runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Ole Sohn (SF), 2007-06-01:
Jeg konstaterer bare som lægmand på området, at der har været krig i Irak i adskillige år, at død og lemlæstelse er det eneste, vi hører om dernedefra, at ondt kun bliver værre og værre, at der er i hundredtusindvis af internt fordrevne, og at forholdene, for at sige det på en meget mild og pæn måde, ikke er helt normale.
Derfor forstår jeg godt, at folk, på trods af at de er blevet afvist, har svært ved at se sig selv rejse tilbage til det, man vel kan kalde mindre normale forhold.
Til det andet spørgsmål vil jeg sige: Det er sådan, og det mener jeg godt man kan slå fast oppe fra Folketingets talerstol, at det ikke er altid, at flertallet har ret.
Det er altid flertallet, der bestemmer, men det er noget ganske andet.
Pia Kjærsgaard (DF), 2007-06-01:
Jeg bliver altså nødt til at skride ind, når hr. Ole Sohn siger, at vi bare skal behandle dem ret og ordentligt.
Altså, vi lever i et retssamfund, det er vi enige om.
Vi lever i et samfund, hvor det er Folketinget, der bestemmer, vi lever i et samfund, hvor det er Folketinget, der beslutter lovene, vi lever i et samfund, hvor det er normalt, at de love, som bliver besluttet, retter man sig også efter i de instanser, der hører under de love, i det her tilfælde Udlændingeservice og Flygtningenævnet.
Er det ikke rigtigt, vil jeg spørge hr. Ole Sohn?
Derefter har de faktisk mange, mange muligheder – efter min mening for mange – for at få genoptaget deres sag.
Er det ikke sådan?
Sådan er det i et retssamfund, og derfor er det ikke rimeligt, at man står her og siger, at de skal behandles ret og rimeligt.
Vi lever i et retssamfund, hvor vi på intet tidspunkt overskrider nogen former for menneskerettigheder eller andet.
Det er ikke rimeligt med det, der foregår her i dag – det er det altså ikke – at fremstille det på en måde, som om vi er totalt ligeglade med de mennesker, og som om vi overtræder alle mulige regler.
Det er ikke en bananstat, vi lever i, det er et retssamfund, hvor det er Folketinget, der beslutter tingene.
Ole Sohn (SF), 2007-06-01:
Man må jo formode, at de, der står bag aftalen, altså Venstre og Dansk Folkeparti, som har lavet aftalen, som de uheldigvis har fået De Konservative med på i sidste øjeblik, har lavet det, der vistnok i økonomisproget hedder et estimat og et succeskriterium, og jeg forventer da også, at ministeren nu om lidt går op og tilkendegiver, hvori succeskriteriet består.
For det er klart, at det er det ene interessante svar, vi mangler at få.
Altså, det er et spørgsmål om at behandle hinanden ordentligt.
Der er ikke noget med, at vi skal forgylde nogen, eller at nogen afviste asylansøgere skal have lov at leve i sus og dus, det er simpelt hen bare et spørgsmål om, at man behandler dem ordentligt og fair, indtil forholdene gør det muligt, at de kan vende trygt tilbage til et land, som vi i øvrigt har medvirket til at bringe ud i en situation, hvor ondt kun bliver værre og værre.
Morten Østergaard (RV), 2007-06-01:
Når jeg beder om hr. Ole Sohns vurdering af forslaget her, er det, fordi jeg har stor respekt for hr. Ole Sohns lange erfaring og evne til nøgternt at vurdere sådan et lovforslag her, men det er også lidt, fordi jeg fornemmede, at ministeren ikke var på vej på talerstolen, og det synes jeg egentlig er lidt skuffende, for det er jo rart at kunne stille spørgsmål til den ansvarlige minister om det her lovforslag.
Det, jeg synes er så afgørende, er, at hvis det, som fru Pia Kjærsgaard giver udtryk for, nu er en løsning, man forventer sig noget af, så ville man måske sætte sig en målsætning for, hvor mange mennesker der vil tage imod det her meget fornemme tilbud – som vi forstår det er.
Men det er faktisk ikke lykkedes endnu på trods af en meget lang behandling at få nogen af dem, der er med til at støtte forslaget, eller ministeren til f.eks. bare at sige: Vi vil gerne have, at én tager imod tilbuddet inden juleaften; så meget tror vi på det, at mindst én skal tage imod tilbuddet.
Det kan man ikke engang få nogen til at sige.
