Morten Messerschmidt (DF), 2008-02-01:
Jeg vil godt starte med at kvittere for de positive tilkendegivelser, jeg synes der har været fra en lang række partier, særlig fra partier på venstrefløjen, der har kunnet pege på områder, hvor man i hvert fald har kunnet erklære sig enig i varierende grad i, at der er et problem her.
Jeg vil sådan set
Det har fra nogle ordføreres side været fremhævet, at de afgørelser, som kommer fra EF-Domstolen af politisk karakter, er rimelige; at det jo er rimeligt nok, at EF-retten har forrang, at det er rimeligt nok, at den går forud for de nationale medlemsstaters grundlove osv.
Jeg vil bare gerne starte med at sige, at rimelighed overhovedet ikke er et kriterium her.
For så kunne man jo forestille sig en model, hvor vi i Europa afskaffede demokratiet og fik en venlig kejser, som kun udstak rimelige afgørelser.
Vi ville så kun have rimelige love, men det ville ikke være særlig demokratisk.
Så det her handler overhovedet ikke om, hvad det er for et indhold, afgørelserne har, det handler om, hvordan reglerne bliver til.
Jeg vil sige, at for os i Dansk Folkeparti er det altså et grundlæggende princip, at politiske afgørelser skal træffes af politikere, som kan udskiftes af vælgerne.
Det kan dommere ikke, dommere har ikke noget folkeligt mandat, og derfor skal domstolene også som sådan indtage en mere konservativ, en mere tilbageholdende stilling til egentlige politiske afgørelser.
Det har vi i Danmark en klar tradition for, Højesteret har i forbindelse med en lang række sager, bl.a. spørgsmålet om skuffede forventninger i erstatningsretten, sagt, at det ikke er et område, som domstolene kan tage stilling til, det er et politisk spørgsmål, som man altså henviser til afgørelse nogle hundrede meter til højre for bygningen med Højesteret, nemlig i Folketinget, fordi det er her, den afgørelse skal træffes.
Problemet er, at man ikke i EF-systemet, ved EF-Domstolen, har samme tilgang til det.
Og det her med, at vi ikke laver regler, der er klare nok, vil jeg altså sige må bero på en misforståelse.
For hovedparten af de domme, vi har diskuteret i dag og kritiseret i den her diskussion om the policy making, altså den politiske aktivisme ved Domstolen, har et retsgrundlag, der er fuldstændig klart.
En af de afgørende er f.eks. dommen om det danske produktansvarsregelsæt, hvor man i Ministerrådet blandt alle medlemslandenes regeringer var fuldstændig enige om en erklæring om, at Danmark selvfølgelig skulle have lov til at bevare sin høje forbrugersikkerhed.
Det kom man ved EF-Domstolen frem til var i strid med det indre marked, og man underkendte det.
Så der har ikke været nogen som helst uklarhed ved Ministerrådet; der var fuldstændig enighed om, at Danmark skulle have lov til at have en højere forbrugersikkerhed, men man mente bare fra EF-Domstolens side, at man var berettiget til at tilsidesætte den demokratiske afgørelse.
Det samme kan siges hensyn til bopælspligtsdommen, hvor vi havde en klar protokol, protokol 16; den blev også tilsidesat.
Sådan er det.
Man må pege på dom efter dom, hvor Domstolen indtager en mere og mere politisk stilling.
Hvis man ser det over tid og ikke bare fokuserer på de seneste afgørelser, som også er væsentlige og er af stærkt kritisabelt indhold, er der ingen tvivl om, at lige siden 1960'erne, hvor EF-Domstolen slog fast, at EF-retten skal have forrang
det var ikke politikerne, men dommerne, der slog det fast - har der været den her tendens til politisk aktivisme.
Særlig efter at man fik den unionsmæssige overbygning i 1993 med Maastrichttraktaten, er det gået helt grassat, hvis jeg må bruge et lidt frimodigt udtryk.
