Sara Olsvig (IA), 2012-05-30:
Så er der næsten gået et helt folketingsår.
Det har været en stor oplevelse fyldt med udfordringer og spændende stunder at være en del af det her arbejde.
Året har været mit første som parlamentariker.
Skiftet fra et forholdsvis normalt liv som nyuddannet hjemme i Grønland til at stå her langt hjemmefra og varetage den grønlandske befolknings interesser i et dybest set fremmed parlament har været stort på mange måder.
Situationen er ny, ikke kun for mig personligt, men også for Inuit Ataqatigiit.
Vi danner nu sammen med en række andre partier parlamentarisk grundlag for regeringen.
I har fortsat vores mandats støtte.
Der er dog nogle enkelte ting, som har undret mig, og jeg vil her nævne en af dem.
På trods af, at Inuit Ataqatigiits mandat som bekendt sammen med de resterende to røde nordatlantiske mandater kan betragtes som de afgørende mandater for denne regering, er jeg ikke en eneste gang blevet inviteret til samtale hos regeringens finansminister.
Derfor har jeg nu selv bedt om et møde med finansministeren og håber, at han vil tage godt imod dette ønske.
Gennem samlingen har forskellige sager og områder sat præg på mit arbejde.
Særlig justitsområdet, som jeg stadig vil sige har været noget forsømt politisk og parlamentarisk gennem mange år, har fyldt meget.
Efterhånden som jeg har mødt flere og flere involverede aktører på området og har set og hørt om forholdene på de grønlandske anstalter, har jeg fået en stadig større fornemmelse af, hvor stor en udfordring vi står over for, både her i Folketinget og så sandelig også derhjemme.
Samtidig vil jeg rose justitsministeren for allerede tidligt i denne valgperiode at have igangsat et udredningsarbejde på området.
Dog mener jeg, at vi allerede nu ved nok om mange af problemerne på anstalterne, til at nødvendige tiltag kan foretages.
Jeg er også glad for, at justitsministeren ved samrådet i Grønlandsudvalget i går om anstalterne i Grønland understregede, at kapacitetssituationen på anstalterne diskuteres i forbindelse med finanslovforhandlingerne.
Et andet område, som har præget mine aktiviteter i de forgangne måneder, er det arktiske.
Også her står rigsfællesskabet over for spændende udfordringer.
Fokus på Arktis er øget, både i verden omkring os og her i Folketinget.
I begyndelsen af maj holdt Inuit Ataqatigiit Folketingimi en velbesøgt konference om råstofferne i Arktis og de udenrigspolitiske udfordringer, de medfører.
Fællessalen var fyldt med fagfolk, studerende og ambassadefolk, mens en hel del folketingsmedlemmer fra begge sider af det politiske landskab lyttede med og deltog i debatterne.
På konferencen konkretiserede eksperter, hvilke udenrigspolitiske udfordringer vi i fællesskab står over for, i takt med at vi i Grønland udvikler råstofsektoren.
Vist er der uenigheder internt i Grønland, alt andet ville være underligt, men tilfælles har vi på tværs af partierne et ønske om og et ansvar for at udvikle sektoren ansvarligt og fornuftigt.
Ved konferencen om råstofferne her på Christiansborg fik vi et direkte indblik i nogle af de indenrigspolitiske udfordringer, vi i Grønland står over for, da vi havde næstformanden for Inatsisartuts erhvervsudvalg med via skype på storskærm.
Som jeg sagde ved mine afsluttende bemærkninger efter en lang og spændende dag fyldt med ny viden og nye perspektiver, er listen over udfordringer lang.
Ansvaret er stort, og det ansvar møder vi og tager alvorligt i Grønland.
Samtidig stod det klart efter konferencen, at der er et fælles ansvar, som skal varetages i fællesskab af vores to nationer, og det er udenrigs- og sikkerhedspolitikken.
Jeg er rigtig glad for, at de danske politikere, som deltog i debatten på konferencen, klart vedkendte sig, at Grønland har selvbestemmelse på råstofområdet, også selv om der er udenrigspolitiske følgevirkninger.
Som det så klart blev sagt, har vi et gensidigt ansvar for at involvere hinanden, når vi begiver os ud i udenrigspolitikken, og ikke sætte en stopper for hinanden.
I Inuit Ataqatigiit har vi for nylig igen taget stilling til nogle af de centrale udfordringer på råstofområdet, og vi har klart meddelt, at vi ikke accepterer social dumping.
Vores holdning er, at det er de involverede parter på arbejdsmarkedet, som skal fastsætte løn- og ansættelsesforhold.
Desuden vil vi styrke miljøvurderingsdelen af erhvervsprojekterne, og vi vil have en større uafhængighed i forhold til oplysnings- og høringsprocesserne.
Der er ingen tvivl om, at en af de største udfordringer ved udviklingen i Grønland er, at vi er et folk på kun 57.000 individer, som står over for store multinationale selskaber og internationale aktører på et verdensmarked for råstoffer, som ikke just er kendt for at være den mest gennemsigtige industri.
Tilbage til Danmark og nogle af de andre sager, som har sat sit præg på mit politiske arbejde: Nordatlanten har et særligt forhold til EU.
