Tom Behnke (KF), 2012-02-03:
Jeg vil gerne indlede med at sige tak for debatten.
Jeg synes, det var rigtig godt, at vi i dag kunne få en mere principiel debat og en uafhængig debat – ikke en debat, der var knyttet op på et konkret lovforslag eller konkrete sager, men en helt principiel drøftelse af spørgsmålet her.
Jeg er helt med på, at partiernes holdning til, om vi så skal gøre noget eller ikke gøre noget, sådan set ikke har ændret sig i løbet af debatten i dag.
Men jeg synes alligevel, at vi formåede at få partierne og ordførerne og ministeren til at gå ind i og i hvert fald forholde sig til dilemmaet – forholde sig til, hvordan man skal fortolke konventionen, og om man måske skulle tage initiativ til at prøve at ændre på fortolkningen eller måske endda helt ændre selve konventionen.
Den debat fik vi så i dag.
Nu er det tydeligt, hvor partierne står, hvad det er for nogle positioner, man har, og det har vi i hvert fald fået ud af debatten i dag.
Det var jo Danmark, der i sin tid, for mere end 50 år siden, tog initiativ til, at vi skulle have den her konvention.
Og fra konservativ side er vi enige i, at vi skal have en sådan konvention.
Vi er enige i, at stater ikke skal gøre deres borgere statsløse, og vi er også enige i, at hvis en stat har statsløse på sit område, der ønsker at få statsborgerskab, skal vi hjælpe med, at de kan få det.
Det er vi helt enige i.
Men vi mener, at der bør være nogle muligheder for, at en stat, at Danmark kan værne sig, og at man i hvert fald ikke tildeler – eller belønner med – statsborgerskab, hvis det er sådan, at en ansøger er under mistanke for at være i gang med eller måske oven i købet at have udført handlinger, som er en trussel mod landets sikkerhed.
Når det var os, der tog initiativ til konventionen, er der jo ikke noget odiøst i, at vi så også tager initiativ til måske at ændre på konventionen.
Der vil aldrig nogen sinde være blevet ændret et komma, fordi det ikke kan lade sig gøre.
Selvfølgelig kan det lade sig gøre!
Så argumentet om, at det vil være helt uhørt, holder selvfølgelig ikke.
Vi kan jo tage initiativet.
Vi kan foreslå det for de andre lande, der har ratificeret.
Der er jo uheldigvis ikke ret mange, der har ratificeret, men i den her proces, er der så heldigvis ikke så mange, vi behøver at ringe til og spørge.
Det har vi så ikke rigtig kunnet komme dybere ned i.
Vi har ikke rigtig kunnet rokke ved regeringens stålsatte holdning til, at konventionen er krystalklar, og at der intet er at komme efter.
Det er ærgerligt, at regeringen end ikke kan give sig en lillebitte smule her og sige, at der måske var en mulighed for, at man kunne sætte en ansøgning bero – ikke nødvendigvis afvise, men i hvert fald sætte i bero – til man har fået afdækket, om vedkommende har været eller er i gang med at lave en handling, som er til skade for landets sikkerhed.
Det er beklageligt, at regeringen på den ene side her i dag faktisk anerkender, at vi har nye tider.
Det gør justitsministeren jo: Han anerkender, at det er nye tider; han anerkender også, at trusselsbilledet i dag er anderledes end for mere end 50 år siden.
Men man vil på den anden side ikke – man vil ikke – gøre noget ved dilemmaet mellem sund fornuft og konventionen.
Og det er lidt bekymrende, at man jo egentlig – og det har den socialdemokratiske ordfører jo også tidligere givet udtryk for – siger, at der er et dilemma her.
Det er ikke sund fornuft at fortolke konventionen så stramt.
Men ikke desto mindre tilsidesætter man fra regeringens side sund fornuft og holder bare fast og siger: Konventionen er konventionen, og den skal ikke ændres, den kan ikke ændres, vi vil ikke ændre den, den er bare, som den skal være.
Det er bekymrende, at regeringen holder så krampagtigt fast i fortolkningen, fordi den her konvention jo – og det må vi erkende – er noget rigid i sin formulering.
Der er ikke levnet mange muligheder for undtagelser, og derfor kunne det jo godt være, at det var hensigtsmæssigt – det synes vi i hvert fald fra De Konservatives side, og også Venstre, som er medforslagsstillere – at man i det mindste prøvede at ændre den her konvention.
Hvad er det, der er så farligt ved, at justitsministeren tager telefonen og ringer til sine kolleger i de lande, som også har ratificeret – bare lige for at stikke fingeren i jorden, bare lige for at tage temperaturen på, hvor de lande er henne?
Det kunne være, at man andre steder i denne verden har lignende debatter, som vi har her i Folketinget i dag, og at man også i andre lande sådan siger: Ja, det er nye tider; der er opstået nogle dilemmaer, som vi ikke forudså for 50 år siden; det kunne da godt være, vi skulle kigge på det.
Sagen er jo, at tiden er løbet fra konventionen, og det ændrer ikke på, at vi stadig har den grundholdning, at vi skal overholde konventioner.
Det er vi jo helt enige i, og det er heller ikke det, vi diskuterer i dag.
Flere ordførere har sådan ligesom forsøgt at gøre det til en diskussion om, hvorvidt vi skal overholde konventionen eller ej: Selvfølgelig skal vi overholde konventionen.
Men når det viser sig, at en konvention er uhensigtsmæssig og tiden er løbet fra den, kan man jo godt tage initiativ til at prøve enten at diskutere fortolkning eller at diskutere regulære ændringer af en konvention.
Lad os sige, at man nu skulle skrive den konvention i dag.
Lad os sige, at vi havde et fuldstændig blankt stykke papir; der fandtes ikke en sådan konvention; det, man lavede for mere end 50 år siden, slår vi en streg over, det findes ikke; vi siger, at det slet ikke findes; vi står her med et fuldstændig blankt stykke papir og skal lave nogle spilleregler for, hvordan vi bekæmper statsløshed.
Så er jeg hundrede procent sikker på, at man med den viden, vi har i dag, selvfølgelig ville sørge for at tage forbehold ikke bare for, at en person skal være dømt for en terrorhandling eller have fået en straf, det giver mere end 5 års fængsel, men også at vedkommende er under mistanke for at ville gøre det eller ville have gjort det.
Så havde man i det mindste en mulighed for at sige: Vi sætter lige ansøgningen i bero.
Man behøver måske ikke engang at sætte en årrække på.
Man behøver ikke engang, som det er tilfældet for andre ansøgeres vedkommende, sige, det var 3 år eller 5 år eller lignende, man kunne måske oven i købet have en bestemmelse, der sagde, at man sætter ansøgningen i bero, til man har fået afdækket, om det er rigtigt eller ej.
Jeg er helt sikker på, at i hvert fald de fleste partier i Folketinget ville tage det forbehold, hvis vi skulle skrive den konvention i dag.
Og jeg er helt overbevist om, at justitsministeren, hvis han kigger ind i sit inderste jeg, også vil sige: Jo, det ville vi nok, for situationen er en anden, end den var for 50 år siden.
Og derfor er det ærgerligt, at man end ikke vil prøve at se, om vi kan ændre fortolkningen, at man ikke vil prøve at ændre konventionen, således at konventionen er tidssvarende og dermed opfylder sit formål, men stadig væk også er fornuftig.
Jeg kan jo godt se, hvor flertallet bærer hen ad, men jeg vil gerne have lov til at takke for, at vi havde en rigtig god og saglig debat om denne problemstilling.
Tak for det.