runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Astrid Krag (S), 2014-05-27:
Det kan f.eks. være, at en mand, der ikke er biologisk far til et barn, efter at være flyttet fra barnets mor ikke længere ønsker at betale børnepenge.
Det kan også være, at en mand efter nogle år ser ekskærestens lille pige på Facebook og synes, han ser sig selv og får mistanke om, at han er den biologiske far, men ikke har mulighed for at få omstødt faderskabet.
Som SF's ordfører siger, følger det her forslag op på den debat, der har været.
Med beslutningsforslaget ønskes en lovændring, så det bliver muligt at omstøde et faderskab, hvis dna-beviser dokumenterer, at det ikke er den biologiske far, der er angivet som far til barnet.
Som flere jo har været inde på, er det et forslag, der lægger meget vægt på biologi, og mindre vægt på betydningen af en social far og stabilitet omkring barnet.
I beslutningsforslaget er der heller ikke nogen overvejelser om, hvad for en betydning en sådan mulighed for omstødelse af faderskabet vil få for barnet.
Det mener vi er problematisk.
Der er slet ingen tvivl om, at faderskabssager er følsomme, og at emnet i det hele taget er følsomt.
Derfor må der i faderskabssager balanceres mellem barnets ret til at kende sin biologisk far og dets ret til stabilitet omkring faderskabet.
Her mener vi det er vigtigt, at der er ro omkring barnet.
Det er der ikke, hvis en ukendt far først efter flere år dukker op og skal have mulighed for at bryde ind i barnets liv.
Vi mener, at forslaget går for vidt i forhold til muligheden for at omstøde faderskab, og vi kan ikke støtte forslaget.
På vegne af Radikale Venstres ordfører skal jeg sige, at det kan de heller ikke.
Louise Schack Elholm (V), 2014-05-27:
Men så skal fru Pernille Vigsø Bagge ikke knytte det op på FN's børnekonvention om barnets ret til at kende sit biologiske ophav.
For fru Pernille Vigsø Bagge har jo fuldstændig ret i, at når barnet er 2 år, er det ikke rigtig opmærksom på, hvem dets biologiske far er, og forstår nok ikke ligefrem forskellen.
Så derfor kan man ikke sige, at det er det, der gør forskellen i forhold til FN-konventionen.
Jeg synes sagtens, at man i forhold til FN-konventionen kan sige: Jamen barnet har jo mulighed for at afsøge, hvem det biologiske ophav er.
Det ændrer kun på, om barnet er kastebold i 2 år.
Pernille Vigsø Bagge (SF), 2014-05-27:
Nu tror jeg desværre, at Venstres ordfører ligesom misforstår, hvad det er, vi taler om her.
Det, vi taler om, er, at man, indtil barnet er 2 år – i stedet for kun ½ år – gennem en dna-test kan finde ud af, hvem der er barnets biologiske far.
Det betyder ikke, at barnet, inden det er 2 år, nødvendigvis skal have forklaret, hvem faren er.
Jeg tror, det er de færreste 2-årige, der er i stand til sådan rent kognitivt at opfatte den slags voksendetaljer.
Nej, det, jeg taler om her, er jo netop, at man kunne udvide grænsen for, hvornår man kan få svar på, hvem den rigtige, biologiske far er, fra de 6 måneder efter fødslen, som reglerne er nu, til 2 år efter fødslen.
Det vil alt andet lige give barnet en større mulighed for i resten af barnets liv at finde ud af, hvem den biologiske far er, hvis ikke man har den korte grænse.
Louise Schack Elholm (V), 2014-05-27:
Jamen det er meget sjovt, for FN's børnekonvention taler om barnets rettigheder, men det her handler jo ikke i specielt høj grad om barnets rettigheder – og slet ikke, hvis det så lige pludselig skal gælde i 2 år.
For barnet kræver sjældent ret til at kende sit biologiske ophav inden for de første 2 år af dets levetid.
Det, det handler om, er jo noget andet, for jeg synes sagtens, man kan sige, at barnet skal kunne finde ud af, hvem dets forældre er.
Jeg synes jo, det er meget omfattende, hvis man skal til at gå ind og rykke ved tingene på baggrund af det.
Det er nogle meget følsomme ting.
Altså, det betyder meget, hvem det er, der er der for en, altså hvem det er, man har oplevet som sine forældre gennem et liv.
