Morten Østergaard (RV), 2008-01-23:
Jeg vil ikke bruge meget tid på at konstatere, at regeringen dårlig havde fået de sidste stemmetal at vide, før man systematisk begyndte at omgå statsministerens løfter om en hurtig løsning, som et bredt flertal skal stå bag.
Statsministerens desperate forsøg på at manipulere sig ud af denne kendsgerning ændrer intet.
Der blev ingen bred aftale.
Det er skammeligt, for var den blevet bred, var den blevet bedre, for ingen andre partier vil lægge navn til en så utilstrækkelig og uanstændig aftale.
Hvorfor er det, vi er så oprørte?
Det er, fordi regeringen og Dansk Folkeparti med fuldt overlæg har besluttet at forvolde skade på endnu flere afviste asylansøgere og deres børn.
Vi ved, at Røde Kors-centre er egnet til højst 12 måneders ophold.
Faktum er, at svensk forskning viser, at børn lider skade efter blot 1 år under usikre eksistensforhold i asylcentre, samt at lidelserne er kroniske efter 2 år i den tilstand.
Faktum er også, at de nyeste forskningsresultater om danske asylbørn viser, at omkring en tredjedel af de 4-16-årige børn har tegn på psykisk lidelse.
Vi ved også, at den eksisterende forskning om udvikling af psykiske problemer blandt asylbørnene fjerner ethvert sundhedsfagligt belæg for valg af en tidsgrænse på 3 år efter endeligt afslag som kriterium for udflytning.
Jeg spørger mig selv, hvilken smag mine kolleger fra Dansk Folkeparti, Venstre og Konservative havde i munden, da de på deres gruppemøder godkendte den aftale, som helt åbenlyst er opskriften på ulykke, sygdom og mistrivsel for asylansøgerne og deres børn.
Vil man virkelig være det bekendt?
Faktum er jo også, at selv Dansk Røde Kors, som skal administrere systemet, mener, at 3 til 4 år er for lang tid.
Man må spørge sig selv, hvorfor de ikke siger fra i stedet for beredvilligt at legitimere alt, hvad regeringen finder på.
Radikale Venstres forslag til et alternativ er velkendt: Alle børn skal i folkeskole, det er frivilligt, om man vil opholde sig i et center, psykologbistand til alle familier og adgang til arbejde for alle asylansøgere, uanset deres status.
Men vi stemmer for, hvis der kommer et alternativ forslag til vedtagelse, som vi kan støtte, og som kan bringe sagen videre, og vi håber, at der på den baggrund vil komme forhandlinger, hvor vi kan kæmpe for enhver lille forbedring, det er muligt at opnå.
For vi opgiver ikke troen på, at argumentet stadig spiller en rolle i dansk politik: det logiske argument om, at forebyggelse er bedre end helbredelse, som nødvendigvis må føre til, at de relevante familier hurtigst muligt flytter i egen bolig; det saglige argument om, at den danske folkeskole er bedre til at håndtere børn i den skolesøgende alder end en humanitær hjælpeorganisation; det åbenlyse argument om, at imødekommelse af en stor virksomheds ønske om at ansætte samtlige asylansøgere naturligvis vil være til glæde for asylansøgerne, for virksomheden og for samfundet i almindelighed.
Fakta taler deres eget sprog, saglige argumenter for en anden asylpolitik står i kø.
Tilbage er blot, om den politiske vilje kan mønstres.
Jeg afventer spændt afstemningen i morgen, da jeg nægter at tro, at alle kolleger i Venstre og Konservative vil lægge navn til denne uacceptable aftale, som slet ikke er det, de gik til valg på.
For få måneder siden ville jeg faktisk have troet, at den nuværende integrationsminister selv ville have nægtet at stemme for.