Per Clausen (EL), 2008-04-08:
Nogle kunne måske, når de hører den her debat, få det indtryk, at diskussionen handler om en traktat, der er grundlæggende forskellig fra det, der har karakteriseret EU indtil nu, og det er faktisk kun på ganske få områder rigtigt.
Det, der jo er underligt, er, at vi her i Folketinget står og diskuterer en ny Lissabontraktat fuldstændig løsrevet fra de kritikpunkter, der har været rejst af EU i de foregående år.
Hvor ofte har vi ikke stået her i Folketingssalen, siddet i Folketingets udvalg, deltaget i folkelige debatter og diskuteret det meget store problem, at alle beslutninger i EU grundlæggende er underlagt hensynet til det indre marked.
Vi har kunnet konstatere, hvordan hensynet til det indre marked gør, at de krav, der stilles til økologiske fødevarer, ændres, sådan at nitrit bliver en del af økologien, at medicin i fødevarer er noget, vi bliver nødt til at acceptere, at de omfattende dyretransporter, der foregår i EU, er uden for vores rækkevidde - alt sammen på grund af det indre markeds dominans i EU.
Jeg kan huske, at der, når vi diskuterer det med Socialdemokraterne, SF og De Radikale, er enighed om, at det er skidt, og at det ville være dejligt, hvis vi kunne få det indre markeds totale dominans i EU reduceret.
Der er en anden ting, vi også har brugt meget tid på at diskutere: EF-Domstolens dominans - hvordan EF-Domstolen ved hjælp af at træffe afgørelser om bopælspligt og nu også om konfliktspørgsmål og i en række andre tilfælde har truffet beslutninger, der gør, at det, vi troede var forudsætningen for vores EU-medlemskab, ikke længere var det.
Også på det område har der været bred kritik, brede diskussioner og enighed om, at det burde vi gøre noget ved.
Forbløffende nok spiller disse ting tilsyneladende ingen rolle, når de EU-ukritiske partier diskuterer deres holdning til Lissabontraktaten,
så er Lissabontraktaten god, et fremskridt,
Når man får den her oplagte anledning til at tage spørgsmålet om det indre marked op, denne oplagte anledning til at tage EF-Domstolen op, denne oplagte anledning til at sige, at nok er nok, og at vi ikke vil acceptere, at Lissabontraktaten køres igennem, uden at de her problemer er løst, så ønsker man ikke at bruge den anledning, på trods af at man jo erkender, at det rykker ved selve grundlaget for det danske medlemskab af EF og EU, som det har været formuleret igennem alle årene, når EF-Domstolen træffer de her afgørelser.
Alligevel ender man altså med at sige, at det at få Lissabontraktaten igennem alligevel er så vigtigt, at det ikke må stoppes af hensyn til bagateller som konfliktretten og spørgsmålet om det kommunale selvstyre.
I stedet for vender man tingene på hovedet og siger, at det er de såkaldte modstandere, der vil tage Lissabontraktaten som gidsel.
Jeg vil vove den påstand, at det er de EU-ukritiske partier, som tager konfliktretten, muligheden for at føre en selvstændig politik som gidsel for at få Lissabontraktaten gennemført.
Nu burde det jo være sådan, at alting var klarlagt.
Der er jo faldet rosende ord til dem, der har stillet mange spørgsmål tidligere i dagens debat, og det er vi selvfølgelig glade for.
Men det viser sig nu alligevel, f.eks. når man i dag læser Politiken, at der tilsyneladende alligevel er en uvane, også i det folkevalgte Europa-Parlament, når det handler om at bringe ting videre til offentligheden.
For hvad siger man dernede?
Ja, vi skal selvfølgelig gå i gang med at lave alle forberedelserne til at sikre, at det, der bliver vedtaget med Lissabontraktaten, hurtigt kan føres ud i livet.
Men, siger Jo Leinen, som er formand for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender i Europa-Parlamentet: Hvis der skulle være noget politisk kontroversielt i det her, er det nu vigtigt, at I holder det skjult; de europæiske befolkninger skulle nødig opdage det, her i forbindelse med at vi ratificerer traktaten.