Det er EF-Domstolen, som i dag - alene i kraft af, at EF-Domstolen har besluttet, at det skal være sådan - har den endelige afgørelse om tredjelandes borgeres opholdsret i EU, i spørgsmålet om ret til dagpenge, børnepenge, studenterydelser.
Alle sådan nogle ting, som med den måde, som vi har bygget vores finanslov op på, er nært forbundet med det nationale velfærdssystem, er blevet juridiske afgørelser.
Der er ingen tvivl om, at for helt almindelige mennesker som mig og forhåbentlig de fleste her i Folketinget vil spørgsmålet om, hvem der skal have børnepenge, hvem der skal have studieydelse, hvem der skal have dagpenge, altså hvem der skal have penge fra den danske finanslov, være en politisk afgørelse.
Der skal i EF-Domstolen ikke ind over; der skal EF-Domstolen tværtimod holde sig væk.
Derfor har vi et behov for at stække Domstolen.
Vi har et behov for, at EF-Domstolen får at vide, at den ikke skal træffe politiske afgørelser.
Her skriver man meget klart, at de danske dommere alene skal rette sig efter loven.
En af de helt afgørende sager har selvfølgelig været miljødommen - den dom, hvor man simpelt hen flyttede rundt på traktaterne.
Her var der heller ikke tale om, at der var uklarhed; her var der heller ikke tale om, at politikerne ikke havde kunnet finde et ordentligt kompromis.
Der var ganske enkelt tale om, at Domstolen var utilfreds med, at hollænderne og franskmændene havde sagt nej til EU-forfatningen, til kronen på det i værk, som man havde arbejdet på i 50 år.
Domstolen var uenig i, at forfatningen ikke var god.
Den var uenig med befolkningerne, og derfor traf man en klokkeklar politisk afgørelse om, at retspolitikken ikke længere var et mellemstatsligt anliggende.
Det var ikke et anliggende, hvor medlemslandene skulle have vetoret, og det var ikke et anliggende, hvor EF-Domstolen kun havde begrænset tilgang.
Nej, det var pludselig et overstatsligt anliggende, på trods af at selv folk, der ikke har nogen som helst juridisk baggrund, men blot er i stand til at håndtere deres modersmål på skrift, vil kunne konstatere, at det er fuldstændig klart, at der på det retslige område er en væg imellem det mellemstatslige og det overstatslige.
Den væg blev flyttet, den blev væltet omkuld, alene af politiske årsager, fordi EF-Domstolen har den noget særegne tilgang til arbejdet, at man skal være japartierne og integrationisttilhængerne behjælpelig med at gennemføre det endelige projekt, nemlig en forfatning for Europa.
Vi er grundlæggende uenige i, at det skal være dommere, der træffer sådanne afgørelser.
Hvis vi skal have en forfatning for Europa, skal det være befolkningerne, der træffer den afgørelse.
Det skal ikke være dommerne.
Derfor har vi i Dansk Folkeparti med det her beslutningsforslag tilsigtet, at man forsøger at tøjle Domstolen.
Det er fuldstændig rigtigt, som det flere gange er blevet fremdraget, at det skal op på IGC, en Inter-Governmental Conference, men sådanne finder jo jævnligt sted.
Der har i hvert fald de sidste mange år været et par stykker om året, så jeg tror, at også den danske regering ville være i stand til at finde lejlighed til at nævne det her ganske alvorlige demokratiske problem over for sine europæiske kolleger.
Jeg kan konstatere, at der ikke er flertal for forslaget.
Men jeg kan også konstatere, at der i hvert fald uden for regeringspartierne - både det parti, som valgte at komme og diskutere det her centrale spørgsmål, og det parti, der valgte ikke at komme - er vilje til at analysere problemerne.
Det kan måske være i en beretning i Europaudvalget, det er vi åbne over for.
Det centrale er, at vi får italesat, at det er politikere, der træffer politiske afgørelser, og at dommere alene træffer juridiske afgørelser.
Det vil jeg i hvert fald afslutningsvis takke for.