I Grønland giver det sig bl.a. udtryk på sælskindsområdet.
Nu mærker færingerne EU's intolerance på en lidt anden måde – her vedrørende makrellerne.
Situationen har for mig endnu en gang vist, at EU er god for dem, der er med, og i og for sig også en god idé for dem, men bare ikke for os.
Vi har dog gode partnerskabsaftaler med EU, og dem ønsker vi selvfølgelig fortsat.
Der er bare en skævhed, som vi ikke rigtig kommer ud over.
Under en høring om finanspagten afholdt her på Borgen i foråret,
spurgte jeg de to eksperter, som sad i panelet, hvordan finanspagten ville påvirke os, som befinder os i periferien af EU.
Den ene svarede, at han intet vidste om Grønlands økonomi, den anden, at vi skulle skynde os at finde olie, for finanspagten ville trække os med ned økonomisk.
Det var vel to på hver sin måde intetsigende bemærkninger i situationen, men samtidig også to meget sigende bemærkninger om forholdet mellem Grønland og EU.
Jeg har hernedefra også kunnet betragte og med stolthed konstatere, at Naalakkersuisut derhjemme fører en ansvarlig og fornuftig politik, både økonomisk og på andre måder.
Forude venter en efterårssamling, hvor endnu større debatter og emner tages op.
Samtidig går vi netop nu ind i et valgår, hvor vi kan være sikre på at se de politiske partier trække stregerne endnu tydeligere op i sandet.
Senest om cirka et år afholdes der valg i Grønland.
Det bliver efter min mening et af de mest spændende valg i Grønlands historie.
I Inuit Ataqatigiit har vi arbejdet sagligt, alvorligt og med realiteterne i fokus, både her i Folketinget, i Inatsisartut og i Naalakkersuisut.
Jeg vil gerne takke alle jer, som lytter, som forstår, og som engagerer sig i grønlandske forhold.
Det er altså noget af en udfordring at være en enmandshær blandt 178 andre medlemmer.
Heldigvis har jeg kunnet finde gode partnerskaber både blandt mine nordatlantiske kolleger og blandt alle jer danske medlemmer fra både den ene og den anden side.
Vigtigst for Inuit Ataqatigiit har det været at sikre os en politisk uafhængighed i arbejdet her, og den har vi klart opnået.
I præamblen til selvstyreloven står der følgende: »... loven bygger på et ønske om at fremme ligeværdighed og gensidig respekt i partnerskabet mellem Danmark og Grønland, og at loven i overensstemmelse hermed bygger på en overenskomst mellem Grønlands landsstyre« – Naalakkersuisut – »og den danske regering som ligeværdige parter.«
Netop disse ord har efter min mening altafgørende betydning for forholdet mellem vores to nationer og for forholdet i rigsfællesskabet.
For mig betyder ordlyden i præamblen, at udgangspunktet ikke er ligeværdigt, men selvstyreloven er en ramme, inden for hvilken vi i fællesskab nu har mulighed for at gøre forholdet mere ligeværdigt og blive lige værdige partnere.
I mine øjne er der lidt vej endnu dertil.
Som grønlandsk folketingsmedlem tænker jeg selvsagt meget på retorikken, der bruges om vores indbyrdes forhold, og jeg har lagt mærke til, at der nogle gange af kolleger henvises til forholdet mellem Grønland og Danmark – eller til forholdet mellem Færøerne og Danmark for den sags skyld – som et lillebror-storebror-forhold.
Det er en retorik, jeg ikke er enig i.
Vi har nået en tid, hvor vi bør være ude over denne retorik.
Vi bør kunne se hinanden i øjnene som lige værdige, sådan som selvstyreloven foreskriver.
Det er et af de mål, der har drevet mig til dette Ting som repræsentant for mit land.
Derfor er jeg også rigtig glad for at se, hvor stor interesse der er blandt de forskellige folketingsudvalg og medlemmer for at tage til Grønland og opleve vores forhold på nært hold.
Jeg er også glad for at høre, at både statsministeren og andre ministre planlægger at besøge Grønland i den kommende tid.
Vi vil byde jer hjerteligt velkommen.
Til efteråret, når vi vender tilbage, håber jeg, at vi i fællesskab kan tage fat på flere af de sager, som præger det grønlandsk-danske forhold, og hvis udfald mærkes blandt grønlændere både her i Danmark og i Grønland.
Lige nu står de sociale projekter, som De fire Grønlandske Huse i Danmark administrerer, på usikker grund – det, på trods af at mange her i Folketinget har udtrykt, at arbejdet for socialt udsatte grønlændere i Danmark skal sikres.
I disse dage raser også debatten om DIIS' nye rapport om det påståede dobbeltspil.
Jeg har læst rapporten.
Det er en grundig og god rapport, som lever op til det opdrag, DIIS fik.
Jeg kan dog selvfølgelig ikke undgå at agere på de klare ubesvarede spørgsmål, som rapporten blotlægger.
Jeg vil hermed opfordre den grønlandske og den danske regering til sammen med den amerikanske regering at nå til fælles forståelse om den fremadrettede amerikanske garanti om disse forhold.
Qujanaq.