Anders Samuelsen (LA), 2011-11-10:
Undskyld mig, men den måde at argumentere på er under niveau.
Der er aldrig nogen fra Liberal Alliance, som har sagt, at fattige familier burde skamme sig.
Der er en ordfører for Liberal Alliance, som har sagt, at den måde at skubbe dårligt stillede familier foran sig på, som en konkret ordfører for SF har gjort, burde man skamme sig over.
Der er aldrig nogen fra Liberal Alliance, der har sagt, at folk, som er dårligt stillede, burde skamme sig.
Så er det bare slået fast.
Hvis der er et opfølgende spørgsmål, så værsgo.
Uha, det er svært at komme efter sådan en ordfører og sådan en ordførertale.
Man har fornemmelsen af, at hvis finansministeren ikke holder fast, ender vi alle sammen som sovjetiske toiletrensere: lige, men fattige, men altså lige, og det er jo et af Enhedslistens mål.
Hvad er det egentlig, det danske Folketing og de danske politikere ikke forstår?
Europa er ramt af en gigantisk gældskrise, men omfanget af katastrofen er ikke rigtig gået op for den danske befolkning, og det synes jeg sådan set er fair nok, og det skal være tilgivet.
Det, der derimod er meget svært at tilgive, synes jeg, er, at danske politikere i den grad sidder på hænderne.
Enten må det være, fordi det store brede flertal i det her Folketing ikke rigtig tror på den her råben om, at nu kommer ulven, eller også er det, fordi der fortsat er en ekstrem angst for, hvad vælgerne, danskerne, vil sige, når det går op for dem, at man har forholdt dem oplysninger, og at man ikke har fortalt sandheden om, hvor galt det egentlig står til i Europa, og hvad konsekvenserne bliver også for Danmark, hvis vi fortsætter ad det spor, som den nuværende regering nu har lagt ud i direkte forlængelse af den forrige regering – et spor, der betyder en udsigt til op imod 100 mia. kr. i underskud om året. Den gamle regering blev til tider anklaget for at lave ufinansierede skattelettelser.
Her taler vi om, at Enhedslisten, SF, Det Radikale Venstre og Socialdemokratiet kommer til at lægge navn til ufinansierede skattelettelser for 100 mia. kr. om året, for det er jo det, der er tale om.
Når man bruger for 100 mia. kr. mere, end man har, laver man reelt ufinansierede skattelettelser.
Man udskyder en udgift, som senere skal hives ind og bliver nødt til at blive hevet ind, om ikke andet så ved højere skatter.
Her er fakta: Toget er kørt for det europæiske samarbejdes prestigeprojekt nr. 1, euroen – slaget er tabt!
Senest første kvartal 2012 er der meget stor sandsynlighed for, at grækerne er ude.
Derefter følger en række endnu mere ubehagelige oplevelser.
Den kortsigtede italienske obligationsrente har allerede været oppe over 7 pct., og det er et klart signal om, at markedet også har mistet tilliden til, at de kan rette op.
Det bliver kun værre, når det bliver tydeligt, hvor eksponerede italienske banker er mod den græske økonomi.
Herefter fortsætter lavinen mod Portugal og Spanien, men inden da er Frankrig også kommet i ganske alvorlige problemer.
Hver gang de europæiske topledere har mødtes og fremover vil mødes, vil vi opleve det samme teater gentage sig.
Tomme løfter om, at nu bliver der rettet op, efterfulgt af et par dage, hvor markederne retter sig, indtil man får nærlæst de aftaler, som er lavet, som viser sig at være bygget på sand.
Ingen konkrete anvisninger til, hvordan det her skal gennemføres.
Sådan er EU-samarbejdet grundlæggende strikket sammen.
Skulle man kunne sætte konkret handling bag de ord, som man kommer frem til ved hvert eneste af de her topmøder, ville det jo kræve en de facto-ophævelse af nationalstaten, forstået som en konsekvent gennemført overnational europæisk finanspolitik.
Det er ikke realistisk, demokratisk muligt – det er hverken politisk eller demokratiske ønskeligt.
Derfor er det en død sild, og derfor tales der allerede nu om, at forrige uges store europæiske aftale på det møde, hvor Merkel for alvor trådte i karakter, som der blev sagt, i virkeligheden om nogle år vil blive udråbt som det møde, hvor euroens endelige slutspil blev indledt.
Så meget om fakta!
Det er det, der er rammen om dansk økonomi og dermed også den finanslov, vi diskuterer nu.
Løbet er kørt.
Alle med indsigt i international økonomi ved det, men ingen, heller ikke i det danske Folketing, tør sige det.
Er der så overhovedet ikke nogen europæiske lyspunkter?
Svaret er: Nej.
Men der er lande, der har en nogenlunde habil chance for at rive sig fri af lavinen, den lavine, som vil ramme alle andre.
Det er lande som Sverige og Tyskland.
Også andre lande, som ikke er med i det europæiske samarbejde, ser ud til at være på sporet, Schweiz, Singapore.
Her er så den gode nyhed til gengæld.
Når de andre lande kan, når der er lande, der kan, så kan Danmark vel også.
Hvorfor gør vi det så ikke?
Hvorfor skulle vi ikke kunne gøre det?
