Simon Emil Ammitzbøll (LA), 2012-05-22:
Jeg vil først og fremmest gerne takke for debatten og de mange indlæg.
Jeg kan jo blive helt bekymret, hvis det skulle være sådan, at Liberal Alliance med vores antidiskriminationsforslag kan virke som inspiration for regeringen, men spejlvendt; det ville da være frygteligt, hvis det skulle inspirere til yderligere diskrimination, men så galt går det forhåbentlig ikke.
Og i øvrigt tak for støtten til ånden i forslaget.
Jeg vil også sige tak til Venstre, som rakte en hånd ud.
Der er også en stor tak til Dansk Folkeparti, selvfølgelig, som bakkede forslaget op.
Det er jo rart ikke at stå helt alene.
Enhedslisten endte efter et par krumspring med at være tilbage på resultatlighedens sikre vej.
Det var jo ikke så overraskende, for det ligger jo ligesom i den form for socialisme, som partiet bygger på.
Regeringspartierne afviser alle som en forslaget.
Det er måske heller ikke så overraskende.
Regeringspartier gør jo det, ministeren siger.
Sådan er det bare.
Jeg synes for SF's vedkommende, at de var lidt hårde og nærmest glædede sig over de mænd, der ville ryge ud af bestyrelserne, når det kom til den del af diskussionen, og de syntes, at det var smagløst at diskutere, at mænd også kan blive diskrimineret.
Det viser jo i virkeligheden, at der er tale om en kvindekamp og ikke om en ligestillingskamp.
Det er to forskellige ting.
Det er også derfor, at jeg er lidt overrasket over den radikale ordfører.
Jeg har fornøjelsen af at stå her, hvor Elna Munch stod i 1918 og repræsenterede en anden form for ligestillingstilgang end den, fru Sofie Carsten Nielsen repræsenterer.
Men sådan udvikler både partier og individer sig, og det skal der jo også være plads til.
Socialdemokraterne var bare imod.
Jeg tror ikke, at der er så meget mere at forholde sig til der.
Ministeren sagde først, at det var svært at være uenig, men så kom der en lang række søforklaringer på, hvorfor har han så alligevel er imod, selv om det egentlig er meget fornuftigt, og han endte, som jeg ser det, med den konklusion, at målet helliger midlet.
Man vil have flere kvinder ind, og derfor er det faktisk næsten ligegyldigt, hvordan man kommer derhen, og ligegyldigt, hvis man skal diskriminere nogle enkeltindivider i konkrete situationer.
Det synes jeg selvfølgelig er skuffende og ærgerligt. Ministeren sagde dog også noget ret spændende.
Ministeren sagde nemlig: Tallene taler deres tydelige sprog.
Deri har ministeren faktisk mere ret, end han måske selv aner, for allerede i 2006, inden universiteterne i Aarhus og København fik dispensation, var det sådan, at når man så på den andel af kvinder, der søgte professorater, og på, hvor mange der så fik et professorat, var der faktisk en større andel af kvinderne, der fik en stilling, i forhold til dem, der ansøgte.
Det samme gør sig gældende, når man ser på lektorater.
Og endelig var der for adjunktstillingerne et sammenfaldende billede.
Der var procentuelt flere kvinder, der fik en stilling, i forhold til antal kvindelige ansøgere.
Problemet var der ikke.
Jeg skal ikke håne de tidligere regeringspartier for de dispensationer, der er blevet givet.
Jeg tager fru Fatma Øktems og fru Mai Henriksens ord for troende.
Så vil jeg også godt udøve lidt selvkritik.
Det kan nogle gange være på sin plads.
Det kunne nemlig være, at Liberal Alliance skulle have været mere specifikke i vores forslag.
Det, vi ønsker, er såmænd ikke, at man skal ændre på dispensationsmuligheden i ligebehandlingslovens § 13, stk. 1, som er det, ministeren kommer med nogle ganske udmærkede eksempler fra, og som det er svært at være uenig i.
