Peter Christensen (V), 2008-02-21:
Det er en enestående succes, som alle dele af det danske samfund har medvirket til - ikke kun den nuværende regering, men også Schlüterregeringerne og Nyrupregeringerne.
Schlüterregeringerne tog det første skridt, da de op gennem 1980'erne kæmpede for at få landet på fode igen.
Schlüterregeringerne fik folk til at forstå, at man ikke skaber velstand ved at pumpe tomme kalorier ud i økonomien, det skaber bare inflation og frustration.
Man kan ikke i længden styre økonomien ved at forsøge at styre efterspørgslen i samfundet.
Schlüterregeringerne fik folk til at forstå, at reel velstand kommer af arbejde.
Derfor måtte man også øge udbuddet i samfundsøkonomien, udbuddet af arbejdskraft og udbuddet af kvalificerede mennesker.
Det var et afgørende skift fra de fejlslagne forsøg på efterspørgselsstyring over mod en effektiv udbudsstyring.
Nyrupregeringerne fortsatte det gode arbejde med konsekvente arbejdsmarkedsreformer og med fremme af konkurrence for stadig flere markeder.
Vi har haft gode forudsætninger for de mange reformer.
Vi har haft medvind i form af stadig flere unge på arbejdsmarkedet.
Vi har haft medvind i form af globalisering og frihandel, der gav os billigere varer.
Vi har haft medvind i form af østeuropæisk arbejdskraft på vore byggepladser, svensk arbejdskraft i vore butikker - ja, og tysk arbejdskraft i det jyske.
Vi har haft medvind i form af store arbejdskraftreserver blandt udsatte ledige og indvandrere.
I løbet af de senere år er medvinden taget af, vi har fået brugt store dele af de arbejdskraftreserver, der lå lige for, og vi har allerede indkasseret de gevinster, der var ved globalisering.
Derfor er det ikke længere så enkelt som tidligere at opnå vækst og fremgang.
Så alle, der ønsker dansk økonomi og danskerne det godt, må samarbejde om at fortsætte de seneste to årtiers linje.
Vi har alle en interesse i, at den reale velstandsstigning ikke pludselig bliver forvandlet til inflation.
Vi har alle en interesse i, at det store fald i arbejdsløsheden ikke pludselig bliver forvandlet til uholdbare, overdrevne lønstigninger, der sender de svageste ud af arbejdsmarkedet igen.
Vi har desværre set adskillige eksempler på, hvordan andre opsving er løbet af sporet, fordi arbejdsmarkedet kogte over.
Jeg tror, at de fleste heldigvis har lært af de dårlige erfaringer fra 1970'erne og fra 1980'erne.
I 1970'erne led de vestlige landes økonomier af stagflation, dvs. lav vækst og høj inflation.
Hver gang man hævede lønnen, skete der det, at den blev ædt op af stigende priser, og hver gang virksomheder og lønmodtagere skulle disponere økonomisk, blev de forstyrret af uklare prissignaler.
Det førte i sig selv til spild.
Dengang i 1970'erne troede man, at økonomisk vækst var noget, man kunne skabe ved at pumpe penge ud i samfundet, ud i økonomien.
I midten af 1980'erne løb det danske opsving således af sporet, fordi der blev givet ekstraordinært store lønstigninger på mellem 7 og 10 pct.
Der var jo mangel på arbejdskraft, sagde man.
Jeg tror, at vi stadig væk kæmper med de sociale følger af, at de mennesker mistede arbejdsevnen efter at have været arbejdsløse i så mange år.
Nogle vil måske så sige, at vi fik dæmpet efterspørgslen, men den slags teknokratbetragtninger giver jeg ikke fem flade øre for.
Jeg synes, at stigningen i ledigheden var en katastrofe både samfundsøkonomisk og for det enkelte menneske.
Og i parentes bemærket
førte den økonomiske krise i slutningen af 1980'erne og i begyndelsen af 1990'erne til, at den økonomiske lighed i Danmark blev større.
Vi har aldrig været så lige i Danmark, som vi var i begyndelsen af 1990'erne, da krisen og arbejdsløsheden var på sit højeste.
Men hvem havde egentlig glæde af det?
Jeg er glad for, at regeringens finanslovforslag fortsætter ad ansvarlighedens vej.
Regeringen har været lydhør over for gode råd fra den økonomiske fagkundskab om at dæmpe de store ambitioner en lille smule.
Vi oplever som sagt en række luksusproblemer i form af mangel på arbejdskraft og et stærkt kapacitetspres i store dele af økonomien.
Siden august er ledigheden nu faldet med yderligere 15.000 personer, og presset på arbejdsmarkedet er derfor blevet større end ventet.
