Morten Messerschmidt (DF), 2008-10-30:
Tak formand, og tak ikke mindst for fleksibiliteten.
Forslaget er jo en udvidelse af det, der i EU-retten, når det handler om de fælles regler for retspolitisk samarbejde, handler om gensidig anerkendelse, som også den tidligere ordfører har været inde på.
Og det lyder jo egentlig meget tilforladeligt, at man gensidigt landene imellem skal anerkende rekvisitioner og anmodninger og forespørgsler osv., men dykker man ned under overfladen, vil man se, at det, det sådan set handler om, er, at landene fratages muligheden for at bibeholde en smule sund fornuft, nemlig den sunde fornuft, der sådan set i al sin enfoldighed ligger i at stille spørgsmålet: Hvorfor?
Hvad skal det her egentlig bruges til?
Når lande, som er med i EU, anmoder om forskellige retsskridt fra Danmark, fra dansk politi, så fratages vi med det her forslag muligheden for at anmode om en begrundelse for, hvad de forskellige ting, vi altså forpligter os til at medvirke til efterforskningsmæssigt eller i anden sammenhæng, egentlig meningsfyldt skal bruges til.
Så derfor forudsætter en gensidig anerkendelse jo i hvert fald som minimum, at vi ved, at retssamfundet og retsgarantierne og retsbeskyttelsen i de lande, vi altså samarbejder med, er fuldt ud på højde med det, som vi normalt tilbyder vores statsborgere, som vi tilbyder de folk, som altså bliver behandlet i det danske retssystem.
Derfor er det jo meget relevant at se på, hvordan status er i de andre EU-lande, som vi altså med det her EU-forslag vil forpligte os til gensidigt at anerkende afgørelser og anmodninger fra.
Og en god parameter for at kunne sammenligne landene er at se på, hvordan landene overholder de grundlæggende spilleregler for et retssamfund ifølge menneskerettighedskonventionen.
Det er selvfølgelig lidt en plet, kan man sige, på vores retspolitiske historie
, det handler jo om, at vi i to sager har haft meget lange sagsbehandlingstider, og det er vi så blevet dømt for, og vi har så fået justeret op på det.
Men man må sige, at pletten sammenlignet med de andre først bliver til et punktum for til sidst at forsvinde fuldstændig ud i horisonten, når man konstaterer, at f.eks. Belgien i samme periode er dømt 66 gange, Østrig 101 gange, Slovenien 199 gange, Frankrig 438 gange, men overgås dog af Italien med 1.150 gange.
Spørgsmålet er så: Kan vi have tillid til helt blindt at skulle anerkende, at skulle følge og rette ind efter alle anmodninger og henvendelser, der måtte komme fra lande, som har så store problemer med at overholde de helt basale spilleregler for en retfærdig rettergang, for et ordentligt retssystem, for et velfungerende retssamfund?
Det må være sådan, at det også er præmisserne i de lande, der er rigtig gode til at få retssamfundet til at fungere, at give borgerne de grundlæggende retsgarantier, som er udgangspunkt for samarbejdet.
kommer der en anmodning fra Italien, fra Frankrig, fra Bulgarien eller Rumænien, så har vores politimyndigheder og vores offentlige myndigheder ingen mulighed for at bede om en begrundelse, ingen mulighed for at vide, om det her vedrører de 1.150 sager, hvor Italien har været dømt, de 438 sager, hvor Frankrig har været dømt.
Vi aner det ganske simpelt hen ikke, for vi må ikke stille det helt logiske spørgsmål: Hvad skal dette bruges til?
Derfor er dette entydigt en devaluering, en degradering af det gode og velfungerende retssamfund, som vi har bygget op i Danmark, og det kan vi i Dansk Folkeparti selvfølgelig overhovedet ikke støtte.