Søren Søndergaard (EL), 2015-11-12:
Et flertal i Folketinget afviste jo vores forslag tidligere i dag om at sikre befolkningen det sidste ord i forhold til syv væsentlige områder, som har betydning for demokratiet i Danmark, men som også har betydning for folks dagligdag.
Det synes vi jo er ærgerligt.
Godt nok er Folketinget vidunderligt, men det sker jo en gang imellem, at det ville være klogere, at befolkningen fik det sidste ord.
Derfor havde vi opsat de røde linjer, det var der så ikke flertal for, og det må folk jo så vurdere, hvad betyder, når de skal hen og stemme den 3. december.
Det fremgår jo af traktaterne, hvad der er formålet med EU's fælles retspolitik, og det er at arbejde for, og jeg citerer: »en tilnærmelse af medlemsstaternes straffelovgivning« – en tilnærmelse af medlemsstaternes straffelovgivning.
Det er formålet.
Og derfor er det jo meget underligt, at når vi kommer med eksempler på, hvordan man tilnærmer sig medlemsstaternes straffelovgivning, så siger man: Nej, nej, det er fuldstændig utænkeligt; det er fuldstændig umuligt; det kan slet ikke lade sig gøre.
Men det er jo noget, der diskuteres konkret i Europa-Parlamentet.
Altså, undskyld, man kan jo bare tage derned; man behøver ikke sidde den af dernede, som jeg gjorde i 7 år – man kan jo bare undersøge, hvad der diskuteres.
Det er jo fuldstændig konkrete ting, der diskuteres.
Og det er jo ikke mere urealistisk, end at nogle af de områder ovenikøbet har konkret forslagskarakter – der tænker jeg f.eks. på spørgsmålet om den europæiske anklagemyndighed.
Og der har jeg jo konstateret at japartierne er blevet enige om, at det vil de sige nej til.
Men jeg ved også, at den beslutning kan laves om efter et folketingsvalg.
Der kan komme et nyt flertal, som kan beslutte at tilvælge den, eller partierne kan ændre holdning til et EU-spørgsmål.
Nu ved jeg ikke, hvorfor jeg kigger på hr. Holger K. Nielsen, men det kan jo ske, at partier ændrer holdning til et EU-spørgsmål.
Derfor er det vel ikke fuldstændig urealistisk at påstå, at vi efter et kommende folketingsvalg kan være i den situation, hvor et flertal i Folketinget vil tilvælge den europæiske anklagemyndighed.
Det er jo ikke umuligt.
Så er spørgsmålet: Hvorfor skal befolkningen ikke have det sidste ord i den sag?
Det synes jeg da er et interessant spørgsmål.
Derfor bliver vi også nødt til at sige, at det her handler om tillid, og det handler om troværdighed; det handler om, hvordan man vurderer EU vil udvikle sig.
Og der har vi jo bare nogle eksempler, og det eksempel, jeg godt vil nævne, er Vaxholmdommen.
Og inden justitsministeren og udenrigsministeren kommer op og fortæller mig, at det ikke var under retsgrundlaget – det er fuldstændig rigtigt, jeg ved godt, det ikke var under retsgrundlaget, det var under indre marked-grundlaget – vil jeg sige, at det jo alligevel illustrerer, hvad der sker.
For i Danmark var det et udgangspunkt for vores deltagelse i EU, at man ikke blandede sig på de områder – nødderne knækker vi selv.
Da der blev anlagt en sag ved EU-Domstolen mod den svenske fagbevægelse for at kræve lige gode vilkår for tilrejsende udlændinge og svenskere på det svenske arbejdsmarked, skrev den danske statsminister jo et brev til EU-Domstolen.
Dengang hed han Anders Fogh Rasmussen, og han skrev i det brev, at han lige ville gøre opmærksom på, at det var et grundlag for Danmarks tilslutning til EU, at EU ikke blandede sig i arbejdsmarkedsforhold, og hvis de gjorde det alligevel, så skulle de i hvert fald ikke blande sig i strejkeretten.
Det skrev tidligere statsminister Anders Fogh Rasmussen ned til EU.
Og hvad gjorde EU-Domstolen så?
De sagde: Rend og hop, det er da ikke noget, du skal bestemme; det er da ikke noget, statsministeren i Danmark skal bestemme, det bestemmer EU-Domstolen da.
Og de traf en afgørelse, der betød, at den svenske fagbevægelse blev idømt en stor bod for at have kæmpet i Sverige for, at der skulle være lige gode forhold mellem udenlandske og svenske arbejdere.
Havde nogen forudset det?
