Karsten Hønge (SF), 2011-01-18:
Allerførst vil jeg sige tak for, at ordførere og regering har forholdt sig til forslagene.
Det, jeg vil hæfte mig ved, er de svar, der kom fra Socialministeriet og Økonomi- og Erhvervsministeriet, som jeg synes lød overvejende positive, i hvert fald i forsøget på at afprøve de områder og de muligheder, der ligger inden for det at kunne stille sociale klausuler.
Det er jo klart, at EU-retten selvfølgelig skal respekteres.
Jeg vil også sige, at vi i den forbindelse venter spændt på den redegørelse, som kommer til marts måned.
Så det behøver ikke at være lange læreforhold, man binder sig til.
Jeg synes, at jeg til Dansk Folkeparti, der som andre også har været bekymrede over, om det her skulle føre til en meget bureaukratisk ordning, vil sige, at vi i fællesskab må se, om vi kan finde en pragmatisk løsning på det, hvis vi mener, at målet er tilstrækkelig vigtigt at komme hen til.
Og så vil jeg sige til Det Konservative Folkeparti, der var bange for, at der skulle komme sådan nogle rigide tal på, hvor mange lærlinge der skulle ind, at det faktisk ikke er målet med det, og at man faktisk har mulighed for her selvfølgelig at lave egentlige lærekontrakter, men også indgå et samarbejde med den lokale erhvervsskole, sådan at man, hvis man er en enmandsvirksomhed, selvfølgelig også får mulighed for at arbejde for det offentlige.
Og selv om man er en enmandsvirksomhed, kan man jo godt, måske hvert andet år, tage en lærling i et 3-måneders-praktikophold.
Ellers vil jeg sige, at alle jo forventer, at vi om bare 10 år har et massivt overskud af ikkefaglærte, men til gengæld et underskud af faglærte.
Beregninger kan svinge, men vurderingerne bevæger sig hele tiden omkring et overskud af ikkefaglærte på måske omkring 90.000 og et underskud på omkring 150.000 faglærte.
Det er jo en fuldstændig uholdbar situation, og den opstår jo også kun, hvis vi ikke gør noget.
Danmark har inden for de sidste år mistet omkring 200.000 private job.
Vi skal op i gear igen, og det skal vi gøre ved at satse på uddannelse, som vil give grundlaget for den fremtidige vækst.
Danmarks styrke er det fleksible og omstillingsparate arbejdsmarked, men det er bare ikke kommet af sig selv.
Det skal hele tiden holdes ved lige, det skal hele tiden smøres, og det skal bl.a. smøres med uddannelse.
For at få Danmark tilbage på vækstsporet skal vi satse massivt på uddannelse.
Erhvervsuddannelserne er et helt afgørende led i den kæde, som skal trække Danmark i gang igen.
Mange vælger senere hen i livet at skifte bane i arbejdslivet.
Erhvervsuddannelserne er tæt knyttet til virksomhederne, og vekseluddannelsesprincippet gør, at eleverne hurtigt og smidigt bevæger sig ud på arbejdsmarkedet efter endt uddannelse.
Erhvervsuddannelserne er en af Danmarks styrkepositioner, men systemet har forskellige svagheder, og det er de mangler, som vi skal rette op på.
Det mest iøjnefaldende problem ved uddannelser, der indebærer praktik i virksomhederne, er, at der sjældent er overensstemmelse mellem antallet af praktikpladser og antallet af uddannelsessøgende.
Den nyeste opgørelse fra sidste uge viser, at der er 7.386 elever, der står i kø efter en praktikplads.
Det er altså en stigning på 6 pct. i forhold til året før.
Unge, som brændende ønsker at blive en del af arbejdsfællesskabet i samfundet, bliver holdt uden for.
Vi burde være begejstrede for hver eneste, der vælger at tage en uddannelse, for det har både samfundet, den enkelte og erhvervslivet brug for.
I stedet for en hjælpende hånd møder de her unge en lukket dør.
Netop på det sårbare tidspunkt, hvor de er klar til at gøre deres uddannelse færdig, møder de en vanskelig barriere.
Også hvad angår praktikpladser, gælder det om at have den rigtige familie og det rigtige netværk i øvrigt, for fordelingen af praktikpladser er fuldstændig tilfældig.
Der er brug for en række initiativer, hvis vi ikke skal tabe i tusindvis af unge på gulvet.
En bonusordning på 70.000 kr. er allerede vedtaget, men det er jo tydeligvis ikke nok til at løse problemet.
Alle må give en hånd med for at løse et af samfundets største udfordringer, nemlig at uddanne de unge.
På bare lidt længere sigt er det også i erhvervslivets egen interesse, at der er uddannet arbejdskraft til rådighed, og det er en nødvendighed for at kunne fastholde et samfund i vækst.
Vi vil ikke blande os i, hvem de private virksomheder arbejder for, men hvis de ønsker at tjene penge på at arbejde for det offentlige, må samfundet med rimelighed kunne forvente, at disse virksomheder spiller positivt med, når en stor udfordring skal løses.
Alt andet er bare for naivt.
I dag fokuserer vi på uddannelsesopgaven, men i princippet mener vi, at der også skal kunne stilles flere andre forskellige krav.
Og der vil også blive plads til de helt små virksomheder, for når vi får udarbejdet det her i praksis, vil der også være mulighed for at have delaftaler og indgå egentlige samarbejdsaftaler med den lokale erhvervsskole.
Flere pensionsselskaber og boligforeninger har jo allerede sendt positive signaler om deres villighed til at stille krav om praktikpladser hos deres samarbejdspartnere.
Regeringen kunne derfor tage initiativ til en samlet aftale, der sikrer, at disse mange indkøbere af varer og tjenesteydelser også deltager i løsningen af praktikpladsproblemet.
Det handler ikke om, at vi skal vedtage en lov, der pålægger pensionsselskaber eller boligforeninger, hvordan de skal drive deres forretninger, men målet er en politisk aftale, hvor selskaberne forpligter sig til at formulere en politik for deres samarbejdspartnere, der betyder, at disse leverandører åbner for praktikpladser.
Når alle store spillere, staten, regionerne, kommunerne, pensionsselskaberne og boligforeningerne, samlet gør en vis indsats, kan vi forvente det samme af de mange selvejende institutioner rundtomkring i landet.
Lokale politiske repræsentanter kan med henvisning til en sådan aktiv uddannelsespolitik lægge et venligt, men bestemt pres på de selvejende institutioner i området.
Så vil det virkelig kunne rykke i praktikpladskøen.
Den her debat, vi har, har jo allerede fået forskellige kommuner til at beslutte, at de vil stille krav om praktikpladser, og det samme har bl.a. region Syddanmark.
Modellen kan være forskellig både for kommuner og for forskellige faglige uddannelser, men målet er det samme: Flere unge skal kunne gøre deres uddannelse færdig.
Det er helt nødvendigt, at alle kommer på banen så hurtigt som muligt, for der går tid, fra man beslutter at arbejde med sådan nogle sociale klausuler og til, at der ude i den virkelige verden faktisk skabes praktikpladser.
Men lige nu står der altså 7.386 unge i kø for at kunne gøre deres uddannelse færdig.
Hvis vi ikke rykker nu, kommer vi til at stå med en kæmpestor regning både økonomisk og menneskeligt.