Johanne Schmidt-Nielsen (EL), 2009-04-16:
I hvert fald har det, der bliver sagt, skræmmende lidt med virkeligheden, med situationen her og nu, at gøre.
Det kan selvfølgelig skyldes, at hverken statsministeren eller de øvrige regeringsmedlemmer har opdaget, at hundredvis af mennesker bliver fyret fra deres job hver eneste uge, at vi rent faktisk står midt i en klimakrise, at vores velfærdssamfund er rigtig, rigtig slidt, at flere tusinde unge står uden praktikplads.
Det kunne jo i øvrigt være, at statsministeren skulle tage sin søn, Løkke junior, med ud på nogle tekniske skoler.
Men det kan også godt være, at forklaringen er, at regeringen er ligeglad.
Måske tror de virkelig, at alle danskere har det som dem selv, nemlig at når der går kludder i rejseplanerne - det er sket for både Fogh Rasmussen og økonomi- og erhvervsministeren - sender man regningen til fællesskabet.
Jeg læste lige i Ekstra Bladet i dag, at den samlede regning for privatfly i 4 dage var kommet op på 700.000 kr.
De her besværgelser om frihed og fællesskab dækker over, at vi har en regering, der sikrer friheden for de rige og fællesskabet for de få.
Med den nye statsminister er der intet nyt.
Vi får mere af den samme dårlige medicin, som vi har fået de sidste 8 år: flere fattige, mere privatisering, mere ulighed, mere miljøødelæggelse og flere ulovlige, løgnagtige krige.
Hvis regeringen tog den økonomiske krise og klimakrisen alvorligt, ville den sætte gang i investeringerne i energibesparelser og vedvarende energi.
Enhedslisten vil, desværre vil regeringen ikke.
Hvis regeringen ville øge beskæftigelsen og skabe velfærd for alle, ville den investere i en bedre offentlig sektor.
Alle, der har været på en folkeskole eller et plejehjem for nylig, ved, at der er nok at tage fat på.
Der skal investeres i både bedre bygninger, bedre faciliteter og flere ansatte.
Hvis man turde gøre dette, ville man sikre både klima, velfærd og beskæftigelse.
Statsministeren har valgt en anden strategi.
Pengene skal ikke bruges på fælles velfærd eller til at sikre beskæftigelse og klima.
Nej, pengene skal bruges til skattelettelser til dem, der har rigtig meget i forvejen.
Regeringen har sammen med Dansk Folkeparti stillet sig i spidsen for en historisk skattereform.
Rødvinsreformen er faktisk et rimeligt navn til den, for den betyder, at direktører, millionærer og ministre får tusindvis af ekstra kroner hvert eneste år, mens helt almindelige lønmodtagere enten får meget, meget lidt eller ingenting.
Man kan sige, at den bygger på et princip, vi kunne kalde en omvendt Robin Hood.
Man tager fra dem, der ikke har særlig meget, og så giver man til dem, der har rigtig meget i forvejen.
Det er med andre ord en klassisk borgerlig ideologi, som vi bedst kender den.
Det er med gaverne til de rige, som det er med gaverne til bankerne.
Vi har ingen sikkerhed for, at de kommer til at føre til øget beskæftigelse.
Tværtimod.
Regeringens politik fører ikke til tryghed for de tusindvis af mennesker, som er så ulykkelige at være havnet i arbejdsløshed, eller for de tusindvis af mennesker, der trues af fyringer.
Arbejdsløse trues med økonomisk ruin, med at måtte gå fra hus og hjem.
Det har regeringen ikke nogen løsninger på.
I stedet for at dele gaver ud til bankerne og samfundets rigeste vil Enhedslisten skabe flere arbejdspladser, og vi vil sikre et ordentligt livsgrundlag for de mennesker, som er så uheldige og så ulykkelige at være havnet i arbejdsløshed.
Men borgere trues ikke bare af arbejdsløshed og økonomisk nedtur.
Flere års lov og orden-retorik med stadig hårdere straffe og stadig større ulighed og fattigdom har ført til massive problemer med skyderier i vores gader, og det er et angreb på den grundlæggende tryghed.
