Steen Gade (SF), 2012-11-23:
Tak for det.
Jeg kunne lige have lyst til at sige til hr. Søren Espersen, som sagde noget pænt om Danmark og om, hvor gode vi har været, at jeg er enig i det meste.
Men til det der med, at vi altid har haft forstand på taktik, når det gælder sikkerhedspolitik, vil jeg bare sige, at jeg tror, hr. Søren Espersen måske lige havde glemt 1864 – ellers er der et par bøger, hr. Søren Espersen bør læse.
Så vil jeg starte mit indlæg med at sige – lidt til hr. Søren Pind, men ellers sådan generelt – at det jo er godt, at et land har kontinuitet i sin sikkerheds- og udenrigspolitik.
Dernæst vil jeg sige, at det også er en selvfølge, at når man skifter regering, så sker der ændringer.
Og dem kan jeg godt se i den redegørelse, som vi har fået i dag, og som jeg vil sige tak for.
Vi har jo reelt en ny verdensorden, i hvert fald en ny økonomisk verdensorden.
Man kan måske sige, den er på vej, men den er så meget på vej, at vi kan se den.
Den afspejler sig også i en reel politisk verdensorden, og hvis det må være mig tilladt, vil jeg fortælle, hvad en delegation her fra Folketinget fik at vide af en økonom i Brasilien, da vi var nede til Rio+20-mødet.
Han skulle redegøre for, hvorfor det gik så godt i Brasilien, og på et tidspunkt spørger han om, hvor stort Danmark er.
Vi praler lidt og siger 6 millioner – vi er jo ikke helt 6 millioner mennesker, men det var så højt, som vi kunne komme op med nogenlunde god samvittighed.
Og så ryger det ud af munden på ham: You don't even exist.
Vi fik lidt af et chok, og vi fortalte heller ikke, at der også var en færøsk delegation til stede.
Men jeg vil bare sige, at det jo er en slags illustration af, at vi er et lille land.
Og det vil jeg bare bruge til at sige, at noget af det, der er en fortsættelse af også tidligere regeringers politik, er at lægge vægt på internationale organisationer og at lægge vægt på multilateralt samarbejde.
Det er vigtigt at understrege, at det er helt afgørende for et lille land.
Madeleine Albright giver et interview i Politiken i dag, hvor hun giver en ros til FN-systemet, som jeg er helt enig i, og hvor hun siger: Jamen det er små landes chance.
Det betyder ikke, at vi ikke også har en chance i andre internationale organisationer.
Det har vi også, og der skal vi også være, for de små landes interesser er at styrke det multilaterale, som er under pres i de her år, og styrke internationale organisationer.
Hvis vi så går over til nogle af de nye signaler, der er her, ser vi et signal om, at vi nu skal bevæge os væk fra en sikkerhedspolitisk tænkning, som efter min mening har været for meget fokuseret på det militære.
Vi er på vej ud af Afghanistan.
Den proces må køre; vi skal selvfølgelig ikke droppe ansvaret over for området i fremtiden, men vi er på vej ud militært.
Vi skal være der mere civilt.
Vi skal i stigende grad satse på også at være med i FN's fredsbevarende operationer.
Hertil kommer, at vi skal have et tættere nordisk samarbejde, som også er et af de signaler, vi forhåbentlig er enige om, men som jo alligevel får en ny kraft i de kommende år.
Kan vi lave noget mere koordineret nordisk samarbejde om også at agere i forhold til at deltage i FN's fredsbevarende operationer, så er det noget af det, jeg synes vi skal, og som der også er signaler om her.
Og jeg er rigtig glad for, at vi også har et nordisk samarbejde om at styrke Den Afrikanske Unions ageren på de her områder.
Så kommer Arktis jo væltende ind, når man skal diskutere det her.
Må jeg begynde med at sige – og det siger jeg med stor glæde – at det allerede har fået regeringen til, og at det også skal få os til i de kommende år at gennemtænke, hvordan vi kan få et mere ligeværdigt samarbejde med hele rigsfællesskabet, altså med Grønland og med Færøerne.
For jeg går ind for, at vi bliver ved med at være et rigsfællesskab.
