Karin Nødgaard (DF), 2012-04-17:
Der kan formentlig i dag ikke opstå den store uenighed om, at der siden valget knap har været en uge uden debat og udmeldinger i medierne om velfærdsydelser og i særdeleshed om, hvad man som borger kan forvente at blive tildelt i Danmark.
Ofte har debatten drejet sig om, hvor meget man kan forlange, og hvad man som velstillet borger skal kunne forvente at få.
Der har også været en del diskussion om, hvad det danske samfund byder de svagere stillede, udsatte og ældre medborgere.
Er det rimeligt med disse forskelle, og skal man blive ved med at fremhæve vigtigheden af det kommunale selvstyre på bekostning af borgere, som ikke får den hjælp, de har krav på, og som egentlig er afhængige af, om de bor i en kommune, som vælger at prioritere området eller ej?
Når Dansk Folkeparti i dag ønsker denne debat om nedsættelse af en hjemmehjælpskommission, er det sådan set ikke for at hænge nogen kommuner ud, men for at få en saglig debat i Folketinget om, om der skal være nogle krav til at få hjemmehjælpen til at fungere bedre og ikke køre på et minimum, som det desværre ses mange steder i dag.
Når jeg er bekymret, er det, fordi vi ser, at man efterhånden visiterer borgere til så minimal en hjælp, at der på sigt er en risiko for, at borgerne vil lide, f.eks. sundhedsmæssigt og socialt.
For at tage det om det sundhedsmæssige først kan vi vel ikke komme uden om, at såfremt der kun gøres rent hver fjerde uge, er der er risiko for, at den visiterede borger vil leve i snavs og i et urent miljø, som ikke befordrer et bedre helbred.
Hvad angår det sociale, er det vigtigt at fremhæve det som en væsentlig del af det at have hjemmehjælp.
Man skal ikke forklejne den vigtighed, der er i at få et menneske ind ad sin dør.
Denne kan ud over den lille samtale om stort og småt også registrere, hvordan medborgerens mentale og sundhedsmæssige tilstand er, og vurdere, om der skal en ekstra indsats til.
Jeg håber selvfølgelig også, at ministeren har lyttet til de mange bekymringer, der er kommet som følge af debatten om, at vi efterhånden er på et minimum af service til de borgere, der har brug for hjælp, bekymringer, som kommer fra borgere og også fra interesseorganisationer som f.eks. Ældre Sagen.
Det mener jeg at vi klart skylder den gruppe, som for de flestes vedkommende har været med til at bygge vores velfærdssamfund op og dannet det fundament i Danmark, som gør, at vi kan klare os godt som samfund i sin helhed.
Tider skifter, og det gør vores måde at agere på også.
De yngre generationer i dag har ikke svært ved at sige fra og fremkomme med ønsker.
Den ældre generation, og her tænker jeg på dem i halvfjerdserne og opefter, er vokset op med en større ydmyghed og en mindre tilbøjelighed til at brokke sig, om jeg så må sige.
Dette skal vi tage højde for, og derfor er det os som politikere, der skal være vågne og tale deres sag og ikke, som vi desværre oplever for tiden, tænke i kroner og øre, og hvordan vi sparer mest, uden at der bliver for meget brok ud af det.
Det er selvfølgelig relevant at have den ofte stramme økonomi i kommunerne i erindring i drøftelserne af de relevante forslag til en forbedret hjemmehjælp.
Men det skal også slås fast, at flere ressourcer til hjemmeplejen i kommunerne ikke nødvendigvis er en forudsætning for at løse opgaven med at sikre en ordentlig hjælp.
I forbindelse med Ældrekommissionens arbejde og rapport oplevede vi, at der kom en del udmærkede forslag, som vil kunne forbedre livskvaliteten hos ældre, og hvor det for flere forslags gennemførelse faktisk ikke krævede flere økonomiske ressourcer.
Det skulle være mine indledende bemærkninger, inden jeg så følger op til sidst.