Det betyder ikke, at man ikke har brug for måske at afklare biologisk, om der kunne være en anden, der kunne være faren.
Men det må jo være op til barnet selv.
Det er jo ikke noget, vi skal pålægge barnet igennem dets opdragelse.
Og det synes jeg det er helt okay at de prøver på at finde ud af, men skal det så have de konsekvenser, at den far, som de har haft de sidste 15 år, ikke skal være far mere?
Det synes jeg jo er meget omfattende.
Pernille Vigsø Bagge (SF), 2014-05-27:
Nu er det sådan, at jeg står her med Kristeligt Dagblad fra den 6. februar i år, hvor fru Louise Schack Elholm erklærer sig positivt indstillet over for at undersøge, om man bør ændre på børneloven.
Og det synes jeg da i hvert fald er en tilkendegivelse af, at man godt kan se, der muligvis kan være nogle problemer her.
Nu spurgte fru Louise Schack Elholm i sin tale retorisk, om biologi er alt.
Men det er jo sådan, at FN's børnekonvention slår fast, at et barn, så vidt det er muligt, har ret til at kende sit biologiske ophav.
Vil ordføreren for Venstre ikke anerkende, at det her er en del af FN's børnekonvention?
Støtter Venstre den del af FN's børnekonvention?
Og er det muligt, man kunne forestille sig en tidsfrist, der ikke greb ind i hele barnets barndom, men som i stedet for 6 måneder måske lå på omkring 2 år?
Kan man forestille sig, at man kunne få ændret faderskabet inden for barnets første 2 leveår på baggrund af dna-test?
Astrid Krag (S), 2014-05-27:
Det vil jeg sige at man da godt kunne.
Og på den måde vil jeg også sige, at jeg både har hørt ministeren og flere andre ordførere her sige, at der er mange forskellige aspekter, der må overvejes, og at der må også kigges på de nugældende regler, så på den måde vil jeg bare sige til fru Pernille Vigsø Bagge, at det mener jeg, og det mener jeg sådan set også at jeg hørte ministeren sige, da han var heroppe, så det må være positivt for fru Pernille Vigsø Bagge.
Louise Schack Elholm (V), 2014-05-27:
Alle børn skal have et trygt familieliv, det mener vi i Venstre, og til blandt ting, der er med til at skabe rammerne for et trygt familieliv, hører det at have en far.
Men hvad gør man i de situationer, hvor der er tvivl om, hvem der er den biologiske far?
Heldigvis har vi i dag ved hjælp af dna-test med stor sikkerhed muligheden for at finde ud af, hvem der er den biologiske far.
Det er en metode, der allerede nu bliver brugt med stor succes til afgørelse af faderskabssager.
Her i dag skal vi så diskutere et beslutningsforslag af SF, der vil udvide tidsfristen for, hvornår et faderskab kan omstødes.
I dag kan et faderskab ikke omstødes, når der er gået mere end 6 måneder siden fødslen.
Men det vil SF lave om på og sætte tidsfristen til et senere tidspunkt, dog uden at angive, hvornår den så skal ligge.
I Venstre er vi meget positive over for brugen af dna-beviser til at afklare, hvem der er det biologiske ophav til barnet.
Når vi har en nærmest skudsikker teknologi til at afklare sådan nogle spørgsmål, der kan være betændte, skal vi naturligvis bruge den.
Men vi må på den anden side huske på, hvem det i virkeligheden handler om.
Den allervigtigste i faderskabssager er barnet.
Barnets tarv skal tages alvorligt.
Hvis vi ændrer lovgivningen, så faderskabssager kan genoptages på ubestemt tid eller igennem længere tid, giver det risiko for, at børn gennem store dele af deres barndom skal udsættes for uvisheden om, hvem der er deres far.
Man kan forestille sig grimme skilsmisser, hvor faderen til halvstore børn begynder at kræve dna-beviser for, at han er faderen til disse børn, så børnene på den måde bliver frataget en far i kampen mellem forældrene.
Man skal derfor være opmærksom på, at man med ændringer på det her område ikke gør nogen børn til gidsler i deres forældres kamp mod hinanden.
Man kan omvendt forestille sig andre grimme skilsmissesager, hvor moderen pludselig proklamerer, at faderen ikke er den biologiske far, og at hun har dna-bevis for det.
Kan faderen så miste retten til at se de børn, som han gennem mange år har draget omsorg for som sine egne og haft kærlighed til?
