Margrethe Vestager (RV), 2013-12-13:
Jeg har faktisk ikke det daværende beslutningsforslag present, og jeg kan ikke huske, om vi gjorde os skyldige i den samme undladelsessynd – synes jeg – som i det her beslutningsforslag, nemlig at lade være med at repræsentere både fordele og ulemper.
Og det er muligt – det kan jeg ikke afvise – at vi har haft det samme manglende blik for, at der både er fordele og ulemper forbundet med begge metoder.
Regeringen kan ikke støtte forslaget om at erstatte d'Hondts metode med største brøks metode til at beregne mandaterne ved et kommunalvalg og regionsvalg.
Det skyldes ikke, at det system, vi har i dag, er perfekt.
Det er det ikke.
I dag bruger vi som bekendt den d'Hondtske metode til at beregne fordelingen af mandater ved kommunale og regionale valg, og den metode har sine svagheder.
Der er bare det ved det, at alle metoder til at opgøre et valg har deres svagheder.
Ingen valgmetode kan i praksis sikre fuld forholdsmæssighed i mandatfordelingen.
Mandater skal som bekendt fordeles i hele størrelser – det tror jeg at vi alle sammen sætter pris på – og partiernes stemmer vil så godt som aldrig falde sådan ud, at hvert partis andel af stemmerne svarer til et helt antal mandater.
Vittige sjæle ville muligvis sige, at Radikale godt kunne mestre at være sådan lidt til den ene side og lidt til den anden side, men det skal jeg helt lade ligge.
De fleste synes, at man skal fordele hele mandater.
Men dermed jo også sagt, at det ikke er muligt i virkelighedens verden at sikre matematisk fuld overensstemmelse mellem de enkelte partiers stemmeandele og mandatandele.
Man må jo så gøre op med sig selv, om man synes, at den ene metode er bedre eller mere demokratisk end den anden.
Den nuværende d'Hondtske metode har en tendens til at begunstige større partier og dermed give disse partier en vis overrepræsentation.
Det kan i nogle tilfælde føre til, at et parti kan få absolut flertal af mandaterne i en kommune eller en region, selv om partiet ikke har fået absolut flertal af stemmerne.
Ved valget i 2009 skete det i to tilfælde, at et parti fik absolut flertal af mandaterne, selv om det ikke fik et tilsvarende flertal af stemmerne, nemlig i Gentofte og Varde Kommuner.
Ved det netop overståede kommunalvalg er det tilfældet i tre kommuner, nemlig i Brøndby, Lemvig og Billund.
Den største brøks metode kan derimod have en tendens til at være særlig gunstig over for mindre partier og dermed give disse partier en overrepræsentation.
Det betyder, at metoden ikke giver nogen garanti for, at et parti, der har over halvdelen af stemmerne, også får over halvdelen af mandaterne, altså den omvendte situation af den, som den d'Hondtske metode kritiseres for af forslagsstillerne.
Den anden svaghed ved den største brøks metode er, at den kan give små partiers vælgere en uforholdsmæssig stor overrepræsentation.
En vælger, der stemmer på et lille parti, kan dermed blive repræsenteret med et mandattal, der ligger langt over den gennemsnitlige for alle vælgere under ét.
Og det er faktisk ret tilfældigt, hvor stor overrepræsentationen bliver.
Man kan risikere, at et parti får et mandat for en meget lille brøk eller omvendt, at en meget stor brøk ikke giver nogen mandatgevinst.
Spørgsmålet er så, om en overrepræsentation af de små partier er mere retfærdig, end at de store partier i nogle tilfælde får 1 eller 2 mandater mere, end de ville have fået efter en anden beregningsmetode.
Svaret på spørgsmålet er jo det, der er uenighed om blandt partierne, og det forventer jeg også vil afspejle sig i debatten i dag.
Jeg tror, at ordførerne med fordel kan lave en lille forudsigelse i deres notesbog om, hvordan partierne vil fordele sig – alt efter deres størrelse.
Det, jeg hæfter mig ved, er, at ingen af de to svagheder, som jeg nævnte ved den største brøks metode, ofres ret meget spalteplads i forslaget.
Uanset om man mener, at den ene metode er bedre end den anden metode, så synes jeg, det klæder diskussionen, at man lægger fordele og ulemper ved begge metoder frem, og altså også, at største brøks metode heller ikke er en perfekt metode, at den ligesom den d'Hondtske metode har sine ulemper.
Tilbage står jo stadig, at ingen af de kendte valgmetoder repræsenterer en større retfærdighed end de øvrige, og det kan meget vel afhænge af, hvordan stemmerne konkret fordeler sig, om man foretrækker den ene metode frem for den anden metode.
De svagheder, der knytter sig til den største brøks metode, overstiger efter regeringens mening ulemperne ved at holde fast i den gældende valgmetode ved kommunalvalg og regionsvalg.
Derfor er det som sagt indledningsvis sådan, at vi ikke kan støtte indførelsen af den største brøks metode ved kommunalvalg og regionsvalg.
Jamen der er jo mange forskellige holdninger, også uafhængige, som ser på det, som det netop blev nævnt, og så er der politiske holdninger til det.
Under alle omstændigheder er det jo en politisk afgørelse, hvor man ender; og som jeg håber det fremgik af indledningen til debatten, har vi afvejet fordele og ulemper og hverken været blinde for det ene eller for det andet.
For det gør selvfølgelig indtryk, hvordan folk vurderer de forskellige måder at fordele mandaterne på, sådan som vi gør det ved henholdsvis folketingsvalg og kommunal- og regionsrådsvalg.