Niels Helveg Petersen (RV), 2010-02-02:
Enhedslisten har meget fornuftigt udformet sit forslag sådan, at regeringen skal arbejde for en afgift på finansielle transaktioner.
Den oprindelige idé med Tobinafgiften var, så vidt jeg husker, at pengene skulle stilles til rådighed for afhjælpning af fattigdom i ulandene.
Det var en tanke om, at man på denne måde på den mest smarte maner kunne overføre ressourcer fra de rige vestlige økonomier til afhjælpning af fattigdom i ulandene.
Det er nu blevet til, at det er midler, der skal gå til klimaforbedringer især i udviklingslandene – går jeg ud fra – og det er så også formålet, siger Enhedslisten, at det skal begrænse spekulation.
Det sidste kan jeg ikke se meget belæg for.
Det tror jeg ikke rigtig på.
For at forhindre spekulation på kort sigt skulle afgiften være høj, og det tror jeg ikke er muligt.
Så jeg tror ikke meget på spekulationsargumentet i den her sammenhæng.
Men jeg synes, at grundtanken i det her er sympatisk.
Er der noget, som verden har brug for, er det jo en sikker, konstant tilførsel af ressourcer fra de rige lande til udviklings- eller klimaformål.
Hvad der sker i disse dage, er jo et fantastisk godt eksempel på, hvorfor det ville være en kæmpefordel, at man pr. automatik havde tilførsel af ressourcer.
Det, der sker i disse dage efter Copenhagen Accord, er, at der skal stilles 10 mia. kr. til rådighed for udviklingslandene i 3 år.
Kommer de penge?
Er der nogen sikkerhed for, at de kommer?
Det er der ikke.
Lande har det desværre med at forpligte sig på at yde bidrag, men ikke gøre det i praksis.
Derfor ville det være en fantastisk god idé at have automatiske metoder til at overføre ressourcer.
Problemet med en afgift på finansielle transaktioner er derfor i mine øjne ikke af principiel art.
Hvis vi tager de praktiske først, er der altså ikke så enkelt at definere, hvad der er finansielle transaktioner.
Det kan volde store praktiske vanskeligheder at definere, hvad selve afgiftsgrundlaget skal være.
Til de praktiske vanskeligheder hører jo også, at hvis der bare sidder én mand på en øde ø, som ikke er omfattet af systemet og kører uden om det, vil der hurtigt blive genereret masser af forretninger på netop den lille ø, som altså ikke længere vil være øde.
Dertil kommer så politiske vanskeligheder med, om verdenssamfundet kan tage sig sammen til at træffe sådan en beslutning.
Men der er en ny spændende debat i gang, som jeg ikke kan lade være med at bringe ind, fordi der også har været en diskussion om frie markeder, og hvad ved jeg.
I weekenden var der to af verdens førende bankfolk, hr. Ackermann fra Deutsche Bank og med det gode banknavn hr. Diamond fra Barclays Bank, som talte for, at der på europæisk plan skulle være en afgift på banker for at lave en europæisk hjælpefond.
Hvorfor det?
Jo, siger de, krisen har jo vist, at der er nogle banker, der så store, at de aldrig kan gå fallit.
Derfor skal denne omkostning, ved at banker er for store til at gå fallit og skal understøttes, ikke bæres af de almindelige skatteydere; det må bankerne selv klare.
Det synes jeg da er en meget interessant idé.
Det skal ses i sammenhæng med, at Kongressen i USA i øjeblikket behandler forslag om, at der også for amerikanske finansielle institutioner skal laves den slags hjælpefonde.
Når jeg siger det her, er det bare for at slutte med at slå fast, at den finansielle krise, som vi har været igennem, og som vi forhåbentlig er på vej til at arbejde os ud af, vil efterlade nogle store huller i vores lovgivning, som vi bliver nødt til at samle op for at regulere den internationale finansverden bedre, mere hensigtsmæssigt og fornuftigt, end vi har gjort hidtil.