Lykke Friis (V), 2010-01-26:
Tak for en engageret debat.
Man kan jo som nyudnævnt klima- og energiministeren sige, at det i hvert fald er rart at fornemme, at der virkelig er et engagement i denne her sag.
Mens vi har diskuteret her, er der jo sket det glædelige, at Sydkorea og Japan har meldt deres konkrete reduktionsindsatser ind, og det viser jo i hvert fald, at Copenhagen Accord ikke er et døende, men et levende dokument.
Jeg vil godt lige starte med at kvittere for det, som fru Margrethe Vestager sagde om den meget, meget imponerende indsats, som de danske embedsmænd og diplomater har ydet i forbindelse med klimatopmødet.
Nu kom jeg jo som bekendt ind sådan et minut før lukketid – for nu at bruge det udtryk – og jeg må sige, at jeg også har været dybt imponeret over den indsats, som jeg var i stand til konstatere ude i Bella Center, en indsats, der vel at mærke på blevet ydet på tværs af samtlige ministerier blev ydet.
Hvad var det, vi oplevede i København?
Jeg tror, at man helt overordnet må sige, at vi fik cementeret, hvor afgørende energi er.
Vi fik også cementeret, hvor sårbar man er, når man er afhængig af fossile brændsler.
Vi bliver flere og flere på Jorden, vi får færre og færre ressourcer, og vi får selvfølgelig lande som Indien og Kina, som jo i høj grad også ønsker nogle af de samme goder, som vi har: at have elektricitet, have en bil, tage på city break osv.
Det betyder jo så, at det, vi er vidner til, er et energikapløb af dimensioner.
Man kan også sige, at vi lidt står over for en ny bipolaritet.
Tidligere havde vi en bipolaritet mellem på den ene side Sovjetunionen og på den anden side USA.
Nu er det jo så en bipolaritet mellem dem, der har energireserverne, og dem, der ikke har.
Det betyder naturligvis, at det, der bliver meget centralt for dansk klima- og energipolitik i de kommende år, er, at vi selv skal gøre mere.
Pilen peger i høj grad mod os selv.
Det var der altså også flere, der var inde på under debatten, bl.a. fru Anne Grete Holmsgaard og hr. Per Clausen, som jo netop sagde, at vi nu også skal gøre mere i Danmark, og de efterlyste nogle konkrete initiativer.
For bare lige at tage de ting, som er på vej, vil det første, som regeringen vil komme med, være en energiforsyningsstrategi, hvor vi bl.a. vil se på den danske energiproduktion, Nordsøen osv., og jeg kan da allerede nu godt sige, at vi der står over for et paradigmeskifte, fordi vi allerede lige rundt om hjørnet går hen og bliver nettoimportør af fossile brændsler.
Det andet, der er på trapperne, er, at vi inden for den her folketingssamling kommer med klimastrategien for det område, der ligger uden for det kvotebelagte område.
Det var det, som bl.a. fru Anne Grete Holmsgaard omtalte som de tre d'er.
For det tredje kommer der en VE-strategi.
Den skal komme inden sommerferien.
Og så skal der også komme et udspil om, hvordan Danmark kan blive uafhængig af fossile brændsler.
Jeg vil ikke her i dag komme med en konkret målsætning.
Her vil jeg følge min forgængers meget kloge politik med at afvente Klimakommissionens udspil, så vi på den måde også får en faktabaseret diskussion om den udfordring, som vi står over for.
Det var lidt om den hjemlige dagsorden.
Jeg bevæger mig nu over til det, der har fyldt mest i den her debat, nemlig hvad det danske formandskab skal gøre.
Jeg skal jo nok passe på med at kaste mig ud i for mange sportsanalogier fra denne talerstol, men jeg forstod i hvert fald på fru Mette Gjerskov, at det er Danmark, der har serveretten.
Så der forstår jeg at vi er inde på noget med tennis.
Det er i det her tilfælde Mexico, men som både statsministeren og jeg også selv var inde på i mit indlæg, så betyder det jo ikke, at vi bare fuldstændig kaster håndklædet i ringen.
Nej, der er bare tale om, at initiativretten overgår til nogle andre, og vi vil selvfølgelig i et meget tæt samarbejde med dem forsøge at få skabt den bedst mulige proces frem mod mødet i Mexico.
Der er altså ikke tale om, at vi siger, at det nu er nogle andre, der skal gøre noget.
Der er sådan set tale om, at vi skal være bevidste om, at det skal foregå på en koordineret facon.
Mexicanerne har jo også allerede nogle ideer om, hvad de ønsker at gøre, og vi skal selvfølgelig være i en meget tæt dialog med mexicanerne.
Det er også rigtigt, som det blev sagt, at de fire BASIC-lande har bedt om, at der skal være nogle møder.
Det har vi da noteret os med stor interesse.
Men der er det jo altså bare sådan, at Danmark har formandskabet for samtlige lande, og derfor er vi nødt til ligesom at sondere især også i FN-sekretariatet, hvordan vi kommer videre med den her proces.
