Karsten Lauritzen (V), 2016-05-19:
Mange tak for det.
Det her beslutningsforslag fra de tre partier handler overordnet om grundlaget, når Danmark indgår dobbeltbeskatningsoverenskomster med udviklingslande.
De tre partier ønsker med beslutningsforslaget at fastslå tre grundprincipper, som regeringen skal efterleve ved DBO'er, altså dobbeltbeskatningsaftaler.
Begrundelsen for beslutningsforslaget synes at være en opfattelse af, at udviklingslandene befinder sig i en situation, hvor de har behov for et helt særligt værn, hvis de indgår i forhandlinger med industrialiserede lande, altså ilande som Danmark.
Altså, hele den her diskussion om i- og ulande ligger efterhånden nogle år tilbage, og det er ikke noget, man opdeler verden i længere.
Synspunktet med, at fordi man er et udviklingsland, kan man ikke klare en forhandling på et ordentligt grundlag, synes jeg ligger lidt til grund for beslutningsforslaget.
Det synes jeg egentlig er ærgerligt, for jeg mener, det forholder sig anderledes.
Det vender jeg tilbage til.
Den danske politik på dobbeltbeskatningsområdet baserer sig på en række sigtelinjer, om man vil.
Overordnet lægges der vægt på tre faktorer, når det besluttes, om der skal indledes forhandlinger.
Der skal være væsentlige danske interesser i det land, man forhandler med.
Der skal være risiko for dobbeltbeskatning.
Altså, formålet med at lave en dobbeltbeskatningsaftale er ikke at undgå beskatning, men at undgå dobbeltbeskatning, så der kun sker beskatning i det ene af landene.
Det er tre principper.
Det vil f.eks. være relevant at indlede forhandlinger, hvis der er en dansk skatteyder, der udsættes for dobbeltbeskatning som følge af manglende overenskomst og derved stilles dårligere end konkurrerende virksomheder fra det andet land.
Danske virksomheder bør nemlig ikke stilles dårligere end udenlandske virksomheder, når de danske virksomheder opererer i udlandet.
Vi lægger derfor afgørende vægt på at sikre, at danske virksomheder ikke diskrimineres, altså forskelsbehandles, i forhold til de nationale virksomheder, når det gælder beskatning af aktiviteter i udlandet.
I forhandlingerne lægges der også vægt på, at dansk erhvervsliv ikke stilles dårligere end andre landes virksomheder, som måtte være dækket af mere favorable dobbeltbeskatningsoverenskomster.
Der gælder et tilsvarende princip, når udenlandske virksomheder opererer i Danmark.
De bør ikke have bedre vilkår end de danske virksomheder.
Der er også her et hensyn at tage til dansk erhvervsliv, i og med at de konkurrerer med det udenlandske erhvervsliv.
Tilsvarende bør udenlandske investorer ikke stilles bedre end danske investorer.
Udgangspunktet er derfor, at vi ikke accepterer et frafald af dansk beskatning af aktiviteter, der udøves på dansk territorium.
Der skal være en balance.
Vi stiller ikke krav om, at det andet land skal opgive kildeskat, vi ikke selv ville opgive.
Omvendt kræver vi indrømmelser på linje med, hvad de fleste andre lande har opnået i det pågældende land.
Vi vil heller ikke acceptere en situation, hvor vi opgiver en skat, mens udlandet nok opgiver en tilsvarende skat på betalinger til Danmark, men med forbehold for interne værnsregler, som betyder, at de alligevel kan beskatte efter nationale regler, som de finder bedst.
Derimod er vi parate til at acceptere konsistente, forudsigelige værnsregler, også selv om disse ikke svarer til anbefalingerne fra OECD.
De pågældende sigtelinjer for den danske forhandlingspolitik gælder generelt, også over for udviklingslandene.
Det er dog væsentligt at erindre, at der netop er tale om sigtelinjer.
En eventuel enighed vil altid være udtryk for et kompromis mellem de to landes udgangspunkter.
Det gælder i særdeleshed, når udgangspunkterne for landene er meget forskellige, hvilket typisk vil være tilfældet i forhandlinger med udviklingslande.
Det er derfor korrekt, at Danmark anvender en model for indgåelse af dobbeltbeskatningsoverenskomster, der har sit udspring i OECD's modeloverenskomst.
At udviklingslandene i udgangspunktet ikke behandles som en særlig kategori, er imidlertid ikke det samme, som at der ikke skeles til, at forhandlingspartneren er et udviklingsland.
Danmark anvender ganske rigtigt ikke FN's modeloverenskomst som basis ved forhandlinger med udviklingslande, men Danmarks aftaler med udviklingslandene vil alt andet lige indeholde flere elementer fra FN's modeloverenskomst.
Aftaler med udviklingslande vil således typisk indeholde en større grad af kildebeskatning, altså beskatning ved kilden, hvorved danske virksomheder med aktivitet i udviklingslandene i større udstrækning bliver skattepligtige der, altså i udviklingslandene.
Kildeskattesatserne på udbytte og royaltybetalinger bliver typisk højere, end hvad der accepteres i forhold til ikkeudviklingslande.
Det er altså nogle elementer, der gør, at man i virkeligheden forfordeler udviklingslandene.
Efter min opfattelse er der tale om en klar undervurdering af udviklingslandene, når det antydes, at de indgår dobbeltbeskatningsoverenskomster, fordi de føler sig presset hertil.
