Esben Lunde Larsen (V), 2012-04-24:
Jeg vil gerne spørge den socialdemokratiske ordfører om forsigtighedsprincippet.
Hvordan hænger forsigtighedsprincippet sammen med de højt udmålte målsætninger, når der ikke anvises finansieringskilder, og hvordan hænger det sammen med den analyse, der er kommet fra Anvendt KommunalForskning, der indikerer, at man ønsker øget videnspredning og vidensbasering på produktionshøjskolerne, men der mangler 45 pct. af de udgifter, der skal til?
I redegørelsen gør uddannelsesministeren det indledningsvis klart, at regeringen har fastsat nye ambitiøse mål om, at 60 pct. af en ungdomsårgang skal have en videregående uddannelse, og at 25 pct. skal have en lang videregående uddannelse.
Samtidig med at disse ambitiøse, nogle kunne kalde det urealistiske, mål skal nås, er det meningen, at kvaliteten af uddannelserne skal styrkes, og at de unge skal hurtigere igennem uddannelsessystemet.
Venstre støtter regeringens overordnede målsætning om at skabe bedre sammenhæng i det videregående uddannelsessystem, men vi stiller os stærkt tvivlende over for det formålstjenlige i den såkaldt ambitiøse målsætning.
Det skyldes, at regeringen ikke allokerer flere midler til det område.
Skal uddannelsesinstitutionerne løfte endnu flere studerende, skal der flere midler til, hvis man ikke skal udvande de uddannelsestilbud, der allerede findes i dag.
Alle ved, at de sidste 10 pct. af 50-procents-målsætningen til 60-procents-målsætningen er tungere at løfte og derfor også kræver flere ressourcer, ikke blot økonomisk, men også personalemæssigt.
Som mange andre præsentationer fra den nuværende regering er denne redegørelse også fuld af ord og en del varm luft.
Det fremgår eksempelvis af redegørelsen, at den øgede sammenhæng er forbundet med en bedre udnyttelse af ressourcer.
Hvordan skal blindgyderne reduceres?
Hvordan skal meritpraksis forbedres?
De gode intentioner i redegørelsen kommer dog noget til kort, når det gælder økonomien.
Dels baseres en del af erhvervsakademiernes og professionshøjskolernes økonomi på globaliseringspuljen, som udløber.
Ikke mindst udviklingen af professionshøjskolernes aktiviteter, når det gælder større viden om, hvad der virker i praksis, er problematisk.
En ny undersøgelse fra Anvendt KommunalForskning viser netop, at 45 pct. af professionshøjskolernes aktiviteter til udviklings- og vidensbasering er finansieret af globaliseringspuljen, der udløber i år.
Det fremgår ikke af redegørelsen, hvad ministeren, subsidiært regeringen, påtænker at gøre ved den økonomiske udfordring. Hvad der imidlertid fremgår, er ønsket om at holde økonomien i uddannelsessystemet på det nuværende niveau.
Af afsnittet om taxameterog bevillingsreformen fremgår det, at ændringen af tilskudssystemet skal foregå inden for den eksisterende ramme.
Er det at fodre hunden med sin egen hale?
Giver det flere midler til at udvikle?
Jeg håber derfor også, at uddannelsesministeren vil gøre grundigt rede for de økonomiske sammenhænge.
Det tankevækkende er jo, at regeringen gik til valg på et forsigtighedsprincip: Pengene skal være i kassen.
Men i uddannelsestilfældet er målsætningerne blæst højt og flot ud på forhånd, inden pengene er i kassen.
Når det gælder reformen af de videregående uddannelser, finder vi, at der er gode takter i princippet om at øge videngrundlaget på baggrund af forpligtende aftaler mellem institutionerne, der fremmer forsknings- og udviklingssamarbejde.
Vi finder også, at tankerne om det fleksible uddannelsesvalg er interessant, men vi vil gerne advare imod at få for vidtløftigt sammensatte kandidatuddannelser.
Af samme årsag er det væsentligt for Venstre, at aftagerne reelt set vil anvende de nye kandidater, og at aftagerne derfor også bliver inddraget i at udforme og kvalitetssikre ideerne om det fleksible uddannelsesvalg.
Det perspektiv, som ministeren fremlægger omkring meritgaranti, bakker Venstre op om.
Det er afgørende, at de studerende efter et udlandsophold får meritoverført nøjagtig det antal ECTS-point, som et studium i udlandet måtte give.
Ellers giver ECTS-pointsystemet ingen mening.
Det er vigtigt at få integreret dette på alle videregående uddannelser, men det gør det ikke alene.
Derfor er det også nødvendigt at sikre udviklingsprogrammer mellem virksomheder, studerende og uddannelsesinstitutioner, så viden og virksomhedsudvikling reelt kommer til at gå hånd i hånd, ikke mindst, når det gælder de små og mellemstore virksomheder, og ikke mindst, når det gælder udviklingen i de tyndtbefolkede områder.
Jeg vil derfor heller ikke undlade at gøre ministeren opmærksom på, at det regionale perspektiv har Venstres opmærksomhed, og at dette perspektiv i nogen grad synes at være fraværende i denne redegørelse.
Eksempelvis kunne man stille spørgsmålet, om ministeren har agt omkring udviklingskontrakterne og den regionale spredning, ikke mindst når det gælder professionshøjskolerne.
Afslutningsvis hæfter jeg mig ved de tanker, uddannelsesministeren gør sig omkring praktik, og at alle studieordninger skal muliggøre omkring 30 ECTS-point til praktik-, klinik- eller muligheder for erhvervssamarbejder.
Dette er noget, der skal tænkes grundigt igennem, for praktik gør det ikke alene.
Der skal i høj grad fokuseres i et praktikophold, ifald det skal bidrage med nyttige erfaringer.
Inden Venstre ser en mere grundig beskrivelse af praktikproblematikken, ønsker vi ikke at gå ind i nærmere spekulationer omkring dette felt.
Vi ser derfor også frem til en fortsat drøftelse med regeringen omkring dette, hvortil redegørelsen danner et udmærket grundlag.