Jens Peter Vernersen (S), 2007-05-16:
»Vil ministeren med baggrund i politiske udmeldinger om, at lange afstande til akutmodtagelser er uacceptable, oplyse, hvilke initiativer der vil blive taget, så befolkningen i tyndtbefolkede områder ikke får op til 100 km til nærmeste akutmodtagelse?«
Der foregår i øjeblikket en proces rundt i landet, hvor man er i gang med at tilrettelægge de kommende akutmodtagelser.
Der har været meget diskussion omkring det emne med hensyn til, hvordan udviklingen skal være.
Jeg har tilkendegivet, at en afstand til nærmeste akutmodtagelse på op til 100 km er uacceptabel.
Det var det, man kunne komme til at se visse steder på Sjælland, man kunne komme til at se det på Fyn, selv om man måske ikke skulle tro det, og man kunne komme til at se det i Sønderjylland, i Midtjylland og i Nordjylland.
Jeg har også stillet spørgsmålet for ligesom at få nogle signaler fra ministeren.
Socialdemokraterne har tilkendegivet, både ved vores formand, fru Helle Thorning-Schmidt, og mig selv, at 100 km ikke er acceptabelt.
Jeg har set, at Dansk Folkeparti har gjort det samme.
Nu vil jeg gerne høre, hvordan ministeren ser på det.
Det er der sådan set også enighed om landspolitisk, hvor vi jo sidste år i fællesskab tilvejebragte og formulerede nogle principper for specialeplanlægning.
Derfor står det mig ikke helt klart, hvad hr. Jens Peter Vernersen og hans parti egentlig mener for tiden.
Det står mig i det hele taget lidt uklart, om hr. Jens Peter Vernersen og hans parti fortsat står bag de principper, som vi jo formulerede i enighed, og som vi også diskuterede på et møde for nylig.
Det, der er opgaven for regionerne, er jo under iagttagelse af de udmeldte anbefalinger og krav fra Sundhedsstyrelsen at lave en sygehusplanlægning, hvor man samler specialer og akutmodtagelser for at øge kvaliteten i sundhedsvæsenet, men jo samtidig også sørger for at decentralisere ved at udvikle andre sundhedstilbud bl.a. i praksissektoren og ved en styrkelse af den præhospitale indsats, og jeg må altså samlet set sige, at jeg har svært ved præcis at forstå den her tilgang til, om der er 90 km eller 80 km eller 95 km, for det kommer søreme da an på: Hvor mange kilometer er det til hvilket tilbud, og hvad er det i øvrigt for et tilbud, der går forud?
Bare for at gøre det helt sort-hvidt: Jeg tror, det ville være dybt, dybt problematisk at have 40 km eller 50 km til sygehuset, hvis den transportform, der blev benyttet, var rent patienttransport, to uuddannede ambulancereddere og ind og ligge bag i bilen, hvorimod en større afstand måske var i orden, hvis det var sådan, at det var højkompetente ambulancereddere, der havde egentlige kompetencer og telemedicinsk udstyr om bord.
Så jeg tror, man må sige, at vi her står med en udfordring, hvor alting er hinandens gensidige forudsætninger, og derfor har vi nu til gode at se, hvad det er for nogle samlede planer, regionerne byder ind med.
Det er muligt, at man ikke forstår det, når man bor her på Sjælland og i nærheden af København, men hvis sundhedsministeren nu forestiller sig, at der sker en trafikulykke oppe på Langebro, folk ligger deroppe med brækkede lårben og måske indre blødninger, og så skal man rekvirere en ambulance ikke nede fra i nærheden af rådhuset, men fra Lyngby, og når man har fået en patient med lårbensbrud og indre blødninger samlet op, skal patienten køres til Slagelse, ikke ad motorvejen, men ad den gamle hovedvej.
Det er de vilkår, der vil opstå en række steder i Jylland, hvis det er sådan, at der ikke kommer nogen meldinger ud om, at alt for lange afstande er uacceptable.
Det synes jeg altså også sundhedsministeren er nødt til at have med i sin tænkning.
Når vi har sagt ja til principperne, er det selvfølgelig, fordi man også der taler om nærhed.
Der er altså forskel på – det har jeg i øvrigt også set at sundhedsministeren har sagt – om det er Nørrebro, eller om det er Sønderjylland eller det er Nordjylland eller det er Midtjylland eller for så vidt Fyn og Sjælland.
Her på Sjælland har man jo lavet en ganske fin aftale, der stort set tilgodeser det synspunkt, som Socialdemokraterne har tilkendegivet.
Den politiske aftale, vi lavede sidste år, var jo sådan set en aftale, der skulle give Sundhedsstyrelsen rygstød til nu at kunne give nogle faglige anbefalinger, der betød, at vi gjorde et godt sygehusvæsen bedre.
Jeg er helt enig i, at afstande, geografi og nærhed også betyder noget; det er helt oplagt.
