Søren Krarup (DF), 2010-03-26:
Hvad er frihedens forudsætning i samfundet?
Svar: Frihedens forudsætning i samfundet er, at der findes områder, hvor samfundet ikke skal bestemme.
Der, hvor samfundet ophæver alt privatliv i lighedens eller ekspertisens navn, er friheden aflivet.
Der, hvor samfundet i antidiskriminationens navn vil ophæve familiens ret til at hævde en grænse i forhold til samfundsmagten, er familien og familiens frihed ophævet.
Det er ikke nogen tilfældighed, at den sovjetiske ungdoms helt i Stalins Sovjetunionen var en dreng ved navn Pavlik Morozow, som under udrensningerne i 1930’erne havde angivet sin egen far til Stalins sikkerhedspoliti, fordi faren ville sætte sig til modstand mod kommunistpartiet.
Det er ikke nogen tilfældighed, at drenge og piger i Hitlers Tyskland skulle være medlem af Hitlerjugend, fordi partiet på den måde kunne sikre sig, at der ikke blev ført kritisk tale ved familiens middagsbord.
Det totalitære samfund tåler ikke familien.
Det totalitære samfund tåler ikke familien med far, mor og børn, der jo i sig selv udgør et lille samfund, som samfundet ikke kan kontrollere.
Det totalitære samfund tåler ikke familiens frihed fra samfundets tvang og normer, men vil ensrette familien i ideens, ideologiens eller antidiskriminationens navn.
Det er som bekendt i den hellige ligheds navn, når fru Lone Dybkjær og hendes meningsfæller i dag stiller forslag om at ligestille ægteskabet mellem mand og kvinde med homoseksuelle forbindelser.
Men realiteten i dette lovforslag er jo, at man dermed ophæver ægteskabet som et sluttet fællesskab og et frit samfund bestående af mand, kone og børn.
Når alt skal gøres til ægteskab, eksisterer ægteskabet ikke mere.
Når et forhold imellem personer af samme køn skal gøres til et ægteskab ligestillet med forholdet imellem mand og kvinde, betyder det i virkeligheden, at det sluttede og for så vidt lukkede fællesskab med mand, kone og børn, som familien udgør, bliver brudt i stykker af, at alt skal kaldes for ægteskab og have samme status.
Nej, svarer fru Lone Dybkjær, i frihedens navn vil vi jo bare ligestille alle.
Men familiens frihed består i, at den er noget særligt; den kan opstille sine egne betingelser og bestemme sin egen børneopdragelse.
Nej, svarer fru Dybkjær, alle skal være lige, for det hele handler om lighed.
Men intet er så tyranniserende og ensrettende som ideen om lighed, og hvis fru Dybkjær ville tænke en smule principielt og især forholde sig til moderne historie, ville hun opdage, at alle totalitære samfund i nyere tid udspringer af dyrkelse af ideen om lighed.
Ægteskabet imellem mand og kvinde er reglen.
Kun, hvor denne ældgamle kristeligt og historisk bestemte regel respekteres som regel,
er der frihed i det borgerlige samfund.
Der, hvor alle undtagelser i stedet skal gøres gældende som regel, kommer opløsningen, ligegyldiggørelsen og i sidste instans ensretningen til at herske.
Den, der kan og vil tænke, forstår det.
Den, der kan og vil lære af 200 års historie i lighedens og antidiskriminationens navn, vil se det.
Disse forslag lyder åh så menneskekærlige og gode, men deres realitet er en ganske anden.
Jeg kan ikke lade være med at more mig over den interesse for, at nu er det 1800-tallet, jeg skulle repræsentere.
Jeg tror nok, at hr. Jesper Langballe repræsenterede 1500-tallet tidligere.
Jeg vil tro, det var for hr. Kamal Qureshi.
Jeg går ud fra, at vi snart er tilbage i oldtiden.
Vi er simpelt hen oldtidslevninge.
Ja, men så er der det mærkelige, at vi forholder os til noget, der faktisk gælder på den måde, at børn kun bliver til, ved at der er en mand og en kvinde.
Der er altså en eller anden virkelighed, som man ikke kan snakke sig fra.
Det forbistrede er bare, at virkeligheden er gammel, og sproget er faktisk – hvis det skal være et sprog – nødt til at respektere den virkelighed, der er gammel.