Efterlader det så ikke et indtryk i en erfaren politikers sind af, at det her er ren symbolpolitik, hvor man ønsker at give befolkningen, som i stadig stigende grad er skeptisk over for asylbehandlingen, et indtryk af, at man gør noget, men i virkeligheden ved man godt, at man intet har gjort.
Ole Sohn (SF), 2007-06-01:
Jamen en gang imellem kan debatterne blive så intense, at man er nødt til at komme lidt på afstand.
Jeg vil tage ordet for at understrege, at den debat, vi har haft i dag, og som jeg ved ordførerne har haft ved første- og andenbehandlingerne, og som også har foregået i det offentlige rum, er en debat, som vil fortsætte, det er en debat, som vil blive taget op igen til efteråret.
Vi er simpelt hen nødt til at få fastholdt en debat for at få genskabt en fair udlændinge- og integrationspolitik.
Det her forslag er ikke løsningen, men tværtimod en fortsættelse af den tvangspolitik, vi har udvist over for de afviste irakiske asylansøgere.
Vi kan simpelt hen ikke være bekendt, at vi på den måde burer folk inde på asylcentre, uden at de kan få en ordentlig tilværelse, og vi kan heller ikke være bekendt at tvinge dem tilbage til et land, som er bragt ud i et ragnarok, som kun bliver værre dag for dag.
Derfor bare den tilkendegivelse, at vi fra SF’s side vil genrejse debatten, når vi mødes igen til efteråret.
Troels Ravn (S), 2007-06-01:
Det ville jo ellers være et tilbud, der var til at forholde sig til.
Socialdemokraterne mener, at mennesker, der søger asyl i Danmark og ikke kan få dette, skal rejse tilbage til deres hjemland igen, når forholdene er til det.
Derfor har vi også presset på for, at der findes en løsning for de afviste asylansøgere, der ikke kan rejse tilbage til deres hjemland på nuværende tidspunkt.
I Irak siger myndighederne, at de ikke kan garantere for tvangshjemsendtes sikkerhed.
Derfor mener Socialdemokraterne, at det er forargeligt, at regeringen og Dansk Folkeparti nu med det her forslag vil presse irakerne til at skrive under på, at de vil sætte deres families og deres eget liv på spil, hvis de skal deltage i opkvalificeringsforløbet.
Tænk, hvis man selv fik at vide, at man kunne vælge at få uddannelse og penge, men så skulle man altså også udsætte sig selv og sine børn for livsfare.
Hvad ville man så vælge?
Jeg mener, at det er meningsløs principfasthed, det er pistolpolitik, nu skal afviste asylansøgere altså handles hjem.
Det er et uanstændigt tilbud at give irakerne.
Vi mener ikke, at betalingen for uddannelse og en ordentlig ventetid skal være, at man sætter sit og sine børns liv på spil.
Derfor kan Socialdemokraterne ikke støtte det her forslag.
Pia Kjærsgaard (DF), 2007-06-01:
Der er blevet stillet så mange spørgsmål til mig, at jeg dårlig kan nå at svare på dem alle sammen på en gang.
Jeg forstår ikke tankegangen bag det her fra de mennesker, der stemmer imod, for det er jo i princippet sådan, at vi altså efterlader rigtig, rigtig mange irakere tilbage i Irak, og i princippet, i teorien skulle de jo faktisk alle sammen have adgang til Danmark, hvis man følger den argumentation, som andre ordførere kommer med.
Det er jo ikke rimeligt, at man siger: Der er altså mennesker, der kan bo i Irak; der er steder i Irak, som er sikre, og som de kan vende tilbage til.
Det er ikke rimeligt, at man gør det i forhold til de irakere, som ikke har haft mulighed for at prøve lykken i et andet land og altså er blevet afvist.
Og jeg synes stadig væk, at det er meget, meget væsentligt, at vi holder fast i, det er afviste asylsøgere, som har været igennem alle de instanser, som Folketinget har vedtaget at de skal.
Ole Sohn (SF), 2007-06-01:
Her på Tingets sidste dag vil jeg gerne beklage, at jeg kom til at bruge ordet tvang, for det er der naturligvis ikke tale om.
Der er vel snarere tale om det, man kan kalde et siciliansk tilbud, for alternativet er, at man bliver siddende tilbage i asylcentrene.
Det er jo sådan set det, der er alternativet.
Men jeg vil godt prøve et tankeeksperiment.