Jeg er helt ærligt ikke enig i det, der antydes i beslutningsforslaget, nemlig at forhandlingsresultater med udviklingslandene udspringer af et ulige donor-modtager-forhold eller andre magtrelationer forbundet med handelsinteresser.
Danmark påberåber sig aldrig sådanne relationer direkte eller indirekte i forbindelse med forhandlinger om DBO'er.
Det er muligt, at andre lande gør det, men det er ikke den danske forhandlingsposition.
Sandheden er, at udviklingslandene i stort omfang har kvalificerede medarbejdere, der fuldt ud er i stand til at varetage deres landes interesser.
Det færdige resultat udspringer jo af et kompromis mellem de udkast til overenskomst, som hver part har fremlagt, og er et resultat af en forhandling mellem to parter, hvis interesser ikke i enhver henseende er sammenfaldende.
Det er derfor, man indgår et kompromis, og hvis ikke man er tilfreds med kompromiset, bliver det jo ikke indgået, så får man ikke nogen dobbeltbeskatningsaftale.
Det er jo en af grundene til, at det faktisk er en ganske ligevægtig forhandling – begge parter skal være enige.
Dobbeltbeskatningsoverenskomster handler om at få koordineret skattesystemer, der er forskellige, og få dem til at spille sammen på den bedst mulige måde.
Hvis man ikke gør det, risikerer man dobbeltbeskatning, altså at noget bliver beskattet to gange.
Det er der ikke nogen der har interesse i.
Dobbeltbeskatningsoverenskomster handler ikke om at give udviklingsbistand.
Det tror jeg også er vigtigt at slå fast.
Vi fører ikke udviklingspolitik gennem dobbeltbeskatningsoverenskomsterne.
Udviklingspolitikken føres andre steder og med de midler, der er til rådighed der.
Selvfølgelig bliver der taget nogle hensyn.
Sådan er det.
Det har jeg været inde på, men det er ikke der, hvor Danmark fører sin primære bistandspolitik.
Fokus er på hjælp til selvhjælp, så udviklingslandene på den måde får bedre muligheder for at finansiere deres egen udvikling.
Altså, jeg vil gerne bidrage til, at udviklingslandene får opbygget deres egne skattesystemer.
Som det fremgår, deler jeg ikke opfattelsen af, at udviklingslandene er svage lande, der har behov for særlig beskyttelse.
De er for langt de flestes vedkommende faktisk i stand til på dobbeltbeskatningsområdet at varetage deres egne interesser.
Og Danmark – det vil jeg godt pointere endnu en gang – anvender ikke nogen forhandlingsteknik til at forsøge at presse et land til at indgå en aftale, som er til ulempe for det pågældende land.
Det gør vi altså ikke.
Jeg mener derfor ikke, det giver mening, at Danmark under et forhandlingsforløb skal bruge tid på at udarbejde en analyse af fordele og ulemper for begge parter ved den aftale, man konkret sidder og forhandler om.
Det ville være et fornuftigt forslag at fremsætte, hvis der var tale om en række andre lande, som jeg tror har en anden forhandlingstaktik.
Men det er lidt at skyde gråspurve med kanoner, hvis jeg må bruge sådan et udtryk, i dansk sammenhæng.
Med hensyn til efterfølgende evaluering af indgåede dobbeltbeskatningsoverenskomster kan man godt overveje det.
Det er også et spørgsmål, som jeg har drøftet med bl.a. IBIS, der har påpeget, at Holland har indledt en sådan evaluering af deres eksisterende overenskomster med udviklingslandene.
Men jeg tror også, vi skal tænke os lidt om, for situationen er ikke den samme i Danmark som i Holland, og man kan ikke nødvendigvis sammenligne os på det her DBO-område.
De nationale danske skatteregler sikrer f.eks., at Danmark ikke kan anvendes som gennemstrømningsland for udbytter.
Det er lidt anderledes med Holland.
Vi skal være sikre på, at vi anvender vores ressourcer fornuftigt, og der bør således ikke igangsættes et større arbejde, før vi får undersøgt, om der rent faktisk er behov for det.
Men på det punkt i beslutningsforslaget vil jeg godt imødekomme forslagsstillerne.
I forvejen er jeg i dialog med IBIS, og den dialog vil jeg fortsætte, og jeg tror, at sidst, jeg havde møde med dem, bad jeg dem om at fremsende nogle af de her eksempler fra Holland.
Dem kigger vi på konstruktivt, men altså med det for øje, jeg lige har været inde på.
Det er også væsentligt at huske på, at hvis et udviklingsland ikke er tilfreds med indholdet af en eksisterende DBO med Danmark, står det altså landet frit for at anmode om en genforhandling.
I sidste ende er der endvidere mulighed for at opsige en overenskomst, hvis man ikke længere er tilfreds med den.
Det skal bemærkes, at Danmark ikke i nyere tid har modtaget anmodninger fra udviklingslande om genforhandling eller meddelelse om opsigelse.
Det siger også noget om, at Danmark også på det her område nok er dem, der opfører sig bedst i klassen, om man vil.
Det fremsatte beslutningsforslag bygger lidt på en præmis om, at udviklingslandene er nogle, der har brug for at blive holdt i hånden.
Den opfattelse deler regeringen ikke på området for dobbeltbeskatning.
Vi tror, at hvis vi gennemfører beslutningsforslaget, vil det medføre en spændetrøje, som hverken vil være fornuftigt for udviklingslandene eller for Danmark.
Derfor kan vi ikke støtte beslutningsforslaget.