Vi vil kunne gå rundtomkring på vores gader uden at frygte, at der er nogle, der skyder om ørerne på os.
Jeg havde håbet på, at den åbenlyse fiasko, som man må sige regerings politik har været på det her område, havde fået regeringen til at fremlægge noget nyt på det her område.
Det må være åbenlyst for alle, at der er behov for nytænkning.
Det er det i hvert fald for os, der bor på Nørrebro.
Nu foreslår regeringen oven i købet endnu mere af det, vi har hørt på de sidste 8 år, nemlig straf, straf, straf, og nu skal børnene måske også straffes.
Alle, der ved noget om det her område, skriger på ressourcer til det sociale arbejde, skriger på ressourcer til det kriminalpræventive arbejde.
Alle, der ved noget om det her, siger, at strengere straffe ikke virker.
Hvis strengere straffe virkede, ville USA, Saudi-Arabien og Kina være blandt verdens tryggeste samfund.
Det er som bekendt ikke tilfældet.
Hvis en læge i 8 år har forsøgt at behandle en patient med en bestemt medicin og kan konstatere, at der ikke sker forbedringer, men at det tværtimod ser ud, som om tilstanden forværres, vil det være meget uansvarligt, at den læge ikke skifter til en ny behandlingsform.
Vi har forsøgt med VKO's strengere straffe, og det virker ikke.
Det er ikke for at være smålig, for det er o.k. at begå fejl, det er bare enormt vigtigt, når man begår fejl, at man så tør indrømme det og sige: Det var en fejl, nu skal vi komme videre.
Men det her med at indrømme fejl er bestemt ikke regeringens stil.
I hvert fald omtalte statsministeren i sin tale sundhedssystemet som et af de områder, hvor regeringen havde grund til at være stolt over det, regeringen har udrettet.
Statsministeren sagde bl.a.: »Og så har vi taget opgøret med den misforståelse, at det er vigtigere at bekæmpe privathospitaler end ventelister.«
Ventelisterne er det ikke lykkedes for regeringen at afskaffe.
De er stort set lige så lange, som de var, da regeringen overtog magten.
Til gengæld er det gået rigtig, rigtig godt med at styrke privathospitalerne og skabe større ulighed i sundhedssektoren.
Der er blevet hældt millioner af kroner i de private hospitaler.
Man skal som vores kommende statsminister, fru Helle Thorning-Schmidt, har sagt - og jeg citerer frit fra hukommelsen - være idiot for ikke at tjene penge på at drive private hospitaler i Danmark.
Den politik, som er blevet ført på sundhedsområdet, og som statsministeren altså ligefrem fremhæver som et særlig vellykket stykke arbejde i sin tale, er et klokkeklart eksempel på, hvad det er for en type samfund, regeringen og Dansk Folkeparti arbejder for, nemlig et samfund, hvor velfærd ikke længere er noget, der er tilgængeligt for os alle sammen, men et samfund, hvor man har A-hold, og hvor man har B-hold.
Der er intet nyt under solen på den front.
Statsministeren er en klon af den forrige.
Regeringen fortsætter en økonomisk politik for dem, der har i forvejen, mens den altså fører værdipolitik for Dansk Folkeparti.
Den byttehandel kender vi, den har vi lidt under de sidste 8 år.
Dansk Folkeparti lægger stemmer til de sociale forringelser, til uligheden, mens regeringen til gengæld lægger stemmer til den fremmedfjendske politik og til nogle helt fundamentale brud på grundlæggende retsprincipper og fundamentale frihedsrettigheder, samtidig med at man altså kaster Danmark ud i det ene krigseventyr efter det andet.
Regeringens uduelige medicin fastholder ikke bare elendigheden, den forringer patientens sygdom, og derfor kommer vi til at se fortsatte angreb på friheden, på ligheden og på miljøet.
Den eneste kur, som kan løse de problemer, vi står med, er et nyt politisk flertal.
Det er vi mange der ser frem til.