Om ikke andet har Jo Leinens åbenhjertigheder i det interne brev i hvert fald betydet, at vi i Enhedslisten er glade for, at der fortsat er yderligere mulighed for at stille spørgsmål i den her sag, for måske har vi alligevel ikke været grundige nok i det arbejde, der er lavet indtil nu, og det vil vi selvfølgelig rette op på. Men den her traktat løser altså ikke de grundlæggende problemer i EU.
Men hvad så med de nye ting?
Et af de interessante synspunkter, der fremføres her i debatten i dag, er, at det at flytte magt fra det danske Folketing over i Europa-Parlamentet er en demokratisering.
Jeg tror faktisk, at fru Lone Dybkjær nærmest kom til at sige, at hun da vist godt vidste, at det nok ikke var sådan for Danmark, men så var det sådan for andre lande, der ikke havde et Europaudvalg og derfor ingen demokratisk tradition for at træffe demokratiske beslutninger om ting, der foregår i EU.
Men realiteten er jo, at det ikke styrker den folkelige deltagelse, hvis man flytter magt fra det danske Folketing over i Europa-Parlamentet, det styrker ikke det folkelige engagement og den folkelige mulighed for at øve indflydelse.
Det har jo intet på sig.
Det, der sker, er, at man sikrer de større lande større indflydelse, og det er da også det, der ligger bag ændringerne i beslutningsprocessen med at gå over til flere flertalsafgørelser.
Man gør også det, at man ændrer på stemmevægtene, sådan at de store lande får større indflydelse.
Så kan man spørge: Jamen bliver det ikke mere effektivt?
Og det må jeg nok medgive at man ikke kan udelukke, selv om der nu træffes ganske mange beslutninger også i organer og sammenhænge, hvor man skal være enige for at træffe afgørelser.
Men det kan naturligvis ikke udelukkes, at det gør det mere effektivt, at man kan henvise til: Hvis I ikke tilslutter jer det her, bliver det vedtaget alligevel.
Ja, måske kan det endda føre til, at der træffes flere beslutninger i enighed, end det ellers ville ske.
Så man kan jo ikke udelukke, at det er mere effektivt, men jeg tror bare, man må erkende, at mulighederne for at udøve indflydelse fra os, der sidder her, bliver reduceret.
Så har man sagt: Jamen Folketinget får større muligheder for at reagere.
Og det er rigtigt, at man, i forlængelse af at man på en række områder fratager Folketinget afgørende indflydelse, giver mulighed for at aflevere gule og orange kort, hvorom det bedste, man kan sige, er, at det ville være et fantastisk eksperiment, hvis man indførte den slags gule og orange kort i sportsverdenen - det må vel være der, inspirationen kommer fra.
At det røde kort så er blevet til et orange, siger måske lidt om karakteren.
Så vil vedtagelsen af den her traktat også gøre, at EU vil få bedre muligheder for at agere sikkerhedspolitisk og udenrigspolitisk.
Det er der nogle, som siger er meget godt, for så kommer der et alternativ til USA.
Det interessante er, at det på to områder nu minder lidt for meget om USA.
For det første formuleringen om, at man skal forbedre den militære kapacitet: Hvis man ser på den aftale, der er lavet mellem de EU-ukritiske partier, vil man se, at de dog ikke når frem til, at det betyder nedrustning, selv om det er lige før, nogle af dem gerne så at det var sådan, det skulle fortolkes.
Men de siger, at det godt kan gøres uden at bruge flere penge, og det kan man jo ikke udelukke at det kan; men altså en forbedring af den militære kapacitet.
For det andet slår man fast, at man jo sådan set skal handle i overensstemmelse med principperne i FN - men altså ikke med udgangspunkt i, at der skal være truffet beslutninger i FN - og det var præcis det samme argument, som USA i sin tid brugte, da de startede i Irakkrigen.
Så alt i alt mener vi, at der er en del nyt i den her forfatning; men det nye er ikke godt, og det gamle, der var rigtig skidt, er bevaret.