Per Clausen (EL), 2010-11-19:
Jeg skal beklage det, jeg troede, der også var en radikal ordfører, men sådan kan det gå.
Man skal ikke planlægge ud fra, at man tror, folk er her, man skal planlægge ud fra realiteterne, og det vil jeg så lære at gøre.
Det her beslutningsforslag har jo afsløret sådan to, synes jeg, spændende diskussioner.
Den ene er det, jeg vil kalde paralleltænkning mellem oppositionen og regeringen, og det er i den her sag et rigtig godt eksempel på paralleltænkning.
Vi har jo i den seneste uge oplevet et meget uheldigt eksempel på paralleltænkning mellem regeringen og de store oppositionspartier, men det her er jo rigtig godt.
Når der er tale om paralleltænkning, er det, fordi vi jo godt ved, at det aldrig påvirker regeringen, at oppositionen fremsætter forslag, stiller spørgsmål eller kalder ministeren i samråd.
De gange, hvor et beslutningsforslag så delvis overhales af, at regeringen har lavet en lidt dårligere løsning kort tid inden, skyldes det jo udelukkende tanker udtænkt i ministeriet, blandt embedsmændene og ministeren, eller måske et hårdt pres udøvet af Dansk Folkeparti.
Sådan er det altid, og det skal man bare vide.
Og så skal man være glad de gange, hvor man har været i stand til at formulere et beslutningsforslag, der næsten rammer det, som regeringen allerede af sig selv havde fundet ud af skulle gennemføres.
Det synes jeg er vigtigt.
En anden ikke uvigtig præmis i diskussionen i dag er jo indenrigs- og sundhedsministerens altid ihærdige forsvar for regionernes ret til selv at bestemme.
Man kan jo næsten ikke fremsætte noget forslag eller stille noget spørgsmål på sundhedsområdet uden at få et foredrag om, at nu er man i færd med at foreslå, at regionerne skal nedlægges.
Og da vi jo godt ved, at det ikke er oppositionens ønske, er det selvfølgelig en grim anklage at få på nakken.
Desværre må man sige, at hvis nogen er så uheldig at lide af en sygdom, som ikke kan behandles på et privathospital og heller ikke er omfattet af en af regeringens nationale handlingsplaner, at så er vedkommende jo ilde stedt.
Men der er nu meget godt styr på det fra regeringens side, vil jeg sige, og når det kom til stykket, mente ministeren jo også, at når det er ham og flertallet i Folketinget, der går ind og beskriver, hvordan man skal gøre noget ved det her med diagnoserne, er det jo godt og fornuftigt og ikke noget indgreb i regionernes eksistens og selvstændighed, og det synes jeg da er dejligt at det ikke er.
Det er jo ikke, fordi det ikke er rigtigt og vigtigt og fornuftigt at gøre en ekstraordinær indsats for at løse de problemer, som mennesker, der får sygdommen kræft, lider under.
Det er helt indlysende, at det er vigtigt, fornuftigt og rigtigt, men der er også andre sygdomme, mennesker, som lider af op til flere sygdomme, og hvor det at få diagnosen på plads er af afgørende betydning – i nogle tilfælde for at sikre, at man overlever, og i andre tilfælde bare for at sikre, at man får en nogenlunde ordentlig livskvalitet i sit videre liv.
Og der synes jeg i hvert fald, at vi har noget tilbage, som vi ikke har nået endnu.
I 10 år har vi, hver eneste gang vi har spurgt ind til, hvordan det går med sundhedsvæsenet i Danmark, fået at vide, at det går rigtig godt, fordi vi har behandlingsgarantien og ventelisterne er reduceret.
I perioder har de selvfølgelig ikke være reduceret, men så har man sagt det alligevel, og nu er vi tilbage ved situationen i 2006, og den var jo bedre end i 2001, så det går rigtig godt.
Men pointen er bare den, at under den snak om, hvor hurtigt folk blev behandlet, når diagnosen var stillet, har der været den helt klare realitet, at masser af mennesker har oplevet, at det at få stillet den rigtige diagnose var uendelig kompliceret.
Det forslag, som Socialdemokratiet og SF har fremsat her, indeholder efter min mening en række gode og fornuftige ideer til, hvordan man kan håndtere det.
Jeg er sådan set
ikke uenig, hvis der er nogen, der siger, at et sådant forslag ville have godt af, at man, inden man endegyldigt vedtog det, var i en dialog med regionerne og de offentlige sygehuse om, hvordan det kunne håndteres – det synes jeg kunne være fornuftigt og rigtigt.
Jeg opfatter også, at det vil ske efter næste valg at der ikke vil blive mindre dialog mellem regionerne og den kommende indenrigs- og sundhedsminister, end der har været med den række af personer, vi har haft på den post de sidste 10 år.
Men det ændrer ikke noget ved, at der grundlæggende er tale om et fornuftigt forslag, et rigtigt forslag, som også er udtryk for, at der i den sammenhængende politiske plan, som Socialdemokraterne og SF har fremlagt, er konkrete forslag til at forbedre sundhedssektoren, som der er brug for, og som vi ser til frem til at gennemføre med det flertal, der måtte komme efter næste valg.