Lars Løkke Rasmussen (V), 2010-01-26:
Tak for det.
Jeg skal indskrænke mig til nogle relativt få bemærkninger, og så vil jeg tro, at klima- og energiministeren jo også meget gerne vil svare og samle op på debatten her, som jo har haft mange facetter.
Når jeg har siddet og lyttet til den, synes jeg, at mit øre, hvor urutineret det end måtte være, trods alt fanger nogle nuancer både i tilgangen og i interessen.
Det bilder jeg mig ind.
Jeg synes også, jeg kan høre på tonen og anslaget andre steder fra, at det måske i virkeligheden handler om nogle andre ting, men sådan kan der jo være så meget.
I det hele taget er det jo en meget, meget spændende øvelse at være med i sådan en slags kontrafaktisk kollektiv historieskrivning, for det er jo egentlig det, vi er vidner til.
Det spørgsmål har jeg selvfølgelig også stillet mig selv, og jeg skal bestemt ikke stå og påstå, at der ikke er ting, vi kunne have gjort anderledes eller bedre.
Det gælder både mig selv, og det gælder regeringen som kollektiv.
Men jeg er nu alligevel nået frem til den konklusion, uanset hvor meget jeg har tænkt over det, og jeg har tænkt en del over det – jeg har tænkt en del over det – at vi næppe kunne have gjort noget, der i situationen kunne have givet os et bedre resultat end det, vi opnåede.
På et tidspunkt stod det jo klart, at det ikke var muligt i København at opnå en bindende juridisk aftale.
Og det efterlod os jo i princippet med to muligheder: Vi kunne enten fortsat forfølge det mål – for vi forfølger fortsat det mål, det vil jeg gerne understrege, også hvad angår det spørgsmål, som fru Anne Grete Holmsgaard stillede, nemlig om der var en nuance mellem det, klima- og energiministeren sagde, og det, jeg sagde, og hvis der var det, var det i hvert fald utilsigtet, for vi forfølger altså fortsat det mål.
Så kunne man jo slå ud med armene og sige: Så må vi se, hvad man så kan gøre på vejen mod en endelig klimaaftale – eller vi kunne gøre det, som vi gjorde, og det står jeg fuldstændig ved, for jeg tror, at det var en klog beslutning, regeringen som kollektiv traf, nemlig at tilbyde en ramme, som sikrer flere ting på samme tid: en politisk bindende aftale, som i sig rummer øjeblikkelig handling både på reduktionssiden, på tilpasningssiden, på finansieringssiden, på teknologioverførselssiden, og som samtidig så lægger spor ud til en færdiggørelse af det juridisk bindende resultat.
Det har vi jo ikke gået og puttet med.
Jeg skal så undskylde meget, at vi ikke har indhentet mere præcis rådgivning fra den socialdemokratiske ordfører på det tidspunkt, for så havde verden stået helt anderledes bedre.
Men det var ikke noget, vi gik og puttede med; det var noget, vi sagde meget, meget klart, og det var faktisk noget, vi var rejsende i – for nu at sige det på den måde – både i forhold til APEC-topmødet og Commonwealthtopmødet, hvor jeg bare minder om, at en fjerdedel af verdens lande var til stede: Sydafrika, Indien, AOSIS-gruppen, en række afrikanske ledere i øvrigt – en fjerdedel af verdens lande, en slags minikosmos, var til stede og gav deres positive tilslutning til den strategi.
Det kan man læse ud af slutdokumentet.
Så det strategivalg står jeg naturligvis ved.
Man kan spørge sig selv om, hvad der var sket, hvis ikke vi havde foretaget det valg, og så er vi jo altså ovre i den her kontrafaktiske historieskrivning, og ingen kender jo slutproduktet.
Jeg stiller så bare det retoriske spørgsmål, om 125-130 statsledere ville rejse til København for at deltage i et møde med den ambition at indgå en bindende juridisk aftale, når det stod klart, at en sådan ikke kunne indgås.
Jeg skal ikke kunne sige det, for jeg ved jo ikke, hvordan de hver især ville reagere, men jeg betvivler meget, at der var ret mange, der ville bestille en flybillet til København for at være en del af et møde med et ambitionsniveau, som ikke kunne indfries.