Der er forskel på at bo i hovedstadsområdet, hvor man altså inden for et meget lille geografisk område har et meget stort befolkningstal og dermed jo altså i virkelighed har en mulighed for at lave sygehuse, der er endnu mere bæredygtige end det, der fagligt er lagt op til, fordi ret mange patienter på ret kort afstand kan nå det samme sygehus, og så andre steder i landet, hvor der er lidt længere mellem husene.
Det hensyn skal selvfølgelig også indgå.
Det er en proces, hvor vi har givet Sundhedsstyrelsen nogle beføjelser og vi har givet regionerne nogle beføjelser.
Vi har givet en politisk håndfæstning på, at nu vil vi gerne have, at patienterne, når de bliver indlagt akut, bliver mødt af det samme gode tilbud, uanset hvornår på døgnet og hvornår på året de bliver indlagt.
Så er det op til regionerne at prøve at oversætte det.
Pludselig at intervenere i det ved at komme med nogle proceskrav vil jeg advare meget imod, for spørgsmålet om afstand må også ses i forhold til: Hvad er det for nogle præhospitale tilbud, der bygges op?
Hvad er der sat i stedet for derude, hvor der er længere til sygehuset?
Disse principper, som er sat op, taler jo netop om nærhed, og derfor er der også respekt om dem.
Jeg mener også, det er helt afgørende, at der kommer tilkendegivelser fra Folketinget og fra regeringen med hensyn til det, der foregår derude, så vi ikke kommer til at se et resultat, som vi vil fortryde mange, mange år efter.
Det synes jeg er helt afgørende.
Det er rigtigt, at Sundhedsstyrelsen har store beføjelser, men det er jo beføjelser, vi har givet dem inden for de principper, der er sat op, og som også taler om nærhed, og derfor synes jeg, det er afgørende, at man ikke får alt for lange afstande.
Det er jo helt indlysende, at det ikke hjælper, at man kan komme hurtigt ud, hvis det er sådan, at en patient ligger med indre blødninger og blod, der løber ud i maven.
Så hjælper det jo ikke noget, at man har en præhospitalindsats, for så er det for sent, når man når frem til hospitalet.
Det kan være helt afgørende, når man tænker på en række af de erhvervsområder, hvor der sker arbejdsulykker, trafikulykker osv., at vi ikke bare tror, vi kan køre dem i hundredvis af kilometer eller måske hundrede kilometer; derudover skal man også vente på ambulancen derude, måske et kvarter til en halv time, og det er altså meget, meget lang tid.
Det er man altså nødt til at tage hensyn til, og det håber jeg også sundhedsministeren gør – og også med tilkendegivelser.
Man skal altså tænke sig om, når man laver den her tilrettelæggelse.
Og så skriver vi senere, at vi er enige om, at de her principper »skal ligge til grund for arbejdet med tilrettelæggelsen af den præhospitale indsats.
I tilslutning hertil understreges det, at det er vigtigt, at der i alle egne af landet skabes tryghed for, at befolkningen hurtigt kan komme i relevant behandling.
« Det, jeg bare forsøger at sige, er, at dertil knytter sig jo, kan man sige, to overvejelser.
Den ene er selvfølgelig: Hvad er afstanden til den relevante stationære behandling, altså, hvor langt er der hen til sygehuset?
Den anden er: Under hvilke former kommer man hen på det sygehus?
Hvis man skal sige det meget sort-hvidt, tror jeg da, at jeg hellere vil bo 101 km fra et sygehus og så vide, at der er hjerteambulance, lægeambulance eller et helikopterberedskab, end jeg vil bo 80 km fra et sygehus, hvor man slet ikke har lavet nogen oprustning af det præhospitale område.
Det tror jeg også hr. Jens Peter Vernersen er enig i.
Derfor vil jeg bare sige, at i stedet for nu at stirre sig blind på et eller andet kilometertal, synes jeg, at man nu må give regionerne rum og ro til at lave den del af planlægningen, vi har bedt dem om, og så må man vurdere det samlede resultat.
Jeg er helt enig i, at det skal gå på to ben.
Det er ikke nok bare at centralisere sygehusene, hvis ikke de forudsætninger, der skal tilvejebringes, også er på plads, altså hele det præhospitale område, det med at udvikle almen praksis m.v. Så vi står altså med en situation, hvor alting er hinandens gensidige forudsætninger, og i sådan en situation tror jeg altså det er uklogt at låse sig fast på en af nøglerne først.
Det er det, jeg siger helt fredsommeligt.
Hermed sluttede spørgsmålet.
»Hvad er baggrunden for, at ministeren ikke har sikret, at alle apopleksipatienter får foretaget en CT- eller MR-scanning på indlæggelsesdagen, når man i Det Nationale Indikatorprojekt anbefaler, at der gennemføres scanning inden for det første døgn efter indlæggelsen og helst straks ved indlæggelsen?«