Det handler om, at der for borgeren er en berettiget forventning eller et behov eller en saglig begrundelse, der gør, at man tager et bestemt køn.
Men i dispensationsmuligheden i lovens § 13, stk. 2, er det omvendt.
Det er der, det usaglige kommer ind, og det er sådan set det, vi gerne vil bekæmpe, så selvkritikken skulle gå på, at vi der skulle have været mere specifikke.
Jeg ved ikke, om vi ligefrem inden sommerferien skal fremsætte et nyt beslutningsforslag, som er endnu mere detaljeret, for jeg har på fornemmelsen, at det var et stråmandsargument, det der med at komme med de der tre groteske eksempler.
Det kunne man jo også høre både fra fru Özlem Sara Cekic, fra hr. Rasmus Horn Langhoff, fra fru Sofie Carsten Nielsen og i virkeligheden også fra ministeren.
Så siges der: Jamen det vil jo stadig være den mest kvalificerede, der bliver ansat – ja, altså på trods af at universitetet eller fakultetet får en pose penge med, hvis man ansætter en person af et bestemt køn.
Det viser måske noget om den her regerings økonomiforståelse.
Nu er skatteministeren til stede, og det er jeg sådan set meget glad for, for man har simpelt hen ikke forstået det der med, at hvis man giver penge til noget, kan man få mere af det, og når man beskatter det, får man mindre af det – arbejdspladser f.eks., virksomheder.
Det er jo i virkeligheden det, der er hele fejlslutningen, nemlig at man tror, at man kan give folk penge for at gøre noget bestemt, og så vil man påstå, at det ikke har nogen betydning – hvorfor dog så spilde pengene på det?
Hvis det ikke har nogen betydning, er der jo ingen grund til at gøre det.
Så ender man for at komme ud over alle problemerne i den fru Sofie Carsten Nielsenske version, ved at man på den ene side skal fastholde den lov, der gør, at man kan dispensere for at diskriminere, men på den anden side påstår man, at der ikke er diskrimination.
Jamen så kan vi jo vedtage en hvilken som helst lov, og så kan vi rent retorisk fremstille det på den måde, vi i øvrigt har lyst til i vores eget billede.
Men problemet er jo, at de ikke kan gøre det ude på institutionerne.
Den mest kvalificerede, der ikke får jobbet, kan jo ikke sige, at det bare er en teoretisk betragtning, når vedkommende ikke får jobbet.
Så bliver vi endelig skudt i skoene, at forslaget ikke er bredt nok.
Der er ikke nok problemer i verden, Liberal Alliance vil løse med deres beslutningsforslag.
Ja, det er da virkelig også for dårligt.
Altså bare rolig, vi har nogle forslag senere på dagen, hvor det er langt flere milliarder, der bliver rykket rundt på.
Men igen er der tale om sådan et stråmandsargument, hvor man siger, at fordi vi ikke også forholder os til den her problemstilling, så vil man ikke forholde sig til det, som vi prøver at tage op.
Altså, så indrøm dog, at man er imod, og at man fortsat vil give mulighed for at diskriminere.
Det er jo fair nok, at man har det synspunkt.
Jeg synes, at det er et frygtelig dårligt synspunkt, men det er faktisk sådan, at man, som den gamle Radikale Venstre-mand Viggo Hørup sagde, skal dele sig efter anskuelser.
Det er jo sådan set meget fint.
Men folkestyret bliver altså lidt tamt, hvis man ikke vil stå ved de anskuelser, som man har, og ikke vil forfægte de synspunkter, som man kommer med, men prøver at komme med de her stråmandsargumenter hele tiden.
Liberal Alliance vil i udvalgsarbejdet forsøge at samle de partier, der har givet positive tilkendegivelser i forskellige grader ved behandlingen i dag.
Vi vil i al vores ukuelige optimisme også prøve at se, om vi kan samle et enkelt parti eller flere af dem, der ikke var så positive i dag, sådan at vi kan få sat en stopper for den statsligt støttede og statsligt betalte diskrimination af mennesker på grund af deres køn.