Undskyld mig, men da vi havde diskussionen om Lissabontraktaten og man kom stikkende med det der charter for grundlæggende rettigheder, hvor der stod, at strejkeretten var sikret, og vi spurgte, om det nu var rigtigt, og om den var sikret i forhold til det indre marked, var det ikke det, der blev forudsagt. Næh, næh, der var strejkeretten sikret, alt var godt, men EU-Domstolen sagde: Det bestemmer I ikke, det bestemmer vi.
Og ligesom de kan gøre det i forhold til indre marked-lovgivning, kan de også gøre det på retsområdet og på andre områder, når de bliver overnationale.
Og jeg bliver bare nødt til at sige, at hvis man ikke tager udgangspunkt i det, hvis man ikke tager udgangspunkt i den viden, hvis man ikke tager udgangspunkt i den erfaring, så tager man udgangspunkt i den blå luft.
Der kan man selvfølgelig godt placere sig – i den blå luft – men resultatet er altså ikke så troværdigt, at jeg kan opfordre nogen til at stemme for det.
Så undrer det mig i øvrigt, hvis det er så fuldstændig usandsynligt med de scenarier, vi stillede op – så kunne man jo rolig love befolkningen en folkeafstemning.
Så kunne man rolig sige: Okay, hvis strejkeretten kommer i klemme, eller hvis børnerettigheder kommer i klemme, familierettigheder, lgbtq-rettigheder osv., er der ingen problem, så får I da en folkeafstemning, for det er jo helt usandsynligt, at det sker.
Men det ville man ikke.
Og man må jo spørge: Hvorfor turde man ikke det?
Tak til Liberal Alliance, tak til Dansk Folkeparti, tak for at have stemt for, og tak til Alternativet for den principielle tilslutning til, at spørgsmål af den her karakter skal lægges ud til folkeafstemning, selv om vi så var uenige om den konkrete udformning af det i det her tilfælde.
Så er der spørgsmålet om gensidig anerkendelse, for det er jo det centrale.
Gensidig anerkendelse bygger jo på, at der er to sider af mønten.
Der er den ene side, og det kan være positivt, men når der er noget positivt, er der også er noget negativt.
Når andre skal anerkende danske domstoles og myndigheders afgørelser, skal vi også anerkende andre domstoles og myndigheders afgørelser.
Så enkelt er det.
Det kræver så, at vi har tillid til de myndigheder og de domstole i andre lande, vi overlader den beføjelse til, og der synes jeg måske at man tager lidt let på det, for nu at sige det mildt.
Det gjorde justitsministeren før, og det gjorde Venstres ordfører nu.
Så vil jeg så nævne eksemplet med Rumænien igen, som den socialdemokratiske ordfører ikke forstod tidligere.
Hvorfor er den blevet væltet?
Den er blevet væltet, fordi folk er gået på gaden i titusindvis og har sagt: Korruption dræber.
De har opdaget, at myndighederne og domstolene i Rumænien er så korrupte, at det f.eks. kan koste 100 – eller hvor mange det var – livet i en eller anden brand, fordi myndighederne ser gennem fingre med overtrædelser af reglerne.
Så er det bare, jeg spørger: Er det fornuftigt at lave gensidig anerkendelse med myndigheder, som landets egen befolkning går på gaden og siger at man ikke kan stole på?
Er det fornuftigt at lave gensidig anerkendelse i forhold til myndigheder, hvor befolkningen vælter deres regering ud fra den påstand, at myndighederne er gennemkorrupte?
Undskyld, jeg siger det, jeg synes ikke, at det er særlig klogt.
Så kan man sige, at det jo udelukkende er Rumænien.
Okay, hvad med Bulgarien?
Hvad med Italien og Italiens status som land i Europarådet i forhold til krænkelser af elementære rettigheder for anklagede f.eks.?
Eller hvad med Ungarn, som hr. Nikolaj Villumsen har nævnt?
I Ungarn blev alle højesteretsdommerne fyret af Orbán af politiske grunde.
Altså, undskyld, jeg siger det, det er den slags myndigheder og domstole, vi laver en gensidig anerkendelse med, og jeg må indrømme, at jeg ikke synes, det er klogt.
Det kan godt være, at der er nogle her, der synes, det er klogt.
Jeg vil opfordre befolkningen til at tilslutte sig den opfattelse, at det her ikke er klogt.
Det her er jo en meget overordnet diskussion – ud over det konkrete er det en overordnet diskussion, der handler om, om vi skal overføre retten til at træffe beslutninger på det her område fra befolkningen til et flertal af politikere i Folketinget.
Det kan være flertal på 1, det kan være flertal på 5. Jeg synes ikke, at det er en god handel for befolkningen.
Derfor vil jeg sådan set
heller ikke opfordre jasiden til at stemme nej, fordi de får jo mere magt, men jeg vil opfordre befolkningen til at stemme nej, hvis befolkningen vil bevare den magt, de har, og ikke give den til et tilfældigt flertal af politikere på Christiansborg.