Johs. Poulsen (RV), 2007-03-14:
Baggrunden for, at Det Radikale Venstre har fremsat et beslutningsforslag om udarbejdelse af en national handlingsplan, som skal danne baggrund for en prioriteret og finansieret indsats over for de store jordforureninger, er ganske enkelt det forhold, at de store jordforureninger i dette land aldrig nogen sinde er blevet udsat for en samlet bedømmelse og en samlet prioritering, og der dermed er skabt mulighed for at lave en indsats tilrettelagt ud fra et hensigtsmæssighedskriterium og også ud fra et kriterium om, hvad der er muligt at overkomme økonomisk.
Naturligvis er det jo ikke sådan, at det, der lægges op til her, er noget, der kommer til at foregå over night eller i løbet af ganske få år, men en indsats, som skal ligge over flere årtier, med henblik på at vi kan komme i en situation, hvor vi er betydelig bedre stillet end i dag.
Og dermed vil jeg meget gerne sige til miljøministeren allerede nu, at jeg ikke synes, det falder ind under miljøministerens normale måde at argumentere på, når hun siger, at man foregøgler nogen, at man hurtigt kan lave en løsning på et problem, og at man med beslutningsforslaget lader, som om det er nemt at sige, at man vil løse det hele.
Det er jo oratoriske kneb fra miljøministeren, som hun ikke plejer at benytte sig så meget af.
Det sker en gang imellem, men jeg synes ikke, det klæder miljøministeren, for der er intet i beslutningsforslaget her, der tilsiger, at det er over night eller nemme løsninger eller noget som helst andet.
Det er tværtimod et forsøg på at sige, at vi på det her område har brug for at få skabt noget, vi aldrig før har haft, nemlig en prioriteret indsats sat ind i en tidsplan og også sat ind i en økonomisk prioriteret rækkefølge.
Der har været brugt tid på at sige, at det her er noget mærkeligt noget at fremsætte, fordi man jo i 1999 henlagde området til amterne og senere overførte det til regionerne, og at det jo er en opgave, som ligger glimrende det sted, og at det derfor ikke er en statslig opgave.
Regionerne er jo bundet på hænder og fødder økonomisk.
De midler, de overhovedet får stillet til rådighed, er lagt ned i ganske bestemte cigarkasser, hvor der ikke er mulighed for at flytte dem fra den ene cigarkasse til den anden.
Det vil sige, at regionerne ikke har en jordisk chance for at prioritere området.
Selv om man forestillede sig, at regionerne måtte sætte sig ned og sige, at de ønsker at bruge en del af deres samlede økonomiske midler på jordforureningssager, så ligger pengene i en bestemt cigarkasse, og man kan ikke tage penge fra et andet område og flytte over til det her område.
Så alene fordi man ikke kan prioritere det – det har man dog principielt kunnet i amterne – er der en ny situation, som tilsiger, at man får skabt et samarbejde mellem staten og regionerne om løsningen af opgaven.
Det, jeg har udtrykt, og det, som man også ganske rigtigt både i Socialdemokratiet, SF og Enhedslisten har læst ud af det her forslag, er, at det lægger op til, at staten og regionerne i et samarbejde får tilrettelagt en indsats over en kommende årrække, således at vi får taget fat på en betydelig mere kvalificeret måde, end man tidligere har set på det her felt.
Og det er jo noget helt, helt andet.
For det ville da være tosset at smide den viden og den ekspertise, som er i regionerne i dag – overført fra amterne – ud med badevandet.
Den skal naturligvis udnyttes, og man kan endda sige, at hvis det lykkes at få tilrettelagt en prioriteret, samlet indsats og få sat en økonomi bag den, som ville betyde, at man kom længere, end man ellers kommer med de her store jordforureningssager, så ville der naturligvis også der opstå en viden, som ville kunne udnyttes i regionerne til løsning af en række af de mere dagligdags sager, de står med på jordforureningsområdet.
Må jeg også med det samme sige, at de midler, som er overført til regionerne til jordforurening, jo sådan set dækker business as usual.
Så alene ud fra objektive, saglige grunde må man nødvendigvis sige, at det her skal gribes an på en anden måde.
Det er ansvarsforflygtigelse, hvis det siges, at det kan klares i regionerne alene, for det kan det ganske enkelt ikke, og det har man også fra regionernes side udtalt at man ikke kan.
Regionerne bakker op om, at man får en national handlingsplan, regionerne bakker op om, at der sker et samarbejde om tilrettelæggelsen af en indsats, regionerne bakker op om, at man får flere midler til at løse opgaven ud fra sådan en prioriteret tilgang.
Det gør man i øvrigt også fra eksperthold.
Danmarks Tekniske Universitet har folk, som har sagt, at det eneste rigtige er, at man sætter staten for bordenden, får lavet en samlet national handlingsplan, får den prioriteret og får sat økonomi på.
Så der er altså også folk uden for regionerne, folk, som sidder med en saglig ekspertise på området, som siger, at det er en rigtig tilgang.
Det der med, at man ikke skulle kunne sætte staten for bordenden i en løsningsorienteret indsats, fordi man nu har tillagt amterne opgaven, er jo i virkeligheden også bare at bygge på gammel argumentation, som ikke er fremadrettet.