Hvis man nu forestillede sig, at vi folketingsmedlemmer skulle gå op og ned af hinanden i 6 år – det ville jeg mene
ville være tortur.
Morten Østergaard (RV), 2007-06-01:
I forlængelse af den socialdemokratiske ordførers indlæg skal jeg sige, at vi har haft en meget grundig behandling af det her forslag med en ekstra udvalgsbehandling imellem anden- og tredjebehandlingen, og den går netop på spørgsmålet om, hvorvidt det nu er sådan, at vi er sikre på, at der bliver taget tilstrækkeligt hånd om de kvinder, der har været udsat for menneskehandel, og om man i asylvurderingen er grundig nok i forhold til vurderingen af, hvorvidt det er sikkert at sende dem hjem.
Det er klart, at der altid vil være en individuel vurdering i hver enkelt konkrete sag, men spørgsmålet her er sådan set helt banalt, om man vil gøre sig den ulejlighed at følge lidt med, når man i forvejen gør store anstrengelser for at sende folk hjem på en forsvarlig måde, har kontakt til ngo’er i hjemlandet osv. Vil man gøre sig den ulejlighed at undersøge, hvad de her kvinders videre skæbne bliver, for det kunne jo være relevant for den næste individuelle sagsbehandling, for den næste kvindes skæbne?
Det er derfor, vi stillede et relativt simpelt spørgsmål, som lød: Vil ministeren tage initiativ til, inden for rimelighedens grænser, en systematisk opfølgning på den videre skæbne for hjemsendte handlede kvinder?
Det er et meget beskedent spørgsmål, som bliver besvaret meget grundigt, kan man sige, men ikke særlig klart.
Det, som ligger i det, så vidt jeg kan se, er, at ministeren siger, at man altid kan søge om at få sin asylsag genoptaget.
Men det er jo altså desværre lige sent nok for de kvinder, der er blevet sendt hjem, hvis de bliver udsat for forfølgelse af de bagmænd, der i første omgang handlede dem, at søge genoptagelse af deres asylsag.
Det, vi har brug for, er jo viden om, hvad det er, der sker, sådan at man kan inddrage det i den efterfølgende sagsbehandling af andre kvinder, der havner i den her ulykkelige situation.
Det er derfor, vi synes, det er rimeligt at bede ministeren om at sige: Vi vil gøre, hvad der inden for rimelighedens grænser er muligt med hensyn til systematisk at følge op, så det kan indgå i den fremtidige behandling af sagerne.
Sophie Hæstorp Andersen (S), 2007-06-01:
Socialdemokratiet har siden førstebehandlingen stillet sig meget positivt over for det her forslag, som handler om give kvinder og børn, som er blevet handlet her til Danmark, bedre muligheder for at komme sig, hvis man kan sige det på den måde, og rehabilitere sig, inden man sender dem tilbage.
Mellem anden- og tredjebehandlingen har der imidlertid været et samråd med ministeren, som bl.a. tog udgangspunkt i de historier, der har været om kvinder fra Nigeria, som er blevet sendt hjem fra Danmark efter at have været i prostitution i Danmark, og som efterfølgende, har det vist sig, er blevet handlet til prostitution igen eller har været udsat for vold eller lignende.
Selv om man har et godt samarbejde med ngo’er i de her lande, er det vigtigt, at vi selvfølgelig hele tiden følger op på, om vores praksis over for de her kvinder er god nok, så vi løbende kan revidere vores arbejde.
Det, som så er lidt fortvivlende nu, er, at vi her ved den sidste behandling ser, at ministeren afviser, at det overhovedet skulle være muligt.
Og derfor må jeg sige, at vi selvfølgelig stadig støtter lovforslaget, men vi vil meget gerne have ministeren på banen og have hende til at forklare, hvordan det kan være, at man ikke støtter, at man følger de her handlede kvinder tilbage, således at vi får sikkerhed for, at de selvfølgelig ikke ender i prostitution igen eller i menneskehandlernes arme.
Simon Emil Ammitzbøll (RV), 2007-06-01:
Jeg må indrømme, at jeg synes, det er helt utroligt, hvad man skal høre fra fru Pia Kjærsgaard i dag.
Det var jo faktisk fru Pia Kjærsgaards parti, der var med til at trykke på de grønne knapper, dengang Danmark gav sit bidrag til hele den Irakkrig, som har været en total fejltagelse, og som er endt i at skabe den største flygtningekatastrofe i Mellemøsten siden 1948.