Den teknologiske udvikling kan give mange svar, men den giver samtidig anledning til store spørgsmål, i og med vi lever det liv, vi lever i dag: Er biologi alt?
Hvad med faderen, der gennem hele barnets liv har været der, har hjulpet barnet med at lære at gå, har læst godnathistorier og har pustet på skrammen, når barnet var faldet, har læst lektier med barnet og har været der i gode og dårlige tider for barnet?
Skal det viskes væk med en dna-test?
Det er årsagen til, at reglerne er, som de er i dag.
En grænse på 6 måneder for afgørelse af faderskabssager er medvirkende til, at man kan anmode om en omstødelse, hvis man skulle mene, at man er den biologiske far.
På baggrund af det kan Venstre ikke umiddelbart støtte beslutningsforslaget.
Pernille Vigsø Bagge (SF), 2014-05-27:
Jeg skal være den første til at indrømme, at det på ingen måde er et ukompliceret eller uproblematisk forslag, som SF fremsætter her i dag, fordi der er så mange hensyn, der skal tages i de her ret svære sager om forældreskab osv.
Og jeg anerkender også og takker og kvitterer for, at ministeren tilkendegiver, at man vil tage nogle af de her problemstillinger op til overvejelse.
Jeg kunne i den forbindelse godt tænke mig at høre, om ministeren kan give en pejling på, om man eventuelt vil kigge på den tidsfrist, der er.
Der er sådan en 6-månedersfrist til at få omstødt et faderskab.
Vil man eventuelt kunne udvide den tidsperiode?
Finn Sørensen (EL), 2014-05-27:
Det er jo ikke rigtigt.
Det belaster også en kommunes økonomi, hvis den engagerer sig i en dødssyg selskabskonstruktion og det hele kuldsejler.
Selvfølgelig gør det da det, så det er jo ikke noget sagligt argument.
Det, jeg anholder, er bare, at hvis ordføreren virkelig mener det, han selv siger om kommunalt selvstyre, nemlig at man støtter ting, som man egentlig selv er modstander af i det kommunale selvstyres hellige navn, så skulle ordføreren jo støtte det her lovforslag.
Tak for debatten alligevel.
Pernille Vigsø Bagge (SF), 2014-05-27:
Det er rigtig glædeligt, at ministeren anerkender, at lige præcis tidsperspektivet her kan være noget, man kan kigge på.
Har ministeren noget som helst bud på en tidsramme for, hvornår man kan tage de her ting op?
For ud fra i hvert fald de henvendelser, jeg har fået, kan jeg forstå, at der alligevel er en del sager, der ligger, og at statsforvaltningen selv anerkender, at det her faktisk udgør et problem for en række mennesker.
Liselott Blixt (DF), 2014-05-28:
Det er netop derfor, at fagspecialisterne gerne vil have en navlesnorsbank, for det koster at have et sygt barn i sundhedsvæsenet frem for at kunne behandle dem hurtigere, og hvis man lavede et offentlig-privat samarbejde, ville det også være billigere.
Når nu ordføreren ved så meget om det, kunne jeg samtidig godt tænke mig at høre: Hvor mange bliver i dag behandlet med knoglemarv i stedet for navlesnore, hvad der tager så meget længere tid, men som ordføreren mener er lige så godt?
Jeg kunne godt tænke mig at høre ordføreren, om det var korrekt hørt, at vi ikke har et reelt behov, og hvad man anser et reelt behov for at være.
Der er tale om børn, der har leukæmi, altså en kræftsygdom, og ja, vi kan få knoglemarv fra vores knoglemarvsbank, hvor vi skal ansøge om det, og det tager 4-5 uger eller måske længere tid at finde den rigtige donor blandt millioner af mennesker, der står i donorbanken.
Har vi derimod stamceller fra navlesnore, kan vi handle på mindre end en uge.
Jeg vil gerne høre: Er det, man ønsker fra Socialdemokraternes side så, at vi skal have en længere periode, hvor et barn lider og måske bliver mere syg af leukæmi, i stedet for at vi behandler hurtigere, hvad lægerne på Rigshospitalet gerne ser og derfor de sidste mange år har søgt regeringen om at få en navlestrengsbank?
Nick Hækkerup (S), 2014-05-28:
Tak for ordet.
