Karen Jespersen (V), 2007-12-13:
Med hensyn til det sidste er det jo noget, der også er aftalt med Kommunernes Landsforening, og jeg oplever meget, at diskussionen går på, at vi er på vej til at undersøge nogle nye måder at organisere den offentlige velfærd, ikke mindst den, der er forankret ude i kommunerne, på.
Der er selvfølgelig ikke nogen, der har det endegyldige svar, men det er jo en debat, hvori jeg mener, det er meget vigtigt, at vi i fællesskab spørger: Jamen hvor er vi principielt enige eller uenige?
Der er jo f.eks. en klar principiel uenighed mellem os og Enhedslistens fru Line Barfod, som jeg hører sige helt klart, at man tror på, at når det er offentligt, er det bedre, end når det er privat, og derfor vil vi slet ikke gå ind i den diskussion.
Det er selvfølgelig yderst fair, og det er en grundholdning, man har.
Men andre siger, at det mener de ikke, for de mener godt, at der kan være flere aktører, også private aktører.
Til det siger jeg: Fint, lad os så prøve at diskutere, hvordan vi håndterer spørgsmålet, og hvordan vi håndterer det lokale selvstyre.
Min vurdering er, at en del af de overflødige regler, der er, i vidt omfang, måske i betydeligt omfang, stammer fra kommunerne selv, så der er al mulig grund til at sætte sig ned og kigge på tingene i fællesskab.
Det er bestemt ikke sikkert, at de overflødige regler, der er, kan føres tilbage til lovgivningen, men jeg er helt med på, at vi laver den proces.
Lovforslaget, vi her har behandlet, drejer sig i virkeligheden om en meget fundamental udfordring, vi står over for i det danske samfund.
Som også flere af ordførerne har været inde på, drejer det sig om: Hvordan får vi den offentlige sektor til at fungere endnu bedre, end den gør i dag?
Hvordan får vi noget mere for de mange, mange penge, vi bruger på offentlig service?
En af de udfordringer, vi står over for, er at få mere velfærd for pengene.
Vi kan se, at vi ikke uden videre kan regne med at ansætte flere offentligt ansatte, og det er jo heller ikke nødvendigvis den vej, vi skal gå.
Men det at udnytte de ressourcer, der er, handler jo heller ikke bare om, at folk skal løbe hurtigere.
Det lå også lidt i det, fru Line Barfod sagde.
Det drejer sig hele tiden om også at tilrettelægge arbejdet bedre, udnytte de tekniske og forskellige andre muligheder, man har, til at få løst opgaverne bedre i den offentlige sektor.
For at det kan ske, er der nogle forskellige instrumenter, man kan tage i brug.
Det ene er, at man får flere aktører på banen, men for, at det kan ske, skal der være en sikkerhed for, at der er en klar og gennemsigtig prisfastsættelse; at når man påtager sig at løse en opgave, skal man vide, at de penge, man får for det, også dækker den opgave, man skal udføre.
For at få en sikkerhed for det skal det være gennemsigtigt, hvad det offentlige selv bruger på opgaven.
Så i stedet for at have 98 forskellige udgaver af sådan en prisfastsættelse er det, at lovforslaget her indebærer, at kommunerne har nogle fælles retningslinjer, der skal gælde for alle.
Når de retningslinjer skal lægges fast - og der er jo allerede nogle stikord i lovforslaget til det - vil dem, det omhandler, også kommunerne, blive taget med på råd, og så vil man i fællesskab og i åbenhed fastlægge retningslinjerne.
De vil i øvrigt læne sig op af de vejledende retningslinjer, der allerede er i dag.
Det ene instrument var altså at have flere aktører.
Det andet instrument er at få lavet nogle klare aftaler med aktørerne, også selv om der så at sige kun er kommunens egne leverandører, for det er efter min mening og det er det, der ligger i lovforslaget - vejen til at give en større frihed ude i den enkelte institution eller til den enkelte leverandør, udfører, enhed.
Hvis der ikke er en sådan klar aftale med dem, der skal levere en opgave, er man jo tilbøjelig til hele tiden at gå og blande sig i detaljerne.
Man kan f.eks. se det i dag, hvor der er en meget ulykkelig sag om to piger i Tønder, der er anbragt uden for hjemmet, hvor der er en institution til debat, fordi man ikke rigtig ved, om den løser sine opgaver godt nok.
Man kunne nævne mange andre eksempler.
En af vejene er at sørge for, at man har en klar aftale med de leverandører, der skal udføre en opgave, og det er det, der bl.a. ligger i Skanderborgmodellen.
Jeg vil gerne sige tak til de partier, der har støttet forslaget: Venstre, Det Konservative Folkeparti, Dansk Folkeparti, i store træk Ny Alliance og sådan lidt ad vejen Socialdemokraterne.
Der er blevet efterlyst flere ting, man gerne vil nærmere ind på, og det er jeg helt på det rene med, og som det også er blevet sagt fra flere sider, er det noget af det, der skal ske i udvalget.
Jeg er også helt med på, at vi bistår med at indhente oplysninger fra de kommuner, der har brugt Skanderborgmodellen, om, hvilke erfaringer man har gjort sig der - og selvfølgelig også alle andre spørgsmål, der måtte trænge sig på.
Med hensyn til at dele lovforslaget op er det fuldstændig rigtigt, at vi har en tradition for det, men det er klart, at det selvfølgelig må forudsætte, at de, der ønsker at få det delt op, eller i hvert fald et flertal går ind og siger, at de vil have delt det op, fordi de gerne vil støtte den ene del af forslaget.
Der synes jeg, at hr. Rasmus Prehn fra Socialdemokraterne kom med nogle ret vidtgående meldinger om, hvad der skulle laves om, altså at det skulle være kvalificeret flertal, hvad der jo er ret vidtgående og temmelig utraditionelt i denne sammenhæng.
Derfor vil jeg sige, at vi lige må vi se, hvordan udvalgsarbejdet skrider frem, før vi overhovedet bevæger os ind i den problemstilling med at dele lovforslaget op.