Og hvor er ansvaret så, når det kommer til stykket?
Det er fuldstændig fordampet som sædvanlig.
Jeg synes simpelt hen ikke, det er rimeligt.
Jeg er ikke sikker på, at regeringen og Venstre ville have sagt det på samme måde, men når man bruger de ord, udtrykker man jo virkelig særlov; det er jeg nødt til at sige.
Til sidst vil jeg da bare opfordre fru Pia Kjærsgaard til også at tage ordet i ordførerrunden, sådan at fru Pia Kjærsgaard får lejlighed til at svare på alle de spørgsmål, der er blevet rejst.
Kim Christiansen (DF), 2007-06-01:
Anden logik er der i og for sig ikke i det.
Det kan vi jo stå og diskutere, men jeg tror ikke, det samlede Folketing er så interesseret i at høre om vores holdningsudvekslinger på det område.
Men vi mener, at ægteskabets stilling er vigtig.
Længere er den ikke.
Og det kan for fru Lissa Mathiasen åbenbart være nok så ulogisk.
Lissa Mathiasen (S), 2007-06-01:
Derfor synes jeg stadig væk, hr. Kim Christiansen skylder os et svar.
Hvorfor skal der være forskel?
Hvorfor skal gifte have en legal arveret?
Hvorfor skal ugifte samboende ikke have en legal arveret?
Og så spørger jeg som det næste: Hvad er så logikken, når man laver automatikken i forhold til pensionsopsparinger og i forhold til forsikringer?
Hvad er logikken i det?
Kim Christiansen (DF), 2007-06-01:
Jeg har ikke på noget tidspunkt udtalt, at ugifte ikke skal have arveret.
Det har de jo, i kraft af at de kan oprette et testamente.
Det er ikke noget, der pr. automatik sker, lige så snart man har pakket sin tandbørste og sin hårbørste og sin barbermaskine ud og lagt det på badeværelset, at man så også automatisk er berettiget til at arve den anden.
Vi vil gerne have, at ægteskabet stadig væk har en eller anden form for værdi i det danske samfund.
Det vil vi gerne medvirke til at styrke, i hvert fald på alle de områder, hvor vi overhovedet kan gøre det.
Lissa Mathiasen (S), 2007-06-01:
Jeg synes egentlig, der står et godt spørgsmål tilbage, som i den grad er ubesvaret.
Hvorfor må ugifte samboende ikke få arveret?
Hvorfor skal vi have den her forskel?
Det synes jeg Dansk Folkeparti burde give os svaret på?
Kim Christiansen (DF), 2007-06-01:
Jeg synes bare lige, jeg vil tage tråden op fra fru Lissa Mathiasen, for det er, som om der i fru Lissa Mathiasens optik ikke skal være forskel på, om man har indgået et ægteskab eller bare har fået den glimrende idé, som det sikkert kan være, at flytte sammen papirløst.
Der er jo altså mulighed for, vil jeg lige sige, at sikre hinanden via et testamente, og det er så det, vi er nødt til at forlange.
Folk, som ikke vil indgå et ægteskab, og det er selvfølgelig et valg, man tager, må vi rent lovgivningsmæssigt bede om at oprette et testamente.
Det er vel ikke urimeligt.
Dansk Folkeparti hylder det her, og vi mener, det er en lovgivning, der sikrer – bedre i hvert fald – den ægteskabelige arvestilling, og det er vi meget tilfredse med.
Lissa Mathiasen (S), 2007-06-01:
Jeg vil godt starte med at sige, at vi i Socialdemokratiet er rigtig, rigtig glade for, at vi hermed får en revision af arveloven.
Det har stået meget klart, at arveloven fra 1963 ikke lever op til nutidens familiemønstre og heller ikke til de dermed forbundne forventninger i arvemæssig henseende.
Derfor var det rigtig godt, at der blev nedsat et Arvelovsudvalg helt tilbage i 1998, og den betænkning, som Arvelovsudvalget har leveret, bygger lige nøjagtig på det, vi har efterlyst af nydannelser, herunder særlig mulighederne for at give længstlevende i et parforhold en bedre økonomisk sikkerhed, i forbindelse med at den ene part falder bort.
Arvelovsudvalget har også meget grundigt beskæftiget sig med ugifte samlevendes arveretlige stilling.
