Per Stig Møller (KF), 2008-02-01:
Jeg siger tak for hr. Holger K. Nielsens forespørgsel.
Med Sovjetunionens sammenbrud opstod der i Europa en uventet mulighed for, at Rusland kunne finde sin naturlige plads i et demokratisk Europa.
Det er afgørende vigtigt for os at fastholde dette perspektiv.
Udviklingen i Rusland har i de seneste år været præget af økonomisk vækst, men desværre også af tilbagegang for demokratiet, som hr. Holger K. Nielsen påpegede.
Selvfølgelig må der foretages en helhedsvurdering, en helhedsvurdering af udviklingen, og man skal ikke dømme Rusland på enkelte tiltag.
Demokratiet kan jo leve med meget forskellige formelle regler og institutioner, og hvert land har sin egen historie.
Der er naturligvis også behov for, at et politisk system er effektivt.
En del af præsident Putins bestræbelser på at styrke centralmagten kan ses som et forsøg på at løse reelle problemer, f.eks. at sikre, at regionerne ikke lovgiver i modstrid med føderal lovgivning.
Tilbage står imidlertid, at det er gået ud over demokratiet.
Vi er dog ikke tilbage i Sovjetunionens tid, hvor man systematisk søgte at lukke samfundet for kontakter med udlandet.
For at forstå, hvad der sker i Rusland, må vi indse, at demokrati ikke længere er et ubetinget positivt begreb i Rusland.
Det skyldes de forvirrede forhold i 1990'erne, som få ønsker tilbage, og som myndighederne nu gør deres for at stille i et negativt lys.
Demokrati opfattes derfor ikke som en løsning på samfundsproblemerne i Rusland.
Det er blevet mere almindeligt at søge løsninger ved at styrke staten; staten har jo altid været den stærke faktor i Rusland.
Frygten for kaos virker derfor imod demokrati i Rusland i dag.
Denne udvikling er blevet kritiseret af os i Vesten med det resultat, at Rusland nu stadig mere tydeligt afviser kritik udefra.
Rusland fremhæver, at der er særlige russiske traditioner og værdier, sådan som man har sagt i århundreder, og disse særlige russiske traditioner og værdier, som de ikke mener står tilbage for vestlige værdier, må nu igen være grundlag for det russiske politiske system.
Den ortodokse kirke har gjort sig til talsmand for denne tanke og optræder således som støtte for tilbagerulningen af demokrati og menneskerettigheder.
Hvor Vesten i 1990'erne blev opfattet som en del af løsningen på Ruslands problemer, og man så op til Vesten, så opfattes Vesten i dag anderledes.
Det er en udbredt opfattelse, at den orange revolution i Ukraine var startet og styret fra udlandet gennem ukrainske ngo'er.
Der er derfor stor opmærksomhed på udenlandsk finansiering af ngo'er i Rusland.
Præsident Putin har foragteligt talt om organisationer, som henter penge i fremmede ambassader.
Det er blevet almindeligt at sætte tillægsord foran ordet demokrati i russisk politik.
Vestlige kommentatorer har længe talt om et styret eller kontrolleret demokrati; i Rusland er begrebet suverænt demokrati indført, og det dækker over en slags ideologi, der synes at have til formål at legitimere de herskende forhold med argumenter for, at Rusland er på rette vej.
Et kernepunkt i den forbindelse er, at Rusland ikke vil importere løsningsmodeller og ikke vil finde sig i kritik eller indblanding udefra.
Der er ikke tvivl om, at denne udvikling støttes af store dele af befolkningen.
Den økonomiske fremgang, drevet af oliepriserne, og den politiske stabilitet er vigtige faktorer bag denne støtte.
Vigtigt for den russiske selvforståelse er også, at den russiske befolkning finder, at Rusland i dag er blevet respekteret i verden igen.
Valget til Dumaen i december 2007 blev observeret af medlemmer af Europarådets og OSCE's parlamentariske forsamlinger.
De konkluderede, at valget ikke var fair og ikke levede op til internationale standarder.
Det var vanskeligt for oppositionen at komme til orde.
Der var også eksempler på, at oppositionspolitikere blev chikaneret.
Rusland har påpeget, at observatørerne ikke havde tilstrækkeligt grundlag for denne konklusion.
Men hertil er at sige, at grundlaget var begrænset af, at Rusland havde forhindret den sædvanlige grundige valgobservation, som ODIHR - det er forkortelsen for OSCE's Kontor for Demokratiske Institutioner og Menneskerettigheder - altså normalt forbereder lang tid før et valg.
Invitationen til ODIHR kom sent, og da den endelig kom, løb ODIHR ind i vanskeligheder med at få visa til observatørerne.
Vi har derfor ikke det samme solide grundlag for bedømmelse af valget og især oplevelser fra valget, som vi havde i 2003, hvor ODIHR gennemførte en grundig valgobservation, og hvor konklusionen i øvrigt var den samme.
Jeg skal ikke undlade her at nævne, at Rusland har forsvaret den sene invitation til observatørerne med, at Danmark til det seneste valg kun inviterede med 3 ugers varsel.
Det må klart beklages, at Rusland nu også i forbindelse med præsidentvalget den 2. marts har indbudt så sent og knyttet sådanne betingelser til invitationen, at ODIHR sætter spørgsmålstegn ved, om der er grundlag for en forsvarlig observation af valget.
Der er ikke truffet nogen endelig beslutning mellem Rusland og ODIHR i dag, men ODIHR har foreslået en løsning med Rusland inden den 4. februar, således at der kan komme observatører derover, og jeg håber sandelig, at Rusland vil imødekomme ODIHR's forslag, så vi ikke skal have den diskussion i fremtiden.
