Per Stig Møller (KF), 2007-10-11:
Man skulle næsten ikke tro det, men titlen på den her forespørgselsdebat, der er rejst af samtlige partier, hvoraf nogle åbenbart har glemt det, er: »Hvad kan regeringen oplyse om den igangværende regeringskonference og reformtraktatens betydning for EU's fremtidige samarbejde?«
Det har der været nogle der har talt lidt om, men det har ikke interesseret ret meget i debatten.
Det afgørende for os er, at vi har haft en god debat, når man er kommet ind på, hvad reformtraktaten drejer sig om, her i salen i dag, og at vi fra regeringens side altså med baggrund i en bred tilslutning fra Folketinget og en god vedtagelse, der virkelig er fremadrettet - den er ikke meget diskuteret, men virkelig fremadrettet - kan afslutte forhandlingerne i den kommende uge, først på udenrigsministermødet på mandag, hvor jeg ikke forventer at vi bliver færdige, og så på topmødet torsdag og fredag i Portugal.
Og det er rart, at der er så bred en tilslutning til den danske politik.
Der har ikke været ret meget for regeringen at reagere på her i debatten, og det er også udmærket.
Jeg kan sige til hr. Svend Auken, at jeg synes, det er en udmærket tanke; selvfølgelig skal vi lave en letlæst udgave af ændringstraktaten.
Vi har jo allerede lavet en beskrivelse den 23. juli, der skulle være rimelig let læselig, og som er lagt på nettet, men jeg vil godt følge hr. Aukens opfordring til at se på, om vi kan lave sådan en endnu lettere og mere pædagogisk vinklet udgave af den.
For det er jo vigtigt, som hr. Svend Auken siger, at alle let og hurtigt kan få de oplysninger om reformtraktaten, som de måtte efterspørge.
Til fru Lone Dybkjær, som desværre ikke kan være til stede nu, men svaret skal gives, og det kan jo også læses, kan jeg sige om EU’s bistandsmålsætning, som spillede en rolle for fru Lone Dybkjær - med god grund - at man altså i EU havde et mål om at nå 0,39 pct. kollektivt i 2006.
Og jeg kan oplyse, at procenten faktisk er 0,42 i 2006, hvilket altså vil sige, at EU ikke ligger efter sin målsætning, men foran sin målsætning, om at nå op på 0,7 pct. i 2015.
Man er altså længere i år, end man egentlig havde forestillet sig at man kunne nå.
Så derfor er handling blevet sat bag de kønne ord, som fru Lone Dybkjær udtrykte det.
Hr. Morten Messerschmidt, ja, hvor skal man ende, og hvor skal man begynde, så jeg tager bare et par enkelte elementer.
Når hr. Morten Messerschmidt taler om, at man mister sin kommissær, så vil jeg gøre opmærksom på, at det ikke har noget med reformtraktaten at gøre.
Det var Nicetraktaten, der besluttede, at når man kom op over 27 medlemmer, så skulle der tages stilling til en mindre kommission.
Og der har Danmark jo arbejdet for og også fået igennem, at der er ligelighed mellem store og små lande, og at der er et rotationsprincip.
Så er det jo oven i købet med den her traktat blevet forlænget eller udskudt 5 år, før man går over til det nye system, så det med den danske kommissær lever altså længere, om jeg så må sige, end ellers forudset i Nice.
Så vil jeg også lige gøre hr. Morten Messerschmidt opmærksom på, at kommissærerne ikke skal arbejde for deres fødeland.
De skal arbejde for Europa.
Det er en misforståelse at tro, at f.eks. den franske kommissær skal sidde og forfægte franske interesser, at den danske skal sidde og forfægte danske interesser og den svenske forfægte svenske interesser så ville Kommissionen aldrig nogen sinde nå frem til noget som helst.
Så de skal faktisk løfte sig over det.
Men vi skal jo alle have glæde af dem, og vi lægger også vægt på, at der er en med dansk udgangspunkt og dansk vinkel, som kommer ind i Kommissionen, men det vil der komme, lige så meget som der kommer en med fransk udgangspunkt og fransk vinkel.
Og det synes jeg er det afgørende; den skal jo også fungere.
Det er heller ikke rigtigt, at det er et ukendt antal sager, der overgår til kvalificeret flertal.
For det er altså rent faktisk sådan, at ved at få kvalificeret flertal kan man øge effektiviteten, også på de områder, der interesserer os, således at Danmark faktisk får større indflydelse i stedet for at sidde og vente på, at det sidste land bevæger sig.
Og det er jo ikke kun Danmark, der har vetoretten.
Dansk Folkeparti taler, som om Danmark har en vetoret, som ingen andre har; det ville jo i sandhed være en meget mærkelig position at give Danmark.
Alle har jo vetoretten, og det vil sige, at alle så kan sætte sig til at blokere, og derfor har vi selv ønsket, at man skal have lidt mere fart på nogle af områderne.
Der er ikke mindre end 11 tilfælde, jeg har opregnet, hvor vi har fået gennemført kvalificeret flertal efter dansk ønske, bl.a. med hensyn til standarderne for medicinsk udstyr.
Jamen der vil vi da hellere have så godt europæisk medicinsk udstyr som muligt, så man har sikkerhed for en ordentlig behandling overalt i Europa, og så et enkelt land ikke kan forhindre forbedringen af det medicinske udstyr.
Så er der seks områder, hvor vi også har ønsket at vi øger effektiviteten i den fælles udenrigspolitik.