Men i modsætning til Arvelovsudvalgets enige indstilling om at give ugifte samboende legal arveret har justitsministeren valgt kun at give ugifte samboende mulighed for at oprette et fælles testamente om, at de gerne vil arve hinanden, også kaldet et udvidet samlevertestamente.
Vi finder i Socialdemokratiet, at Arvelovsudvalgets anbefalinger er meget veldokumenterede, meget seriøse, og derfor vil vi også godt beklage, at justitsministeren ikke har fulgt denne anbefaling.
Tilsvarende vil vi da også godt beklage, at der ikke har kunnet skabes et flertal her i Folketinget for at sikre ugifte samboende legal arveret.
Logikken svigter jo, når vi er enige om, at vi gerne vil sikre den længstlevende bedst muligt økonomisk, når man så siger, at det bare ikke skal gælde dem, som er ugift samboende.
Logikken er jo heller ikke med, hvis vi skal prøve at leve op til nutidens familiemønstre.
Man kan sige, at der i hvert fald heller ikke er nogen fremtidssikring i det her.
Vi er i den situation, at der i dag rent faktisk findes 600.000 ugifte samboende.
Der har været en meget stor stigning, hvis vi kigger på bare den sidste halve snes år.
Det er mere end hvert femte par, der er ugift samboende.
Jeg vil sige, at logikken jo bliver endnu mindre, når man, samtidig med at man ikke vil give dem legal arveret, så pr. automatik giver ugifte samboende mulighed for arveret i forhold til pensions- og forsikringsområdet.
Hvorfor så ikke automatik i den almindelige arveret, altså en sidestilling af papirløse med gifte i arvesager?
Vi forstår det ikke.
Det er jo slemt at miste en partner, men ulykken bliver total, hvis situationen for den længstlevende derefter er, at vedkommende bliver nødt til at forlade hus og hjem, fordi der ikke er blevet sikret en arveret.
Jeg må erkende, at til trods for at det ikke er lykkedes at finde det nødvendige flertal, synes vi alligevel, at forslaget her indeholder rigtig mange gode elementer, klare fremskridt, og derfor stemmer vi også for forslaget, da vi mener, at det overordnet set er væsentlig bedre end den gamle arvelov fra 1963.
Men jeg er nødt til at sige: Kun et andet flertal her i Folketinget efter et valg kan sikre ugifte samboende arveretten.
Lene Espersen (KF), 2007-06-01:
Nu har jeg jo ikke prøvet at sidde i Arbejdsskadestyrelsen, og jeg har så ikke kendskab til de 334 sager, som har fyldt meget under de forhandlinger, der har været i Justitsministeriet.
Man kunne ikke give en håndfast, klar besked om, at det i samtlige sager med hundrede procents sikkerhed vil være sådan, men det er klart opfattelsen, at sådan vil det typisk være.
Og derfor har jeg altså meget svært ved at forstå, hvorfor Enhedslisten forsøger at puste den her sag op og påstå, at der er nogen, der fremover bliver stillet i en vanskelig situation.
Tværtimod er jeg helt overbevist om, at de nye regler for alle parter, ikke mindst for de mennesker, der lider den fortvivlede skæbne at blive udsat for en arbejdsskade, yder langt bedre beskyttelse af dem, fordi vi med reglerne bl.a. også sikrer, at man sørger for at få sagerne indbragt.
Så jeg har meget svært ved at forstå den vedholdende modstand, der er fra Enhedslistens side over for noget, som alle vi andre kan bekræfte hinanden i faktisk er et rigtig godt regelsæt.
Hermed sluttede forhandlingen.
Afstemning
Jørgen Arbo-Bæhr (EL), 2007-06-01:
Jeg har fra starten gjort det fuldstændig klart, at de ændringsforslag, der bliver stillet til de to lovforslag, er klare forbedringer i forhold til det oprindelige udkast fra Justitsministeriet.
Så bør det være på plads.
Men stadig væk er de eksempler, jeg nævner, netop eksempler, der ikke er imødekommet af ændringsforslagene, fordi det handler om mennesker, der rent faktisk er fuldstændig klar over, hvad det er for en sygdom, de har.
De er fuldstændig klar over, at det sandsynligvis er arbejdet, der er årsag til den sygdom, de har.
Alligevel kan de have gode grunde til at undlade at anmelde det inden for en 5-års-frist.
Det kan godt være, man vil revidere gammel lovgivning, men der er ingen grund til at revidere den i den forkerte retning, så man indfører en ny frist, der aldrig har været før i arbejdsskadesager.