Jamen det er, synes jeg, en underlig holdning at indtage at sige, at det svar, der engang er givet, til alle tider skal stå, at man ikke vil acceptere den dynamik, der er, den udvikling, som der sker, ikke bare i Danmark, men jo i høj grad også i den verden, som omgiver os, herunder ikke mindst på stamcelleområdet.
Jeg er meget betrygget af, at vi har faglig kompetence, som giver os den bedste up to date-viden, og som ikke siger, at fordi man engang har givet et råd, så slår man lejr på toppen af det, også selv om det er i strid med de bedste oplysninger, som vi har tilgængelige på nuværende tidspunkt.
Og så synes jeg bare – det gælder i den her sammenhæng, ligesom det gælder ens privatøkonomi – at det, at der er lidt nøjsomhed, lidt forsigtighed, lidt påpasselighed, ikke gør noget.
Sophie Løhde (V), 2014-05-28:
Jamen man må jo stilfærdigt spørge, om man overhovedet kan stole på de indstillinger, der så kommer fra Sundhedsstyrelsen; de skifter jo hele tiden.
Det er også derfor, jeg bliver en anelse forvirret over meldingen fra ministeren i dag om, at en stamcellebank med det nuværende forventede behandlingsniveau ikke umiddelbart er økonomisk bæredygtig; det var det, ministeren sagde.
Det betyder jo så, at Sundhedsstyrelsen nu for tredje gang på blot et par år har skiftet holdning og indstilling i forhold til ministeren og dermed også i forhold til Folketinget, når man besvarer spørgsmålene, som kommer fra Sundhedsudvalget, altså spørgsmålet om, om det her er en god idé eller ej.
Den her gang er svaret, at man i godt vidste, at det var en god idé i 2012.
Men nu skriver man 2014, og nu synes man alligevel ikke, det er en god idé.
Hvorfor i alverden er det så, at Danske Regioner her for et par måneder siden har nedsat en arbejdsgruppe, når Sundhedsstyrelsens konklusion allerede er givet på forhånd, nemlig at det her ikke er økonomisk bæredygtigt?
Det er styrelsens indstilling.
Altså, det virker helt paradoksalt på mig, og jeg har lidt svært ved at finde ud af, hvad der er op og ned i det her.
Jeg kan se, at ministeren smiler, og jeg håber, at han er lige så forvirret, som vi andre bliver på et eller andet højere plan.
Jeg synes faktisk ikke, det er rimeligt, at ministeren siger, at vi nu træffer beslutning med hænderne for øjnene.
Her i Folketinget plejer vi at træffe beslutninger ud fra den sundhedsfaglige rådgivning, som vi kan få, bl.a. fra landets Sundhedsstyrelse.
Jeg formoder, det også er den, som regeringen, og som sundhedsministeren også baserer visse af deres dispositioner ud fra, det er nok ikke dem alle, men forhåbentlig en vis del af dem.
Og der må jeg sige, at jeg ikke synes, det er betryggende, at Sundhedsstyrelsen nu tre gange på ganske få år har skiftet holdning til, hvorvidt det er en god idé, og hvorvidt det er økonomisk bæredygtigt at etablere en dansk stamcellebank.
Så derfor har det her jo ikke noget at gøre med, at man træffer beslutninger med hænderne for øjnene, men det har noget at gøre med, hvorvidt vi skal kunne stole på den rådgivning, de svar, vi modtager fra sundhedsministeren på baggrund af den sundhedsfaglige rådgivning, som ministeren modtager fra landets Sundhedsstyrelse.
Der må jeg sige, at jeg undrer mig over, at den kan skifte så mange gange på så kort tid.
Og er det rimeligt, at man – uanset om det er i Folketinget eller det er i regionerne – skal kunne træffe sine økonomiske dispositioner ud fra noget, der skifter sådan cirka hvert andet år?
Og igen: Når Sundhedsstyrelsens konklusion i dag er så klar, må det da undre, at man i Danske Regioner så igangsætter et stort arbejde med at undersøge de her ting nærmere.
Det kan jo være positivt nok, men det er bare mærkeligt, når det er, at meldingen fra Sundhedsstyrelsen allerede er så klar.
Hvad er der så at undersøge?
Nick Hækkerup (S), 2014-05-28:
Det kan jeg betrygge med at jeg ikke er, for vi har jo i Danmark et regionsstyre, et selvstyre, hvor regionerne kan træffe beslutninger, og hvis regionerne har lyst til at gå den vej, er de sådan set i deres gode ret til at gøre det.