Jeg havde forstået fra nogle tidligere debatter her i Folketinget, at det er meget vigtigt, at vi er i stand til at kigge fremad, og man må vel sige, at der på det her felt i høj grad er grund til at tage afsæt i den situation, der er i dag, for den situation er jo, at regionerne ikke kan finansiere og ikke kan prioritere på området.
Og jeg finder det egentlig en lille smule mærkeligt, at så mange har en sådan skræk for at gå ind i sådan en sammenhæng her.
Og vi må vel også konstatere, at det er noget, som for alvor er kommet på bordet, efter at denne debat overhovedet er blevet rejst.
Først rejste vi den i forbindelse med finanslovforhandlingerne i efteråret, hvor vi foreslog afsat et beløb til området, og dernæst rejste vi den igen i begyndelsen af året, og nu er svarene så, at det er man i gang med.
Jeg vil da sige, at jeg ikke er i tvivl om, at den debat selvstændigt har været medvirkende til, at den proces er blevet speedet op, og at den betyder, at man også fra miljøministerens side på nuværende tidspunkt lægger op til, at man rent faktisk i praksis vil komme til foretage sig noget, der meget ligner det, der ligger i beslutningsforslaget her, men man vil så af principielle grunde ikke gå ind i det, fordi man vel også dermed – indirekte i hvert fald – vil forpligte sig til, at der skal en større økonomisk indsats bag.
Lad mig så til sidst, i forbindelse med at ikke mindst den konservative ordfører, hr. Christian Wedell-Neergaard, gjorde meget ud af – nu kan jeg jo forstå, at det der med Kærgård Plantage og indsatsen der er blevet sådan et særligt konservativt tiltag, men fred være med det – at man fra konservativ side syntes, at den indsats, man havde lavet hidtil, var rigtig god, spørge alle ordførere, og ikke mindst ordførerne fra regeringspartierne og miljøministeren, om man med hånden på hjertet kan sige, at de to steder, hvor man foreløbig har lagt op til en aftalt indsats, Cheminovaforureningen og Kærgård Klitplantage, ved man helt nøjagtigt og hundrede procent er de klogeste steder at starte.
Jeg tror det ikke.
Jeg tror det ikke nødvendigvis i hvert fald.
Jeg gør mig ikke til dommer over det, for jeg har nemlig ikke et grundlag for at kunne bedømme samlet set og sat ind i en sammenhæng, om det er de rigtige steder at starte.
Jeg har siddet i Ringkøbing Amtsråd, hvor jeg har været med til at rejse spørgsmålet om Cheminovaforureningen, for når man sidder i et amtsråd, er man selvfølgelig optaget af det sted, man kommer fra, og det, der foregår det sted.
Men jeg er da i dag i tvivl om, hvorvidt det var det rigtige sted at starte, ikke mindst efter at hr. Christian Wedell-Neergaard gjorde rigtig meget ud af, at afsættet for at tage fat om de store jordforureningssager skulle være trusler i forhold til grundvandet, skulle være trusler i forhold til sundheden.
Så mener jeg, at man kan sætte et kvalificeret spørgsmålstegn ved, om det er den rigtige prioritering, der er lavet fra starten.
Og det, som jeg håber at vi alle sammen i virkeligheden kunne ønske os og dermed også sikre blev en realitet, er jo, at vi foretager vores prioritering ud fra netop en så tilstrækkelig og stærk viden som overhovedet muligt, en så kvalificeret viden som overhovedet muligt, og så ud fra den tilrettelægger indsatsen.
Og der har jeg allerede i et spørgsmål været inde på, at man jo må konstatere – det kan jo dokumenteres – at det er vidt forskelligt, hvad der er skabt til veje af vidensgrundlag på nuværende tidspunkt i forhold til de store jordforureninger.
Så der er ingen som helst ting, der tyder på, at det nødvendigvis er en rigtig prioritering – eller en prioritering overhovedet – der danner baggrund for, hvor man hidtil har lagt op til en indsats.
Der er måske mere, der tyder på, at det drejer sig om steder, hvor man enten lokalt har været meget vedholdende, eller hvor der pressemæssigt har været en fokus, der betyder, at de sager nu er poppet op, og så tager man fat på dem.
Men det er vel i bund og grund ikke en tilfredsstillende tilgang.
Jeg skal derfor sige, at jeg glæder mig over, at man på det principielle plan siger, at det er nødvendigt med den her prioriterede indsats, for det har jeg jo hørt alle sige, og som sagt tror jeg også, at den kommer.
Jeg hørte jo også, at man fra konservativ side sagde, at man på nuværende tidspunkt ikke ville være med – det kommer man så nok til senere.
Jeg har også glædet mig over, at miljøministeren i slutningen af januar udtalte, at det i løbet af ganske få måneder vil blive vurderet, om man er i stand til at lave en sådan plan i samarbejde med regionerne, for det betyder jo også, at man kommer i den rigtige retning.
Og derfor vil jeg tage det på den positive måde, at det, der sker under den videre behandling, sådan set er, at vi holder den her proces i gang, således at vi, uanset om det er med ølse for eller ølse bag, eller om det er med en stemme for eller en stemme imod det her forslag, reelt får ført det ud i livet, der er intentionerne med forslaget.
For sker det, er jeg sådan set godt tilfreds.