Rasmus Prehn (S), 2010-06-16:
Det er ganske tydeligt, at regeringspartierne og Dansk Folkeparti ikke har lyst til den store debat på de her områder, og det forstår man jo godt, for det er dybt usympatiske forslag.
Hvor det tidligere forslag, L 218, var slemt, er det her, L 219, endnu mere slemt.
Sagen er den, at man sådan set selv argumenterer for det ved at sige: Vi kan se, at hvis man skal straffe kommunerne, er det nu engang bedre at gøre det individuelt end kollektivt.
Derfor valgte man så med det forrige lovforslag at gøre straffene mere individuelle, sådan at dem, der bruger for meget, er dem, der bliver straffet.
Men den logik varede altså kun lige til det her lovforslag, for med det har man så fundet ud af, at der altså nu skal være kollektiv straf.
Det betyder simpelt hen, at man kan have en kommune, hvor borgerne helt demokratisk har valgt en kommunalbestyrelse, som fra ende til anden har overholdt alt, hvad der skal overholdes, og hvor der ikke er en finger at sætte på noget som helst – ikke en finger at sætte på noget som helst – men at man så har fundet ud af ved at bruge ufrihed, tvang og mistro over for det kommunale selvstyre, at man hellere lige må lave sådan en kollektiv straf, så de her borgere, der har valgt en kommunalbestyrelse, der har overholdt alle regler, kan blive straffet med op til 500 kr. pr. borger – 500 kr. pr. borger lyder straffen på!
Selv om man har gjort alt rigtigt, selv om man har fulgt alle de regler, der er for de her ting, kan man blive straffet kollektivt.
Det er uhyrligt, og det er et brud med de principper, vi plejer at arbejde med i forhold til det kommunale selvstyre.
Så er der en hel masse mystiske incitamenter i det her lovforslag.
Og man kan regne lidt på, hvad kommunerne skal gøre for at overleve den her situation.
Lad os tage den kommune, vi står i, nemlig Københavns Kommune.
Københavns Kommune har faktisk haft tradition for at overholde en række af de her aftaler, og hvis de gør det fortsat, skal de alligevel budgettere med – hold fast, venner – 300 mio. kr. i en bufferzone.
De er nemlig nødt til at budgettere med det, for hvis der nu skulle være nogle andre, som ikke overholder de her regler, kan de risikere at skulle betale en stor pris, og det er så 300 mio. kr., man skal budgettere med til det.
Man tager simpelt hen – trylle-rylle-rylle – 300 mio. kr. ud af budgettet, som skal stå og kede sig i en bufferzone, simpelt hen fordi landets indenrigsminister sammen med Venstre, Konservative og Dansk Folkeparti har fundet ud af, at det er bedst at have pengene til at stå og samle støv, hvis det nu skulle være nødvendigt med en kollektiv straf.
Så er der også lagt op til et andet besynderligt incitament.
Det er sådan, at man siger til kommunerne: Selv om I sådan set bruger mindre, end vi har lavet aftaler om I må, så kan I risikere en straf, hvis det er sådan, at I har været så frække at budgettere ambitiøst.
Hvis man har lyttet til indenrigsministeren og sagt, at man faktisk gerne vil budgettere ambitiøst, gerne vil lidt ned i niveau og derfor budgetterer med at spare nogle penge, og hvis det så viser sig senere, at der kommer nogle uforudsete udgifter og kommunen bruger lidt mere – den bruger stadig væk mindre end det, der er lavet aftale om, men den bruger lidt mere end det, den havde budgetteret med – skal straffen falde.
Det er jo simpelt hen den omvendte verden; det er en mærkelig incitamentsstruktur, at man straffes for at overholde en aftale, bare fordi man gerne vil prøve at budgettere ambitiøst.
Så igen er der en hel masse eksempler på det, man kunne kalde lovsjusk, på ting, der ikke er gennemtænkt, og på ting, vi ikke har kunnet få ordentlige svar på i den her lovgivningsprocedure.
Det er sørgeligt.
Så er der selvfølgelig alle de principielle argumenter, og dem har vi været lidt igennem.
Jeg forstår godt, at indenrigsministeren har det så umådelig svært med det med frihedssynet, og så er det nemt bare at sige, at man ikke bare skal have lov til at bruge løs.
Men det er jo heller ikke det, kommunerne vil.
De har ikke lyst til at bruge løs, de vil bare gerne sikre borgerne ordentlig velfærd, de vil gerne sikre, at børnene får en ordentlig skolegang.
Der har lige været en undersøgelse, der viser, at der, i modsætning til hvad den nuværende indenrigsminister i sin egenskab af undervisningsminister turnerede rundt og sagde, faktisk er brugt mindre på folkeskolen.
Kommunerne vil gerne sikre vores børn en ordentlig skolegang, men det bliver der ikke mulighed for.
De vil gerne sikre vores børn en ordentlig børnehave, men det bliver der ikke mulighed for.
Det er sådan, at den her kommuneaftale, der er blevet indgået, og som ministeren får til at lyde som en fuldstændig frivillig aftale, er et udtryk for et diktat.
Jeg står her med NYT fra KL’s bestyrelse, hvor Kommunernes Landsforenings formand, Jan Trøjborg, under overskriften »Stram økonomi i 2011« siger: »Det er vigtigt for mig at slå fast, at weekendens aftale om kommunernes økonomi i 2011 ikke ligner tidligere års økonomiaftaler. Det helt usædvanlige er, at den økonomiske ramme ikke har været en del af forhandlingerne i år.
Vi har i KL's bestyrelse derfor ikke haft indflydelse på rammen.
Den havde regeringen på forhånd forhandlet på plads med Dansk Folkeparti i Folketinget og dikteret os.
« Så der er altså ikke tale om frihed her, der er tale om tvang, der er tale om detailstyring, og der er tale om et overgreb på det kommunale selvstyre.
Jeg blev færdig, men jeg vil gerne understrege pointen en gang til: Der er ikke tale om frihed her, der er tale om tvang, og der er tale om mistillid over for det kommunale selvstyre.
Det er ærgerligt, at vi skal se det fra en såkaldt liberal regering.