Jeg synes da bare, at det, når der kan peges på en række omstændigheder, som bør undersøges, og der er sat et udredningsarbejde i gang i regionerne, så ville være underligt, hvis man ikke koblede kræfterne sammen og gjorde det arbejde i fællesskab.
Jeg synes helt fundamentalt, at vi nu står i en situation, hvor der en række udfordringer, hvor der er en række barrierer, som det er relevant at undersøge.
Jeg synes, det er bagvendt at sige, at vi træffer beslutningen med hænderne for øjnene, og så håber vi på, at det går, og det er i virkeligheden det, som beslutningsforslaget lægger op til.
Det gør jo ikke noget, at de beslutninger, vi træffer i Folketinget, træffes på det bedst mulige beslutningsgrundlag.
Det er jo trods alt vores alle sammens penge, vi diskuterer og disponerer over.
Jeg er simpelt hen ikke sikker på, at jeg rigtig forstod spørgsmålet.
: Hvordan er den internationale udvikling?
Hvordan er sikkerhedsspørgsmålene?
Hvordan er økonomien?
Og økonomien bevæger sig jo, herunder også i forhold til de analyser, der er foretaget i 2012, henholdsvis på nuværende tidspunkt.
Liselott Blixt (DF), 2014-05-28:
I 2012 havde Rigshospitalet allerede to gange søgt om penge til at etablere en stamcellebank.
Så det faglige er jo på plads, i og med at dem, der har med det at gøre, dem, der arbejder med stamcellerne, mener, at det her er noget, som vi i Danmark skal have.
Vi har, som ministeren også var inde på, i Danmark i forvejen forskning i stamceller, der er en europæisk stamcellebank, og samtidig har vi de private, der allerede ved, hvordan man gør, med jordemødre, der tager ud, og det kunne jo være rigtig godt, at vi implementerede de ting.
Hvad er grunden til, at man ikke kan se, at et samarbejde går, uanset om det er privat, det er offentligt eller hvordan?
Nick Hækkerup (S), 2014-05-28:
Lad mig starte med at anholde præmissen om, at det er de private, vi er imod.
Altså, jeg har godt lagt mærke til, at der i forslaget her er en betydelig håndsrækning til en specifik privat stamcellebank; det synes jeg ikke der er nogen grund til at give.
Jeg synes, at vi, hvis vi skal gøre noget sådant her, fordomsfrit skal vurdere, hvordan det bedst muligt kan etableres.
Sophie Løhde (V), 2014-05-28:
Jeg kunne godt tænke mig at spørge ordføreren for Socialdemokraterne, hvad det er, der præcis har ændret sig, også i indstillingen og opfattelsen hos Socialdemokraterne som regeringsparti, siden man i 2012, altså for præcis 2 år siden, mente, at det her bare var en super idé i forhold til patienterne, og at det også var økonomisk bæredygtigt.
Hvad er det konkret, der gør, at det i dag ikke længere er økonomisk rentabelt og pludselig er en dårlig idé?
Vil ordføreren redegøre for det?
Julie Skovsby (S), 2014-05-28:
Det synes jeg er væsentligt at tage med.
I forhold til økonomien må man jo nok sige, at vi har at gøre med et område, hvor udviklingen gør, at forudsætningerne for at vurdere det her økonomisk ændrer sig.
Derfor er jeg også rigtig glad for, at arbejdsgruppen jo netop sidder og kigger på det økonomiske som en helt præcis del af deres opgave i det udvalgsarbejde, der lige nu pågår.
Kristian Pihl Lorentzen (V), 2014-05-28:
Tak for det.
Jeg vil gerne på vegne af Venstre, Dansk Folkeparti, Liberal Alliance og Det Konservative Folkeparti begrunde, hvorfor vi har anmodet om en forespørgselsdebat vedrørende regeringens materielstrategi for jernbanen på kort og lang sigt.
Vi fire partier tager udgangspunkt i, at køreplanen er et løfte til passagererne.
Der skal være tillid til, at hvis man vælger toget, transporteres man fra punkt A til punkt B rettidigt jævnfør køreplanen.
Det kræver, at DSB og andre togoperatører råder over pålideligt materiel.