Så det er såmænd ikke så slemt.
Og der vil jeg godt sige til hr. Søren Krarup - som heller ikke er her, men Dansk Folkeparti er her jo - at den med suverænitet, som fru Helle Sjelle var udsat for, er meget billig.
Altså, både hr. Søren Krarup og jeg kender jo noget til historien, og vi kender jo også begge noget til danmarkshistorien og åndshistorien.
Og så vil jeg igen sige: Danmark var et fuldstændig suverænt land i 1930'erne, fuldstændig suverænt.
Vi var ikke med i noget som helst, hvor man havde overdraget suverænitet.
Bare man ringede fra den italienske ambassade til den danske regering, så blev Kaj Munks »Sejren« lavet om nede på Folketeatret.
Var det suverænitet?
Nej, det var bestemt ikke suverænitet.
Så jeg tror nok, vi har erkendt, efter anden verdenskrig og efter 1930’erne, at suverænitet er noget, man sikrer i fællesskab, og at Danmark sikrer sin suverænitet præcis ved at gå ind i et fællesskab.
Der er jo ingen, der kunne forestille sig i dag, at nogen skulle ringe til Danmark og sige: Kan I ikke tage det teaterstykke af plakaten?
Kan I ikke ændre det musikstykke?
Det er jo fuldstændig utænkeligt, for Europa og Det Europæiske Fællesskab er en meget stærk, solidarisk enhed, der beskytter hinanden.
Derfor er det heller ikke rigtigt, at vi blev svigtet i Muhammedsagen.
Jeg havde på det tidspunkt et meget tæt samarbejde med den østrigske formand, som var overordentlig hjælpsom, ligesom den høje repræsentant, Solana, var overordentlig hjælpsom.
Så det er heller ikke rigtigt.
Tværtimod kan man sige, at det, at vi kunne sige, at Den Europæiske Union også støtter op om Danmark, var med til at styrke Danmark og gøre det sværere at skræmme Danmark.
Med hensyn til Østrigsagen, den kedelige sag, som hr. Nyrup Rasmussen kørte i sin regeringstid, er jeg jo enig med hr. Morten Messerschmidt.
Vi lever altså med en opstrammet procedure, som er overført til reformtraktaten, så man ikke kan lave de numre med Østrig, som regeringscheferne desværre gjorde, dengang Østrig tillod sig at vælge en i øvrigt ganske fremragende konservativ kansler i Østrig.
Til hr. Khader vil jeg sige, at det jo er rigtigt, og det svarer også til suveræniteten, at det øger Danmarks indflydelse.
Der ville ikke komme en afstemning, der ville ikke komme en situation, hvor det var nødvendigt at lytte til Danmark.
Nu er det nødvendigt at lytte til Danmark i alle sager, så dette lille land har langt større indflydelse igennem det fællesskab, vi er i.
Så er man altså nødt til at argumentere, og så er man nødt til at påvirke, og det er jo præcis det, der er politik.
Det er jo også derfor, vi er glade for, at Europa-Parlamentet er blevet styrket.
Der vil jeg godt sige med hensyn til dyrevelfærd, som også har været oppe, at det faktisk også er blevet styrket med den nye reformtraktat, fordi den nu eksplicit nævner, at EU’s politik inden for bl.a. landbrug tager fuldt hensyn til velfærden hos dyr som følende væsener.
Og det nye er så, at Europa-Parlamentet skal med ind som medlovgiver, hvad der vil trække dyrevelfærden frem, i hvert fald hvis det er demokratiet og folkeindstillingen, der følges i Parlamentet, og det er jo politikere, der sidder der.
Så også dér er der en styrkelse inden for det, der hedder værdipolitikken, nemlig en mulighed for at få styrket dyrevelfærden.
Med hensyn til anklagemyndigheden kan jeg sige, at Danmark ikke overlader nogen beføjelser vedrørende anklagemyndigheden eller i øvrigt nogen andre elementer på EU-området, af den simple grund at vi har forbehold.
Og når forbeholdet så måtte ændres, kan det jo kun ske ved en folkeafstemning, hvor vi bliver stillet friere til at vælge, hvor vi vil være med eller ej.
Vi kan også sige med hensyn til Menneskerettighedsdomstolen, at det jo også er en forbedring, at man nu får en juridisk person ud af EU, for i dag er det ikke muligt for Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol at behandle en klage over EU.
Det vil sige, at borgerne ikke kan klage over EU via Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol i dag, fordi EU ikke har tiltrådt den, fordi EU ikke er nogen juridisk person.
Men det kan man herefter, hvis reformtraktaten bliver vedtaget.
Det vil sige, at så kommer der altså en ekstern instans, som kan prøve de nationale domstoles afgørelser, og det er da et fremskridt inden for menneskerettighedsområdet.
I øvrigt er det stadig væk sådan, at Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol fortsat vil have det sidste ord i forhold til EF-Domstolen.
Så summa summarum: Jeg synes ikke, der har været så meget hold i de få argumenter, der har været imod det resultat, som foreligger, og som statsministeren og jeg skal ned og arbejde for kan komme igennem.
Og jeg er meget glad for, at det brede flertal i Folketinget præcis synes, at vi skal arbejde for, at det kommer igennem, og også at det brede flertal peger på områder, hvor Danmark yderligere vil engagere sig.
Miljø- og klimapolitikken, som i øvrigt også er blevet styrket, og energipolitikken – som fru Holmsgaard sagde - har fået en stærkere position.