Vi er ikke med i euroen, og der kræves blot et flertal på 90 mandater i det her Folketing for at ændre kursen.
Sværere er det sådan set ikke.
Vi kan, hvis vi handler hurtigt og konsekvent, komme ud på vindersiden, men det kræver betydelig mere end et finanslovforslag, hvis vildeste forslag er en forhøjelse af prisen på en pakke 20-styk-smøger på 3 kr., som i forslaget er opgjort til overhovedet ikke at have nogen effekt finanspolitisk, og så er der et par hundrede millioner kroner ekstra til forskning.
Hvad er der så egentlig mere af nyt i forhold til den finanslov, som VK lagde frem, ud over yderligere gældsætning og en helt patetisk kickstartpakke på 10 mia. kr. i 2012 og yderligere 7 mia. kr. i 2013?
Hold lige de to tal, 10 mia. kr. og 7 mia. kr., som skal genskabe væksten i Danmark, op imod, at vi er gået fra at have et overskud på omkring 60 mia. kr. om året til nu at have et underskud på 100 mia. kr.
Det er en forskel på astronomiske 160 mia. kr. om året i negativ retning.
Og så taler man om at smide en vækstpakke ud på 10 mia. kr.!
Hvad skal der så til for at få Danmark på rette kurs?
Er det her finanslovforslag kuren?
Man kunne næsten fristes til at tage en håndsoprækning i det her Folketing og spørge, om der er nogen, der tror på, at det her er vejen ud af den strøm, som vi er en del af, og som har direkte kurs mod afgrunden.
Jeg tror ikke på, at der er nogen, der ved deres fulde fem vil påstå, at den her finanslov er svaret.
Jeg kunne jo ønske, at det, der skulle til, var bare at byde ind med Liberal Alliances politik: Maks. 40 pct. skat på arbejde, halvering af selskabsskatten, forhøjelse af pensionsalderen til 68 år og en fuldstændig afskaffelse af efterlønnen.
Men er det nok?
Jeg tror desværre, at vi er meget tæt på det punkt, hvor det ikke længere er nok, på trods af at den relativt beskedne plan, som vi lagde frem i valgkampen, allerede på det tidspunkt blev udråbt som værende ultraliberalistisk og i hvert fald fuldstændig urealistisk.
Udfordringen er for os alle sammen herinde, at den gæld skal væk, konkurrenceevnen skal styrkes markant og de offentlige udgifter skal ned og ikke op.
Der er ingen vej udenom, og venter vi for længe, kan vi intet gøre, for så slæbes vi med i det fald, de andre er på vej ud i.
Vi kan sammenligne vores situation med, at vi sammen med resten af Europa er fanget i en strøm, der stadig stærkere trækker os mod et alt opslugende vandfald.
Jo længere tid man lader stå til, jo stærkere bliver strømmen, og jo sværere er det at få hevet sig selv op på land, og derfor skal der skrappere og skrappere midler til for at redde nationen.
Det er det, Grækenland oplever nu, og det er det, italienerne er ved at komme til at opleve, og derefter følger spanierne og portugiserne.
Det er virkeligheden, venner.
Det er det, vi bør begynde at forholde os til.
Og tænk engang, lige præcis i dette hus er 90 mandater nok til at ændre kursen og redde Danmarks økonomi.
Jeg tror på, at hvis vi ikke gøre noget, kommer vi i en situation, hvor noget så forholdsvis uambitiøst som maks. 40 pct. skat på arbejde og lidt færre offentligt ansatte osv., som vi gik til valg på, ikke er nok.
Så er det snarere en 10, 20, 30, 40 plan, der skal til for at redde Danmark, forstået som en selskabsskat på maks. 10 pct., en reduktion på 20 pct. af de offentlige udgifter, hvilket svarer til op mod 160 mia. kr., altså den difference, som vi har oplevet bare inden for de senere år, 30 står for en maks skat på arbejde 30 pct., og 40 står for et maksimalt skattetryk på 40 pct. i modsætning til nu, hvor vi cirka, inklusive gældsætning, har et skattetryk på 50 pct. –
10, 20, 30, 40 er der, vi kan ende, hvis vi ikke begynder at handle, og hver gang vi vedtager en finanslov, har vi låst os fast i yderligere 1 år.
Det er derfor, at vi i Liberal Alliance efterlyser noget mere handling.
Det er derfor, at vi ønsker, at det her Folketing udnytter, at vi har en mulighed for at redde også det velfærdssamfund, som alle jo her går ind for, forstået som det princip, at de, der har behov, får hjælp, og andre gives muligheder for at udnytte de evner, de har.
Vi er på vej til at låse hinanden.
Sammenlignet med de tiltag, som jeg lige har nævnt, er Liberal Alliances plan, som vi gik til valg på, en søndagstur i parken.
Det kunne være, at man skulle tage at udnytte det tilbud om en søndagstur i parken i stedet for at vente på det, der er langt mere alvorligt.
Hvad er alternativet?
Det er en årelang recession, massearbejdsløshed, massiv gældsætning af de kommende generationer.
Er det rimeligt, at vælgerangsten skal drive os derud?
Derfor: Hvad er det, de danske politikere, det her Folketing, ikke forstår ved den globale gældskrise?
Og hvis man forstår krisens omfang, hvorfor er det så, at vi ikke handler?