Et spørgsmål til justitsministeren: Man har jo prøvet administrativt engang i 1990’erne at have en 5-års-frist på arbejdsskadesager.
Den underkendte Højesteret, og det medførte, at et stykke over 300 mennesker faktisk fik genoptaget sagerne og anerkendt deres skader og dermed fik en erstatning, der tilsammen var på over 100 mio. kr.
Kan vi få en garanti fra justitsministerens side for, at disse sager ikke vil opstå igen som følge af den nye 5-års-frist, og at vi ikke risikerer, at så mange mennesker mister deres ret til at få en erstatning på grund af den nye 5-årsfrist?
Bent Bøgsted (DF), 2007-06-01:
Det var egentlig ikke meningen, jeg ville have taget ordet her, men fru Anne Baastrup kom lige med en hentydning til Dansk Folkeparti og mit arbejde.
Og da jeg selv har været med til at lave arbejdsskadeloven – også de forbedringer, der er i arbejdsskadeloven, også de sidste forbedringer – og da jeg har været med til at lave de ændringer her, som fru Anne Baastrup også har været med til, så faldt det mig lidt for brystet, at fru Anne Baastrup sagde, at hvis Dansk Folkeparti fik noget andet, ville vi måske springe.
Jeg garanterer for, at jeg ikke springer fra det her, som jeg selv har været med til.
Og jeg håber, at fru Anne Baastrup også kan se, at det var en lidt malplaceret bemærkning.
Anne Baastrup (SF), 2007-06-01:
Nu skal vi ikke trættes, men jeg vil bare for en sikkerheds skyld sige – det var derfor, jeg tog ordet, for det skal ikke være usagt – at de beskrivelser, som hr. Jørgen Arbo-Bæhr er kommet med, ikke er beskrivelser af det, der fremover bliver gældende ret.
Jeg forventer, at justitsministeren herefter tager ordet og beskriver, hvad det er, der rent faktisk står i de her ændringsforslag og i bemærkningerne, således at de, der i øvrigt følger den her forhandling, og de, der efterfølgende skal fortolke det, bruger flertallets fortolkning og ikke hr. Jørgen Arbo-Bæhrs forsøg på at finde hår i suppen.
Jørgen Arbo-Bæhr (EL), 2007-06-01:
I virkelighedens verden er problemet, at der kan være lovovervågning, og der kan være alt muligt, hvor en lang række mennesker måske kommer i klemme eller måske ikke kommer i klemme.
Men det er jo engang langt, langt ude i fremtiden, at man kan lave sådan en lovovervågning.
Vi snakker om forældelse, og jeg vil bare sige, at den lovovervågning bliver forældet, inden fru Anne Baastrup får mulighed for at få rettet op på skaderne, hvis det viser sig, at der er skader.
Forestiller fru Anne Baastrup sig, at de 334 sager skal køre om, eller hvad?
Det tror jeg ikke hun får Arbejdsskadestyrelsen med på.
Så det der med at prøve at bevise, hvad der er rigtigt, og hvad der er forkert ud fra en idé om lovovervågning langt ude i fremtiden, holder altså ikke.
Det er et problem, at man ikke på den måde kan lave loven om, og den her lov kan hverken laves om i morgen eller i overmorgen, i hvert fald hvis man vil bygge på erfaringer, for de erfaringer får vi først om mange år.
Anne Baastrup (SF), 2007-06-01:
Nu står vi jo i den situation, at samtlige de partier, der sidder i Folketinget i dag, har givet håndslag på, at hvis vi ikke ved de her ændringsforslag får elimineret risikoen for, at der kan opstå sager af samme karakter som de der 334 sager, der har været i de 4 år, og som tilsammen fik en erstatning i størrelsesordenen 100 mio. kr., så ser vi på hele forældelsesspørgsmålet en gang til.
Hvis vi bare havde tvunget det til hjørnespark, havde vi intet haft, og hr. Jørgen Arbo-Bæhr ved lige så godt som jeg, at hvis Dansk Folkeparti får noget andet, kan de springe på det her punkt.
Derfor er det vigtigt, når vi nu rent faktisk har et flertal, at gennemføre nogle regler, som vi kan leve med, og som rent faktisk er det eneste konkrete, der er foreslået fra fagbevægelsen.
For det andet var sådan noget: »Vi vil bare ikke have det«, og det kunne vi jo ikke bruge til noget.