Derfor tillader jeg mig faktisk med oprejst pande og rank ryg at tro på, at det forhold, at vi lagde en anden plan frem, som var en både-og-plan i stedet for en enten-eller-plan, var det, der gjorde, at vi genererede det hidtil største politiske interesseengagement på stats- og regeringslederniveau.
Jeg vil gerne sige efter selv at have deltaget i møderne derude, at hvis ikke den kraft havde været til stede det sidste døgn, havde der overhovedet ikke været noget resultat af COP15 – overhovedet ikke noget resultat.
Så kan man diskutere, om resultatet er stærkt nok.
Jeg skal være den første til at indrømme, at jeg gerne havde set et stærkere resultat, at jeg gerne havde set, at Copenhagen Accord havde været en egentlig beslutning i COP-regi, altså i UNFCCC-regi, frem for at være anerkendt i systemet.
Det havde klart været stærkere at arbejde videre med det, men alternativet havde været ingen beslutning.
Sådan kan man selvfølgelig på forskellige punkter i fasen spørge ind til, om man skulle have gjort noget andet, og hvor det så ville have ledt os hen.
Man kan også spørge til det danske papir, og det er der blevet spurgt til, og så kan vi lige så godt tage det selv.
Der findes ikke ét dansk papir, der findes et hav af danske papirer, som i øvrigt har det karakteristikum, at det jo ikke er danske papirer, i den forstand at det er sådan et eller andet åndesyn eller klarsyn om, at sådan her vil Danmark have ting til at ende.
Men der findes jo i den her proces forskellige arbejdspapirer, som udtrykker et eller andet øjeblikkeligt billede af, hvor tingene måske står, på baggrund af en fortrolig diskussion med forskellige lande.
Jeg må så forstå, at en sådan diskussion skulle vi måske ikke have ført.
Jeg synes jo, at det naturligt hører med til vores formandskab, at vi forskellige steder undervejs har forsøgt at skabe fortrolige rum, hvor alle interessenter har været til stede og dér har præsenteret tanker eller samlet op på tanker.
Jeg skal stærkt beklage lækagen af det papir i den form, det findes.
Jeg ved, at der har været tænkning i gang om, om det var et papir, der var lig et papir, der blev drøftet midt i COP-mødet på Eigtveds Pakhus.
Jeg kan sige, at det var det ikke.
Det var en langt tidligere version.
Men jeg skal da stærkt beklage de lækager, der har været, og jeg vil da gerne medgive over for hr. Steen Gade, at det var en lækage, som ikke var tillidsskabende for det danske værtskab.
Jeg kan så også forsikre om, at det ikke har været en del af vores strategi, at det papir skulle lækkes med den effekt til følge.
Det er helt sikkert.
Jeg kan jo ikke læse det anderledes, end at nogle altså har haft en interesse i at lække et papir i en bestemt version, som skulle bidrage til ikke lige præcis at gøre det danske formandskab mere tillidsvækkende i nogle bestemte øjne, men det er jo ude af vores hænder.
Hvis det er sådan, at oppositionen ud af det så vil drage, at vi ikke undervejs i forskellige arbejdspapirer skulle have forsøgt at beskrive og teste, hvad der kunne være slutprodukter, så må jeg bare sige, at jeg er totalt uenig.
Så er jeg totalt uenig, for jeg kender ingen politisk drøftelse, der involverer mere end én, og hvor man ikke har brug for undervejs at konsultere og teste mulige synspunkter og mulige kompromiser.
Det er det, vi har gjort – loyalt og med inddragelse af alle.
Jeg bliver også bare for historieskrivningens skyld – og det er så ikke for den kontrafaktiske historieskrivnings skyld, men for den rigtige historieskrivnings skyld – nødt til lige at sige noget til billedet af, at vi har tjent en bestemt nations interesser, USA's interesser, at vi har været i lommen på den amerikanske præsident.
At være i den amerikanske præsidents lomme er åbenbart et fælt sted at være, for han er da åbenbart, må man forstå, en rigtig fæl fyr.