Disse luksusproblemer skulle nødig gå hen at blive til ubehagelige strukturelle problemer.
På den baggrund har vi reduceret aktivitetsvirkningen af finanspolitikken fra 0,3 pct. af BNP til 0,2 pct. af BNP.
Vi dæmper altså det offentlige forbrug en lille smule.
Det offentlige forbrug bliver dæmpet i kraft af en midlertidig opsparingsordning, og ministerierne må udsætte en lille del af de planlagte udgifter.
De penge, som man må holde i lommerne i år, vil blive frigivet til næste år.
Det er nødvendigt at holde en lille smule igen med udgifterne, ikke mindst fordi kommunerne har øget deres forbrug med en del mere end det, der var aftalt med staten.
Kommunerne lægger vægt på, at de blot forsøger at opfylde de ønsker, som Folketinget har signaleret.
Det er sådan set prisværdigt, men tingene kan nu engang kun fungere, hvis man overholder de aftaler, man indgår.
Derfor har regeringen lagt op til, at den vil justere det kommunale aftalesystem.
Vi vil lægge nogle nye rammer for budgetsamarbejdet for at sikre, at de kommunale skatter og det kommunale forbrug holder sig inden for det aftalte, men også for at sikre, at alle bruger deres plads ved bordet under kommuneforhandlingerne fuldt ud frem for at putte med problemerne og lave sig et tagselvbord bagefter.
Men det væsentligste skridt, vi tager, består i en fortsat udbudsøkonomi, som vi startede tilbage i 1980'erne.
Jeg synes først og fremmest, at man skal løse sine økonomiske udfordringer ved at øge udbuddet, ikke ved at dæmpe efterspørgslen.
Et øget udbud af arbejdskraft og et øget udbud af varer gør os rigere, det giver flere muligheder.
En faldende efterspørgsel er derimod tegn på, at vi får færre økonomiske muligheder.
Med jobplanen har vi fremlagt en række initiativer, der skal bidrage til at sikre mere arbejdskraft herhjemme og fra udlandet.
I en tid med mangel på arbejdskraft er vi nødt til at se på, om de arbejdsløse kan komme hurtigere i gang og finde en vej ud på arbejdsmarkedet og væk fra overførselsindkomsterne.
I jobpakken lægger vi op til en stribe forslag, der skal medvirke til at få sat arbejdsudbuddet i vejret: Førtidspensionister, som har fået tilkendt førtidspension før 2003, får sikkerhed for, at de ikke mister retten til førtidspension, selv om de arbejder.
Vi styrker samtidig indsatsen for, at unge mennesker ikke ender på førtidspension.
Vi vil give folkepensionister bedre mulighed for arbejde.
De må således tjener 30.000 kr. om året, uden at de bliver trukket i folkepensionen.
Fremover behøver folkepensionister kun at arbejde 19 timer om ugen mod i dag i 29 timer.
Vi giver de 64-årige i arbejde skattenedslag på op til 100.000 kr., hvis de har arbejdet på fuld tid, siden de var 60 år.
Vi lader de studerende tjene 1.500 kr. mere om måneden, uden at de bliver trukket i SU.
Vi gør en ekstra indsats for at nedbringe sygefraværet, et hurtigtarbejdende udvalg vil granske hele området, inden regeringen fremlægger en handlingsplan.
Vi vil justere reglerne for de supplerende dagpenge, så flere kommer til at arbejde på fuld tid frem for på deltid.
Deltidsansatte får begrænset deres ret til supplerende dagpenge til 26 uger inden for en periode på 156 uger.
Og vi harmoniserer reglerne, så alle deltidsansatte uanset deres ansættelsesform får samme ret til supplerende dagpenge.
Vi er simpelt hen nødt til at gøre noget ved de supplerende dagpenge.
Vi ved, at mange har indrettet sig permanent på at have et deltidsjob og samtidig modtage offentlig forsørgelse.
Kun hver tredje modtager af supplerende dagpenge søger f.eks. efter job, og det kan ikke være meningen, at skatteyderne skal blive ved med at støtte mennesker, der ønsker at arbejde på nedsat tid i det uendelige.
Jobplanen rummer også en række initiativer, som sigter mod at tiltrække højt kvalificeret arbejdskraft fra udlandet.
I Venstre ser vi gerne, at kvalificerede, arbejdsomme mennesker fra andre lande bidrager til vores velstand.
Nogle vil måske indvende, at det ikke er nødvendigt at tiltrække udlændinge, men det er det, så længe vi danskere ikke selv er villige til at arbejde mere, end vi gør, og så længe vi danskere ikke selv er villige til at udskyde vores efterløn eller pensionering.
