Kirsten Brosbøl (S), 2007-03-13:
Det vil jeg gerne kvittere for, og jeg synes selvfølgelig, det er helt oplagt, at vi tager det op i de forhandlinger, vi sidder midt i.
Blot kan jeg her til sidst ikke lade være med at komme med den indskydelse, at det, at der har været så stort et fokus på fødevaresikkerhed, og at der stadig er folk i den her branche, som ikke mener, at de skal leve op til de regler, der nu engang er, jo også kan have noget at gøre med – det er noget, vi har påpeget gang på gang i den her sag – at man i en årrække har skåret voldsomt ned på kontrollen i forhold til de ressourcer, der er til at opsøge virksomhederne; at man også har skåret ned på personalesiden, så virksomhederne måske ikke har følt det helt store pres fra kontrollen.
Der vil jeg gerne fra Socialdemokraternes side tilkendegive: Det er fuldstændig afgørende for os i det her forløb, at vi får sikret ressourcer
til fødevarekontrollen, at vi får genoprettet forbrugernes tryghed og tillid til fødevaresikkerheden
Det synes jeg må være hovedformålet med de forhandlinger, vi er i gang med i øjeblikket.
Det er de virksomheder, der vælger at købe det her gamle kød.
Nogle gange kommer det til at se ud, som om det er mine medarbejdere ude i fødevarekontrollen, der er the bad guys, og vi skal huske på, at de rent faktisk gør et meget, meget stort og flot stykke arbejde derude hver eneste dag.
Så vi skal huske også at rose dem, for det er ikke dem, der skal være syndebukke.
De skyldige er dem, der driver de her virksomheder, som vælger at købe det gamle kød.
Men ressourcespørgsmålet er altså også noget, vi ser på under forhandlingerne.
Vi har lavet en indforstået aftale om, at der skal tilføres ekstra ressourcer.
Nu skal vi bare ind og se på, hvordan vi skal indrette kontrollen mest hensigtsmæssigt i fremtiden.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Det er jo rart, at vi er enige om, at det her er fuldstændig uacceptabelt, og at det skal vi gøre noget ved.
Noget af det, som jeg også synes er bekymrende, er, at man, som det er i dag, tilsyneladende ikke kan straffe virksomheden eller restauranten for at have gammelt kød liggende i fryseren.
Det vil jeg gerne høre ministerens mening om.
For jeg synes jo, at det ikke er for sjov, hvis man som kontrolmyndighed opdager, at her har vi altså en restaurant, som opbevarer gammelt kød; så er det jo ikke, fordi restauranten synes, at det bare er hyggeligt, og sådan gør vi altid her.
Det er jo, fordi den har tænkt sig at bruge det.
Kan det virkelig være rigtigt, at vi har en lovgivning, som ikke sikrer, at vi faktisk kan gå ind med kontrollen og straffe virksomheder for at opbevare gammelt kød, f.eks. en restaurant?
Der skal sanktioneres ganske hårdt mod dem, der sælger gammelt kød helt åbenlyst.
Jeg har bedt om at få et notat om hele sagsforløbet.
Hvad har man fundet derude, og hvordan var situationen?
Det vil faktisk blive forelagt, når man kommer over til mig senere i dag.
For jeg synes, at vi skal gennemgå det, og jeg synes også, at vi skal lære af denne sag.
Og nu har vi netop mulighed for at få den med i den her brede politiske aftale, som vi sidder og forhandler i disse uger.
Så vi ser absolut også på sanktionerne, vi ser på kontrolmyndighederne, og vi tager også et møde med HORESTA.
Så vi sætter ind over en bred front.
Jeg synes jo, at noget af det, der tydeligt fremgik af de her artikler, var, at det i hvert fald så ud, som om det ikke var første gang, de her virksomheder havde været udsat for denne type tilbud.
De sagde netop: Jamen det kender jeg, det har jeg gjort før.
Man sagde også klart og tydeligt, at man nærmest havde helt almindelige strategier for, hvordan man kunne omgå den offentlige kontrol.
Det er det, jeg synes er rigtig bekymrende, altså at vi nu ser, at nogle restauranter udvikler en praksis for, hvordan man kan omgå det, f.eks. ved at tage kødet med hjem i en privat fryser og så tage det med hen på restauranten, som man skal bruge.