Men billedet af, at vi har været i hans lomme, er simpelt hen et fortegnet og forkert billede – jævnfør, hvad jeg sagde om Trinidad og Tobago, jævnfør, hvad jeg sagde om APEC-mødet.
Lad mig så bare dertil føje, at de møder, der foregik i Bella Center det sidste døgn, startende umiddelbart efter dronningens gallamiddag og så i virkeligheden kontinuerligt helt frem til natten mellem fredag og lørdag, var møder, hvor alle grupper i FN var repræsenteret repræsentativt – alle grupper i FN.
Det var der, der blev opnået enighed om Copenhagen Accord.
Og jeg bliver også nødt til at minde om, at da der var møde i plenarsalen efterfølgende, gjorde den sudanske repræsentant, som indtil det tidspunkt jo havde repræsenteret G77, udtrykkeligt opmærksom på, at hans indlæg nu var et sudansk indlæg og ikke et G77-indlæg.
Det er bare for den rigtige historieskrivnings skyld.
Men ellers synes jeg jo, at det helt afgørende nu er at koncentrere sig om det fremadrettede.
Det er evident, at den Copenhagen Accord, der kom ud af det, ikke er det, vi helst havde set – af to grunde: for det første det forhold, at det ikke blev en egentlig vedtagelse, hvilket nogle ganske få kræfter forhindrede, og for det andet, fordi den politiske ramme, som Copenhagen Accord jo er, først for alvor får sin fulde kraft, når det, der ligger nede under rammen, fyldes ud, nemlig reduktionsmål m.v.
Så af de to grunde nåede vi jo ikke så langt, vi ville, og nu handler det om fremadrettet at nå længere.
Og der hilser jeg det jo velkommen, at de fire store udviklingsøkonomier – Kina, Indien, Sydafrika og Brasilien – på et møde her søndag så at sige har bakket op.
Jeg synes, det er positivt, at der også er kommet positive udmeldinger fra USA og fra Japan.
Det er selvklart, at EU er positiv.
Der er så at sige
skabt et grundlag, og derfor hører jeg altså til dem, der gerne vil se det positive i det her.
Det er positivt, at 2-graders-målsætningen er forvandlet fra at være en videnskabelig målsætning til at være en bredt accepteret politisk målsætning blandt alle store udledere.
Det er positivt, at der er skabt en bred erkendelse af og derved også en forpligtigelse på finansieringssiden.
Det er positivt, at lande, der dækker en langt større andel af CO2-udslippet end de oprindelige Kyotolande, er enige om det her.
For sagligt set ved vi jo godt her, at selv om hele EU slukkede alt lyset i morgen og blev fossilfrit i morgen, ville det i sig selv ikke være nok til at møde 2-graders-målsætningen.
Så der er et behov for en bredere global alliance end en alliance alene blandt Kyotolandene.
Så der er jo et perspektiv i det her.
Det arbejder vi selvfølgelig videre på – og det føler jeg mig tryg ved at klima- og energiministeren vil redegøre nærmere for – i en tæt dialog med UNFCCC-sekretariatet, med FN i New York, med det indkommende mexicanske formandskab.
Og vi ønsker at arbejde aktivt med det; vi slipper ikke bare tøjlerne.
Selv om traditionen jo, hvis man ser på COP-historien, i høj grad har været den, at Indonesien, da det var slut på Bali og nogle andre tog over, og polakkerne, da det var slut i Polen og nogle andre tog over, sagde, at det var slut, så er vores tilgang til det ikke, at vi siger slut, og så må nogle andre fuldt tage over.
Men det er selvfølgelig en balance og et tæt samarbejde, der er brug for at koordinere mellem os, Mexico og sekretariatet i Bonn, og hvor der naturligvis vil være det system indbygget i det, at vores aktive ageren fases ud, i takt med at mexicanernes ageren fases op.
Det er jo også i det lys, at klima- og energiministeren allerede tidligere i dag har tilkendegivet tanken om at etablere en klimaattaché i Mexico, fordi netop det samarbejde jo bliver nøglen fremadrettet.
Det tror jeg er, hvad jeg vil sige for min del i denne fase af debatten, og så tror jeg bestemt, at klima- og energiministeren også har kommentarer.