det smidigere, mere enkelt, mere byggende på de ideer og kræfter, som er på et universitet og omkring et universitet, kunne give rigtig meget skub, mere end det sker i forvejen.
Der er for meget bøvl, og det er for svært nogle gange.
Men transformationen til at give en mere ligeværdig finansiering af universiteterne på længere sigt vil være en stor gave til rigtig mange, inklusive Danmark og vores fremtid.
Tak for ordet.