Hvad mener ministeren vi kan gøre ved, at der tilsyneladende er den praksis i dele af branchen?
Jeg siger ikke, at det gælder alle, men det gælder tilsyneladende dele af branchen.
Hvordan kan vi komme det her til livs, og kan der ikke være god ræson i at opsøge de virksomheder, som her klart tilkendegiver, at de er villige til at købe gammelt kød?
Der kunne jo også være andre forhold i de virksomheder, som man kunne kigge lidt nærmere på.
For mig at se er det et delt ansvar.
Vores kontrol skal gå effektivt efter de brodne kar, og det er også noget af det, vi sidder og forhandler om nu.
Kan vi tilrettelægge tilsynet på en anden måde, så vi slår hårdt ned på de problemvirksomheder, som ingen intention har om at overholde loven og bare vil tjene penge på det her gamle kød?
Der håber jeg, at vi kan få lavet en bred politisk aftale, som sikrer, at det bliver der, vi sætter ind med kræfterne, og der, vi sætter ind med ressourcerne.
Men jeg mener rent faktisk også, at branchen nu bliver nødt til at lære af det her.
Nu havde jeg – det var godt nok i Go’morgen Danmark – lejlighed til at mødes med direktøren for HORESTA, men jeg vil også indkalde dem til et møde.
Vi er nødt til at drøfte det her, fordi der jo er en uhyggelig lav moral inden for den branche.
En ting er, at ejerne af restauranten siger ja til det her, men noget andet er, at der er medarbejdere, der siger ja til at tage kød med hjem og gemme i deres private fryser.
Det er simpelt hen fuldstændig uanstændigt, og det må de også påtage sig et ansvar for at få stoppet.
Nogle har i pressen antydet, at den her udmelding om de tre børn jo kom belejligt for ministeren midt i en ny kødskandale, som sidste uge rullede hen over mediebilledet.
Den er meget i tråd med nogle af de sager, som kørte sidste år, og som ledte op til, at vi nu skal prøve at rette op på hele fødevareområdet.
Den sag, der kørte i sidste uge, viste jo med al ønskelig tydelighed, at der fortsat, på trods af det store fokus, der har været på fødevaresikkerhed, er brodne kar i restaurationsbranchen, som uden at blinke siger ja til at købe gammelt kød, bare det er billigt nok.
Det er Socialdemokraterne enormt bekymrede over.
Vi synes, at det var en meget, meget ubehagelig sag, vi så i sidste uge.
Derfor vil jeg gerne spørge ministeren: Hvad er der som følge af sagen sket med de restauranter, som uden at blinke har sagt ja til at købe gammelt kød?
Der var kun 6 restauranter ud af de 33, som B.T. opsøgte, der sagde nej til at købe det gamle kød med det samme.
Der var kun en, der anmeldte, at der var noget i gære her, og det var så det, der ledte op til, at det falske firma fra B.T. blev stoppet.
Jeg synes, det er horribelt, at man efter sådan et år, hvor der har været så meget fokus på det her tema, igen skal opleve, at der er restauratører, som er villige til at købe gammelt kød.
33 restauratører bliver opsøgt og åbenlyst tilbudt gammelt kød, og 9 af dem siger ja tak med det samme, og en af dem vælger så at ringe til fødevarekontrollen, hvilket betyder, at vores rejsehold kan gå ud og snuppe dem.
Jeg er glad for, at det har vist, at vores kontrol virker, når de får et tip, og i den anledning er der god grund til at rose rejseholdet.
Men det er klart, at vi skal have den her sag på forhandlingsbordet.
Der skal vi drøfte de her sager.
Vi skal se, om der skal gøres endnu mere for at stramme op.
Jeg så godt, at fru Kirsten Brosbøl meldte ud, at vi omgående skulle tage ud og besøge de her ni virksomheder, der havde købt gammelt kød.
Nu kan man jo sige: Der var jo ikke noget gammelt kød, fordi det var en fiktiv historie og B.T.journalister.
Vi drøftede det også derovre, om vi skulle give dem en lærestreg ved at tage derud, men som kontrollørerne sagde: I dag vil der ikke være noget at finde, hvis de skulle have købt noget tidligere, fordi de helt sikkert vil have fjernet det, hvis de ellers har læst B.T.
Men de er sat under skærpet opsyn, og jeg kan garantere, at de vil blive besøgt.