Desuden er det helt afgørende, at der er plads nok til passagererne i togene, så de ikke står som sild i en tønde, også i de kommende år, hvor passagertallet ventes at stige markant.
Det kræver, at DSB og andre togoperatører råder over tilstrækkelig mange pålidelige tog.
Imidlertid må vi konstatere, at materielsituationen på jernbanen frem til 2025 må forudses at blive utilfredsstillende på grund af vedvarende problemer med DSB's upålidelige IC4- og IC2-tog og den manglende kapacitet.
De foreliggende materielplaner er simpelt hen for vakkelvorne.
Det er et alvorligt problem, når vi står over for at skulle tage stilling til fremtidens trafikkontrakt med DSB.
Der er behov for en samlet robust materielplan dækkende perioden 2015-2025 for togsæt, lokomotiver og vogne.
Det primære formål med materielplanen er at sikre passagererne en stabil togdrift og at undgå yderligere tab af penge på grund af en desperat og dyr opgradering af IC4-togene.
Samtidig skal vi tage bestik af fremtidens togdrift efter 2025, hvor eltog for alvor kan begynde at tage over efter de dieseldrevne tog.
Liselott Blixt (DF), 2014-05-28:
Det er jeg rigtig glad for at høre.
Jeg håber i hvert fald, vi kunne være med til at samles om et eller andet.
Julie Skovsby (S), 2014-05-28:
Jeg vil blot sige, at vi som Socialdemokrater i dag har afvist forslaget, men vi har bestemt ikke afvist udvalgsarbejdet.
Så lad os se på det, når vi når dertil.
Leif Mikkelsen (LA), 2014-05-28:
Tak for det.
Jeg synes, det i den debat, der udfolder sig nu, er værd at tage udgangspunkt i, at det jo allerede i dag står regionerne frit for at etablere en offentlig stamcelle- eller navlesnorsblodbank.
Det afgørende er blot, om de selv kan finde økonomien til det inden for deres eksisterende finansielle rammer.
For mig og Liberal Alliance er der derfor ikke de store principper på spil i den her sag, men desværre betyder det så ikke, at sagen er ligetil, eller at forslaget, vi behandler, ikke rejser væsentlige spørgsmål.
Der er vist ingen tvivl om, at intentionerne er gode, og at vi sådan set er enige med forslagsstillerne i, at udviklingsperspektiverne for stamcellebehandling er lovende, bl.a. for hårdt ramte kræftpatienter, og det er i det lys, de følgende bemærkninger skal ses.
Årsagen til, at der endnu ikke er oprettet en stamcellebank, er primært, at det har haltet med finansieringen.
Alligevel peges der i forslagets bemærkninger ikke entydigt på en klar og håndgribelig finansiering.
Der henvises blot til en sundhedspulje, som jeg kan forstå stammer fra Dansk Folkepartis ikkevedtagne forslag til finansloven, og det er måske et lidt tyndt grundlag, og det er i hvert fald noget, vi har brug for at få konkretiseret, hvis vi skal ende med at stemme for forslaget.
Noget helt andet er, at forslaget ikke forholder sig til, hvordan selve indsamlingen af stamceller skal foregå.
Her tænker jeg selvfølgelig ikke på den konkrete udtagning, som jeg går ud fra skal foregå med sædvanlig lægefaglig ekspertise, nej, det, som jeg synes er relevant i denne sammenhæng, er, hvordan patienter inddrages i indsamlingen af cellematerialet.
Hvilke garantier der skal gælde, og hvilke udenlandske erfaringer der er værd at være opmærksom på, må vi også til bunds i.
Jeg kan godt se, at der kan være en vis fornuft i et offentlig-privat samarbejde på det her område.
Jeg synes dog stadig, at det er væsentligt, at konklusionerne ikke gives på forhånd, hvis der skal inddrages en privat spiller, og det har vi selvfølgelig ingen principielle problemer med i Liberal Alliance.
Derfor er det værd at få et bredere indblik i, hvilke potentielle private parter der er at vælge imellem.
Er der f.eks. udenlandske firmaer, der tilbyder andre styrkepositioner end Biobank Danmark, som nævnes i forslagets bemærkninger?
Jeg tror, det står helt klart, at vi hverken er klar til at afvise eller nikke til forslaget lige nu, men i stedet håber jeg selvfølgelig på, at vi kan få afklaret de bekymringer og overvejelser, vi har, i det videre arbejde i udvalget.