Karl H. Bornhøft (SF), 2010-01-22:
Jeg kan måske godt medgive ministeren, at det er voldsomt at kræve, at han dementerer sit budskab om, at S og SF bruger pengene flere gange.
Det kan jeg godt synes ville være lidt urimeligt, for det ville jo kræve, at ministeren havde læst det, og det har han tydeligvis ikke.
Jeg vil så også sige, at sundhedsministerens redegørelse i høj grad var ved at bringe mig i tvivl om, hvorvidt det var det rette lands parlament, jeg var kommet ind i, for den beskrivelse, som ministeren gav af virkeligheden, er sådan set hele begrundelsen for, hvorfor vi fremsætter det her forslag om en ret til rehabilitering og ikke kun en ret til fysisk genoptræning.
Det kan vi forstå i stedet for al den her udenomssnak om, hvad der rent faktisk foregår i det her land.
For det, ministeren siger, er jo det direkte modsatte af, hvad patientorganisationerne og hvad de faglige organisationer siger.
De siger, at det ikke er nok med en rent fysisk genoptræning, men at der er behov for en rehabiliteringsplan, og det er derfor, alle har udtalt sig så utrolig positivt om det forslag, der her er kommet fra Socialdemokratiet og SF.
Jeg vil med det samme sige, at vi godt alle sammen ved, at der er mange patienter, der ikke får den hjælp og den støtte, de har brug for, når de bliver udskrevet efter behandling på hospitalet.
Det er dokumenteret tilstrækkeligt, at det kan være svært at få en meningsfyldt tilværelse fri for sygdom og symptomer, når man igen og igen må indlægges som følge af, at man er syg.
Det er et udtryk for, at vi har givet en god behandling i starten, men at vi bare ikke har fulgt op med alle de elementer, der skal til, for at holde folk frie af sygehusene.
Det er det, Socialdemokratiet og SF ønsker at lave om på.
Det er sådan, at det i dag står skrevet i sundhedsloven, at man kun har ret til fysisk genoptræning, og det vil altså sige genoptræning, der udelukkende fokuserer på fysikken.
For rigtig mange patienter, især socialt udsatte, ældre og kronisk syge, er det langtfra nok, og det er bl.a. derfor, at vi siger, at patienterne har brug for den samlede pakke og ikke bare et element.
Og det er altså kun et element, når man giver en ret til fysisk genoptræning.
Det der med at være og forblive rask handler altså ikke kun om, hvor stærke ens ben er, når man skal bevæge sig ud af sygehuset.
Det kan være kostomlægning, det kan være et spørgsmål om at holde op med smøgerne, og det kan være det, der er helt væsentligt, og som ikke er en del af det, vi giver i dag, nemlig et mere fokuseret tilbud, der også tager fat på problemstillingen omkring de kognitive problemer, altså indlæring m.v.
Det er derfor, vi ganske enkelt ønsker at få ændret den her ret til genoptræning til en ret til den fulde pakke, nemlig rehabiliteringen.
Jeg vil også godt med det samme sige, at når vi snakker om en ret til en rehabiliteringsplan, snakker vi jo ud fra fuldstændig det samme koncept, som når vi snakker om genoptræning, nemlig at det er individuelt for den enkelte patient.
Her er vores budskab bare, at det skal være den fulde pakke og ikke bare en del af pakken.
I den sammenhæng må man sige, at alle steder, hvor der i dag bliver lavet en samlet rehabiliteringsindsats over for alle patienter – og det bliver der faktisk nogle steder – virker det.
Det viser tallene med al ønskelig tydelighed.
Der er langt færre genindlæggelser.
Gruppen af patienter kommer sig meget hurtigere.
Derfor vil jeg afslutningsvis sige, at jeg i øvrigt gerne deltager i en debat om S og SF's skattepolitik, som der åbenbart er nogle her der synes vi har brug for at få, men det skal vi gøre, når det er skattepolitikken, det handler om.
Jeg synes, det er trist at kunne notere sig, at for at undgå at komme til at diskutere det sundhedsfaglige her er der nogle, der fokuserer på noget andet.
Patienterne har brug for en fuld ret til rehabilitering.