Helt overordnet er det vel også meget klogt lige at se på datoen den 31. januar – selv om der, som jeg var inde på, ikke er nogen vindebro, der går op – og se, hvor mange lande der melder ind, og hvordan de rent faktisk melder ind.
Så konkret er det, vi vil gøre, at tage tæt dialog med Mexico, tæt dialog med FN-sekretariatet og naturligvis også tæt dialog med EU-landene, det spanske formandskab og selvfølgelig også tyskerne, da de jo står for at organisere mødet i Bonn.
Vi vil fortsætte klimadiplomatiet, hvor jeg jo redegjorde for dele af mit rejseprogram, og ja, så overvejer vi jo at få en klimaattaché i Mexico og beholde en i Pretoria.
Så er der flere gange blevet spurgt om, hvad vi så har lært af denne proces.
Der kan man jo igen sige, at der skal man passe på, når man kun deltog i en meget begrænset del af klimatopmødet, men der vil jeg dog sige, at jeg synes, at en af de ting, jeg har lært, er, at man skal være realistisk.
Man skal være ambitiøs, men man skal i høj grad også være realistisk med hensyn til, hvor vanskeligt det er, og hvor vanskeligt det var at være i stand til at blive enige om en aftale i København, og derfor har jeg altså meget svært ved at forestille mig, at det pludselig skulle blive meget, meget lettere efterfølgende.
Det er en meget vanskelig proces.
Det, vi går efter, er jo så, som statsministeren også var inde på, en juridisk bindende aftale, forhåbentlig i Mexico, men det tør vi simpelt hen ikke love.
Der er mange ubekendte i den her proces.
Så er der flere gange blevet spurgt ind til det med de to spor, bl.a. hr. Steen Gade var inde på det, og der vil jeg sige, at som jeg præciserede i mit indlæg, er det jo sådan, at Copenhagen Accord er et udgangspunkt for de videre forhandlinger i de underliggende to spor, dvs. Kyotosporet og konventionsporet.
Så ja, vi går på to ben, og det er jo som oftest også en god ting at gå på to ben, så kommer man lidt videre.
Men hvordan det så kommer til at foregå i praksis i sidste instans, hvad man måtte beslutte i Mexico eller derefter, om det bliver en eller to traktater, kan jeg naturligvis ikke stå her og give nogen garanti om.
Det er jo så igen en længerevarende proces.
Sidst har der været en diskussion omkring EU, og hvad EU skal gøre eller måske også, hvad EU skulle have gjort, og det jo også en meget interessant diskussion.
Jeg har selv betegnet det, der skete i Bella Center som et wake up call – det skal jeg vist oversætte, går jeg ud fra, altså, at vækkeuret ringede meget højt for EU-landene – nemlig, at man ikke kom til at spille den ønskede rolle i slutfasen, som man jo gerne ville.
Og det med at være leder var nok ikke det, vi sådan allermest oplevede i disse sluttimer i Bella Center.
Men hvad så nu?
Der må man jo så bare sige helt overordnet, at EU-landene står for 13 pct. af verdens CO2-udslip, og derfor er de diskussioner, som jeg har deltaget i efter COP15, gået på følgende måde: Vi vil i EU opretholde løftet om at gå til 30 pct., hvis andre lande også går op, også ud fra den præmis, at der altså ikke var nogen omkring bordet i EU, der troede, at det ville have udløst nogen revolution i den forhandlingsproces, hvis vi havde lagt de 30 pct. på bordet i Bella Center.
Der er vi selvfølgelig igen ude i noget kontrafaktuel historieskrivning, så det kan være vanskeligt at dokumentere, men det var ligesom holdningen omkring bordet.
Vi skal fokusere på, hvordan vi generelt får EU mere ind på banen, når det gælder klima- og energipolitikken.
Ganske kort var der tre ting, der blev fremhævet der.
Den ene er, at EU selvfølgelig også selv skal arbejde mere målrettet for at blive uafhængig af fossile brændsler, man skal have mere fart på energieffektivitet, man skal give EU's energipolitik et serviceeftersyn, og der deltager Danmark naturligvis meget intensivt i de forskellige drøftelser.
Som det andet punkt var der enighed omkring bordet om, at det altså gælder om at få afløb på pengene, den fast start-hjælp, som jeg var lidt inde på tidligere, og som også andre har været inde på, for også på den måde at få skabt tillid og få skabt nogle konkrete projekter i EU-landene.
Det var det andet punkt.
Endelig som det tredje er der naturligvis i EU en slags metadebat, kan vi vel kalde det, omkring, hvordan EU på sigt skal blive repræsenteret på den internationale scene.
Der bevæger vi os lidt uden for mit ressort, men der er jo hele spørgsmålet om, hvad vi skal gøre i G20, hvad vi skal gøre generelt, når vi også ser på EU's overordnede energipolitik.
Skal vi tale med én stemme, eller skal vi fortsætte den politik, vi har ført indtil videre, hvor landene i høj grad kører det her bilaterale, f.eks. når man forhandler med Rusland?