Summa summarum:
Med en lidt mere afdæmpet finanspolitik i 2008 og tilvejebringelse af mere arbejdskraft vil der være mulighed for, at den økonomiske politik samlet set vil være neutral eller vil dæmpe presset på vores arbejdsmarked.
Selv om vi dæmper ambitionerne en lille smule, er ambitionsniveauet stadig meget, meget højt.
Regeringen har afsat en kvalitetspulje på i alt 10 mia. kr. frem til 2011 til bedre velfærd og større arbejdsglæde i den offentlige sektor, og der er allerede opnået enighed om udmøntning af de 6 mia. kr. af puljen til bl.a. bedre uddannelse, ledelse og attraktive arbejdspladser med lavere sygefravær i den offentlige sektor.
Dertil kommer en ny aftale for en velfungerende kriminalforsorg og opfølgning på globaliseringsaftalen for 2006 om bl.a. 1 mia. kr. mere til voksen- og efteruddannelse frem til 2010.
Samtidig fastholder regeringen sin prioritering af vigtige indsatsområder.
De borgernære serviceområder i kommuner og regioner bliver løftet med knap 4 mia. kr. i 2008 i aftalerne mellem kommuner og regioner fra i sommer.
Forskning, uddannelse og iværksætteri prioriteres med yderligere 2 mia. kr. fra globaliseringspuljen i 2008, og der afsættes knap 0,7 mia. kr. til initiativer på klimaområdet.
Venstre håber, at alle partier i Folketinget vil deltage konstruktivt i finanslovforhandlingerne.
Vel er der meget, der skiller os, men jeg tror, at Danmarks velbefindende ligger os alle på sinde.
Forleden dag overraskede de statslige forhandlere og deres modparter i fagbevægelsen rigtig mange ved at indgå en god og fredelig aftale.
Jeg synes, det kunne være umanerlig smukt, om Folketingets partier på samme måde kunne overraske offentligheden positivt ved at indgå en bred aftale om årets finanslov.
Tidligere på ugen indgik staten overenskomst med 170.000 medarbejdere.
Nu kan politifolk, medarbejdere i forsvaret og andre statsansatte glæde sig, for de kan se frem til lønstigninger på over 4 pct. om året de næste 3 år.
Alle har nemlig fået noget ud af denne aftale, og til gengæld for pæne lønstigninger har arbejdsgiverne, som jo også er borgere, fået garanti for, at der vil være en ordentlig statslig service i de kommende år.
Jeg synes, der er en række elementer i den nye aftale, som er værd at fremhæve i en tid med mangel på arbejdskraft.
Staten belønner medarbejdere for en ekstra indsats.
En gymnasielærer på 64 år modtager således 15.000 kr. for hvert år, han eller hun bliver længere i sit job, og bonussen kan veksles til pension eller fridage, hvis det er det, den enkelte ønsker.
Medarbejderne, der har mod på at give den en ekstra skalle, får mulighed for at aftale en fast ugentlig arbejdstid, som er højere end de 37 timer - naturligvis mod en tilsvarende lønforhøjelse.
Staten og lønmodtagere har indgået en aftale, der peger fremad, en aftale, som belønner og opmuntrer, en fornuftig aftale, som lønmodtagerne bakker op om.
Det er en god nyhed.
Nu mangler vi selvfølgelig stadig at få et forhandlingsresultat på det kommunale område, og vi mangler, at aftalerne bliver godkendt af de enkelte medlemmer.
Men så vidt så godt.
De seneste ugers meldinger er anderledes positive end dem, vi har hørt i medierne gennem de seneste måneder.
Denne første aftale for statens område viser, at arbejdsmarkedets parter grundlæggende er sig deres ansvar bevidst.
Det er glædeligt, og det lover godt for fremtiden.
Dansk økonomi har brug for, at alle kræfter trækker på samme hammel.
Vi har brug for, at alle gode kræfter fortsætter den linje, som blev lagt i slutningen af 1980'erne.
Dengang indså både arbejdsgivere, lønmodtagere og vælgere, at ingen har gavn af at skubbe landet ud i krise bare for at få lidt ekstra håndører her og nu.
Det er rimeligt at kræve en ordentlig betaling for et ordentligt stykke arbejde, men overbud og grådighed fra både politikere, fagforeninger og erhvervsdrivende er den lige vej til det økonomiske morads.
De seneste år har vi oplevet en velstandsstigning uden lige.
Vi har oplevet en arbejdsløshed, der nærmest forsvandt som dug for solen.
Vi har oplevet, at selv de svageste grupper har fået fodfæste på arbejdsmarkedet.
Vi har oplevet, at andengenerationsindvandrere er blevet budt velkommen indenfor med åbne arme.