Og hvis vi ikke tror, vi skal være mere ligeværdige, altså hvis vi ikke forstår, at Grønland har deres interesser, og at de skal bestemme ganske meget, at Færøerne har deres og skal bestemme ganske meget, og at vi alligevel godt kan holde sammen, så tror jeg sådan set også, vi mister den chance for indflydelse i verden, som det jo sådan set er at være et stort rigsfællesskab, der omfatter Grønland og Færøerne.
Jeg tror, det vigtige her er – der vil jeg rose den tidligere udenrigsminister – Ilulissaterklæringen, for den lægger jo et fredeligt spor her.
Den siger, det skal være fredeligt, og det er det helt afgørende.
Når det drejer sig om satsningen på hele det arktiske område, både når det gælder skibsfart, turisme, når det gælder minedrift, den økonomiske udvikling, og hvad der nu måtte være, handler det om, at alt dette skal foregå fredeligt, og det har den højeste prioritet og er den vigtigste prioritet, så vidt jeg kan se.
Det kræver også et tæt samarbejde med de andre lande i nærheden, og jeg er tilhænger af, at Kina får en mulighed for at blive observatør i Arktisk Råd, men det, jeg i første række er optaget af, er, at det samarbejde, der eksisterer mellem de lande, der er kyststater deroppe, herunder Rusland, bliver så gnidningsløst som overhovedet muligt.
Og det er ikke rigtigt, som nogle tror, at det er wild west deroppe, der er internationale konventioner, som regulerer alt det der, der nu skal ske, når isen smelter.
Så vil jeg gå til de sårbare stater, som der også ligger en stærkere prioritering af.
Det drejer sig om at forebygge konflikter, have mere lokalt ejerskab og at samtænke alt det, vi gør, tættere, end vi har gjort før.
Sahelområdet er blevet opprioriteret, og det er jo helt afgørende.
Man kan sige, at verdenssamfundet og måske også os selv måske ikke var helt nok opmærksom på, at der, da Gaddafi kom væk fra Libyen, altså var nogle mennesker, der søgte over grænsen og var med til at destabilisere Mali og Niger og hele det der område.
Vi burde nok have tænkt det lidt nøjere igennem, selv om det var nævnt, og selv om vi godt vidste, at det foregik.
Men grundlæggende er der jo en opprioritering her, som jeg mener er vigtig.
Vi har jo også succeshistorier i Somalia, måske ikke helt oppe som den store succes, men dog sådan, at der er noget håb for, at vi kan få udviklingen vendt.
Jeg vil bruge lidt tid her i slutningen af mit indlæg på at sige, hvad der binder Arktisproblemstillingen sammen med Sahel og hele bæltet fra Somalia og over til den anden side af Afrika syd for Sahara sammen.
Det er klimaændringer!
Det er klimaændringer, det her handler om.
Det er det, vi ser, og klimaændringer er allerede blevet sikkerhedspolitik.
Det er tørke år efter år.
Jeg vil spørge udenrigsministeren om, om ikke vi næste år kunne få et fokus på, hvad klimaændringerne i realiteten allerede nu har af konsekvenser, og hvad man kan forudse det vil have af konsekvenser for også et land som Danmarks udfordringer.
Jeg tror også, men det er på den lidt længere bane, at vi må se på det generelle ressourcepres, det, at der er et voldsomt pres på ressourcer; der er f.eks. en god økonomisk udvikling i Østen, men det lægger jo et enormt pres.
Ressourceudvindingsdiskussionen osv. kender vi i forhold til Grønland og Kina, men den har jo også andre måske lidt uventede sider; f.eks. er USA om 20 år måske ligefrem blevet nettoeksportør af energi og ikke nettoimportør.
Det er jo forudsigelsen fra Energiagenturet.
Det sætter jo også hele Mellemøstdiskussionen i et nyt perspektiv.
Mellemøsten og Nordafrika er også områder, vi opprioriterer.
Jeg vil her understrege, at EU her er en afgørende krumtap, og styrken ved EU er jo først og fremmest, at vi her kan samtænke en lang række initiativer, og for et land som Danmark er det helt afgørende, at EU's udenrigspolitiske koordinering styrkes.