Ulla Sandbæk (ALT), 2016-02-02:
Mange tak.
I dag er vi ved at skrive videre på fortællingen om Danmark.
Det er en fortælling, som vores omverden har svært ved at forbinde med det Danmark, de kender, og som mange danskere i høj grad har svært ved at forbinde med det Danmark, vi kender.
Vi ved, at en af grundene til, at Danmark har haft så stor succes og er berømt i hele verden som et foregangsland økonomisk, socialt og miljømæssigt, er, at vi har været et meget lige samfund.
Få har haft for meget og færre for lidt.
Men kløften mellem rig og fattig bliver hele tiden større, og denne lov vil gøre den endnu større.
Den vil skabe en hidtil uset fattigdom i Danmark og i den grad stille sig i vejen for integrationen.
Dette kapitel i historien om Danmark blev påbegyndt i august 2015 med L 2, hvor integrationsydelsen blev indført for de nye flygtninge.
Den byggede for oppositionens vedkommende på, at alle høringssvar på nær et gjorde opmærksom på, at det ikke ville få flere ud på arbejdsmarkedet at indføre integrationsydelse.
Resultatet ville blive fattigdom, og det ville især gå ud over børnene.
Inger Støjberg var uenig.
Børnene ville ikke blive fattige, for deres forældre ville komme ud på arbejdsmarkedet,
sagde hun.
I den sammenhæng tog hun Rockwool Fonden som gidsel for sine synspunkter, selv om det klart fremgår af fondens undersøgelse, at der kun kom marginalt flere ud på arbejdsmarkedet, og det gjorde der først efter 4 år.
Undersøgelsen blev oven i købet foretaget i en opgangsperiode, som der ikke var taget højde for i tallene.
Inger Støjberg var også uenig med sit eget ministerium, som angav, at loven kun ville få 400 – 400 – mennesker ud på arbejdsmarkedet.
Men der er jo mange tusinde mennesker, som bliver ramt af integrationsydelsen og ikke kommer ud på arbejdsmarkedet, uanset at Inger Støjberg erklærer sig uenig i det.
Det er ikke, fordi de mangler motivation for at komme det, for den kommer alle nytilkomne flygtninge med, men fordi fortidens elendige integrationsplaner og rigide systemer langsomt, men sikkert, har klientgjort flygtningene.
Derfor er der så mange, der står uden for arbejdsmarkedet i dag, og det vil integrationsydelsen ikke ændre på.
Tværtimod vil den gøre det endnu vanskeligere for flygtningene at få overskud til at søge arbejde, når de hele tiden skal slås for at få hverdagen til at hænge sammen.
I stedet for at indføre integrationsydelsen ville det være oplagt at påbegynde integrationsprocessen allerede fra dag et i asylfasen ved at give intensive sprogkurser, kompetenceafklare asylansøgerne, omskole dem, der har umiddelbart brugbare kompetencer, sende dem til de kommuner, der efterspørger deres kompetencer, finde beskæftigelse i et samarbejde mellem kommuner og virksomheder, give mulighed for at flytte til de kommuner, hvor der opstår et arbejde, i stedet for at man som flygtning skal være stavnsbundet til den kommune, flygtningen først har fået anvist, ansætte væsentlig flere socialrådgivere til at matche flygtningene med arbejdspladserne, ændre på det bureaukrati, der stiller sig i vejen for ansættelser, og i højere grad inddrage civilsamfundet og frivillige.
Det arbejde kunne regeringen have påbegyndt allerede ved sin tiltrædelse.
Mig bekendt er der ikke taget skridt i den retning endnu, men jeg er i det mindste glad for, at der omsider bliver taget skridt til trepartsforhandlinger med fokus på adgang til arbejdsmarkedet.
Vejle Kommune har f.eks. en solstrålehistorie om en ung mor til tre små børn med en syg mand og meget ringe danskkundskaber.
Ved siden af arbejdet fik hun danskundervisning.
Det viste sig, at kunderne elskede hende, og hun elskede dem.
Hun fik et kursus i hygiejne og er i dag fuldt integreret på arbejdsmarkedet.
Det er den slags fortællinger, jeg gerne vil have fortalt om Danmark.