Samtidig må vi være realistiske, og vi må også se vanskelighederne i øjnene.
De russiske myndigheder er meget hurtige til at afvise vores kritik.
Vi lever i en globaliseret verden, og Rusland har ikke meldt sig ud af verden.
Rusland sidder i Sikkerhedsrådet og vil være med til at løse verdens problemer, og vi kan jo faktisk ikke få enighed i Sikkerhedsrådet, uden at Rusland er med til at løse problemerne.
Uden Rusland bliver der heller ikke nogen klimaaftale i 2009.
Rusland agter at spille en større rolle på verdensscenen, end det gjorde i 1990'erne, og det vil jo have konsekvenser.
Rusland ligger i Europa, og forholdet til Rusland vil være afgørende for udviklingen i Europa - og ingen af os ønsker den kolde krig tilbage.
Det er klart, at vi kun har få muligheder for at opnå mærkbar indflydelse gennem bilaterale, særlig danske initiativer.
Vi støtter de oprindelige folk i nord, vi støtter civilsamfundet.
Det vil vi fortsætte med, og vi vil opfordre andre til at gøre det samme.
Derfor er EU vigtig.
EU er vigtig for hele udviklingen i Rusland.
Og Rusland er i væsentlig grad afhængig af EU, som aftager over halvdelen af Ruslands eksport.
EU er langt den største kilde til udenlandske investeringer i Rusland og dermed for ny viden og teknologi.
Der er indgået aftaler mellem Rusland og EU med vidtgående integration som mål - det er partnerskabs- og samarbejdsaftalen fra 1997 og planen for det fælles økonomiske rum fra 2005.
Denne gensidige afhængighed må bruges som grundlag for samarbejde, ikke for konflikt, men Rusland har desværre brugt energi som våben mod Ukraine, Baltikum og Georgien.
Det sætter vi os imod, og det må vi sætte os imod.
Bl.a. derfor har vi i EU besluttet at differentiere vores energikilder og vores energileverandører.
Både EU og Rusland må være indstillet på samarbejde og gensidighed.
EU og Rusland ventes i løbet af året at indlede forhandlinger om en ny rammeaftale for samarbejdet, og vi må her naturligvis kræve, at demokratiske principper og menneskerettigheder anerkendes som grundlag for en sådan aftale.
Og vi må til stadighed føre en grundig dialog om menneskerettigheder med Rusland.
Rusland er medlem af mange internationale organisationer, hvori Rusland har påtaget sig forpligtelser til at overholde en række regler af stor betydning for den demokratiske udvikling, og det skal vi holde Rusland fast på.
Rusland er f.eks. medlem af Europarådet.
Rusland er her under overvågning, fordi landet ikke fra begyndelsen, da det blev optaget, opfyldte alle medlemskabets betingelser.
Hvorfor optog man så Rusland i Europarådet i den situation?
Det var, fordi fordelene ved alligevel at optage Rusland dengang bestod i, at russiske borgere så kunne bruge Menneskerettighedsdomstolen i Strasbourg, og i, at Europarådet har en menneskerettighedskommissær, som har været aktiv i forbindelse med Rusland.
Menneskerettighedsdomstolen er begyndt at afgøre en række sager rejst af russere, der ikke har kunnet få en retfærdig dom hjemme.
Det er her værd at notere, at Rusland i det store og hele efterlever dommene, bl.a. ved at udbetale de erstatninger, som dommene foreskriver.
OSCE er også en vigtig organisation, en organisation, som vi skal bevare, og vi skal ikke have Rusland til at trække OSCE's tænder ud.
OSCE har pragmatisk udviklet en praksis og en række instrumenter, som vi ønsker at værne om.
Blandt disse instrumenter er feltmissionerne, OSCE's medierepræsentant, højkommissæren for nationale mindretal og som nævnt ODIHR, der observerer valgene, og de spiller alle en rolle i forbindelse med Rusland. Både i Europarådet og i OSCE har vi parlamentariske forsamlinger, som må gøre deres for at medvirke til at holde Rusland på det demokratiske spor.
Danmark skal være aktiv i EU og i andre organisationer for at sikre, at der bliver sagt fra, når udviklingen gør det nødvendigt.
Vi er indgået i et konkret internationalt samarbejde med Rusland om globale spørgsmål som klima, energi, bekæmpelse af terrorisme, spredning af masseødelæggelsesvåben, og da vi sad i Sikkerhedsrådet, samarbejdede vi jo også med Rusland om løsning af en række problemer.
Vores strategi må være engagement af Rusland, ikke isolation, ikke inddæmning - den kolde krig er forbi og skal være forbi, og Sovjetunionen findes ikke mere.
Vi kan og skal være forskellige, men forskellene skal spille sammen og hvile på et sæt fælles værdier som demokrati og menneskerettigheder.
Vi skal føre en resultatorienteret politisk dialog, også om vanskelige emner, men vi skal ikke lade vanskelighederne ødelægge dialogen.
Vi skal udbygge samarbejdet, dialogen og de menneskelige kontakter gennem forretningsliv, udveksling af studerende, forskere og parlamentarikere, så russerne forhåbentlig kan blive inspireret ved kontakt med vores samfund til at gøre demokratiske fremskridt.
Kollapset fandt ikke sted, og det kan vi jo egentlig kun være tilfredse med.
Rusland er kommet igennem sin krise, men det må så til gengæld ikke kaste Europa ind i nye kriser.
I stedet må dette gennembrud være til gavn for såvel Ruslands som Europas borgere, men vi må forvente, at det bliver en langvarig proces.