Line Barfod (EL), 2011-04-29:
Jeg vil gerne takke for debatten og lige starte med at komme med et lille indspark fra virkeligheden.
Det er fra en børnehave, som åbner om morgenen kl. 6.
Mellem kl. 6 og kl. 6.45 er der en medarbejder, og der kommer syv børn i løbet af den tid.
Mellem kl. 6.45 og kl. 8.30 er de så to medarbejdere, der kommer op på at have 45 børn.
Mellem kl. 8.30 og kl. 9 er de kommet op på tre medarbejdere, men nu er der 53 børn.
Og fra kl. 9 er de så fire medarbejdere til 63 børn.
De 63 børn bliver så fordelt på Solsikkestuen, Pingvinstuen og Delfinstuen med en medarbejder og mellem 20 og 22 børn på hver stue, og den fjerde medarbejder løber så rundt mellem de tre stuer, alt efter hvor der er mest brug for vedkommende.
Det betyder, at det normale er, at en medarbejder er alene hele formiddagen med 20 børn.
Den medarbejder skal ud over at give den omsorg, som børnene nu har behov for, lave aktiviteter, der lever op til læreplanerne og de politiske mål samt institutionens egne mål.
Medarbejderen skal sprogteste og sprogstimulere, lave observationer på de børn, hvor der er en psykolog, ergoterapeut eller talepædagog ind over.
Samtidig skal de børn, der har brug for det, skiftes.
Man skal hjælpe dem med at få tøj af og på.
Man skal gøre klar til, at der skal spises.
Og man skal sørge for, at alle børnene får skiftet ble og får tøj på, så de kan komme ud på legepladsen kl. 12.
Sådan fortsætter det så resten af dagen, og det er også bl.a. her, at der i perioder er en medarbejder på legepladsen til 63 børn.
Det er altså den virkelighed, man kan opleve nogle steder.
Jeg har også fået beretninger fra andre steder, hvor det også ser meget slemt ud.
Det samme er jo også billedet i de undersøgelser, som pædagogernes fagforeninger, både BUPL og FOA, har fået lavet.
Op igennem 1990'erne lavede man en kæmpe indsats for at sikre, at børn kom i daginstitution.
Folketinget siger stadig i dag, at det er afgørende, at børn kommer i daginstitution.
Man er oven i købet nu begyndt at tale om, at man vil tvinge forældre til at sende børn i daginstitution, for så vidt angår de meget få børn, der ikke allerede er der.
I 1990’erne, da man virkelig lavede den store udbygning, sagde man: Vi laver en målsætning om, at nu skaffer vi pladser, vi propper så mange børn ind i institutionerne som muligt, og når vi har nået det mål, går vi i gang med at sikre, at der kommer flere voksne, så vi har nogle ordentlige normeringer.
Som flere af ordførerne har været inde på, er det jo ikke kun et problem for børnene, mens de går i vuggestue og børnehave, og ikke kun et problem, som Venstres ordfører nævnte, at der er forældre, der ikke er trygge ved at sende deres børn i dagtilbud; det er altså et problem i forhold til skolen, hvis ikke børnene får en god start.
Hvis ikke børnene får mulighed for at have noget voksentid, hvis ikke børnene har mulighed for at blive hørt og være sammen med andre og lære de ting, man skal lære socialt, for at være sammen med andre, så giver det store problemer i skolen.
Det giver de sprogproblemer, som man så vil løse ved at sprogteste i stedet for at sørge for, at der er nogle, der kan sætte sig ned og læse historier med børnene, lave sangleje med dem, lytte til dem, når de snakker, så de bliver opmuntret til at snakke noget mere og dermed får det sprog, de skal bruge, når de kommer i skole.
Og det giver problemer i forhold til de udsatte børn, som man ikke rigtig opdager og ikke rigtig tager sig af, fordi man simpelt hen ikke kan nå det, og det giver store problemer senere i skolerne.
Så skal vi til at have specialundervisning og meget andet.
Og det giver problemer senere med alle dem, der så ikke kan gennemføre en uddannelse eller kommer ud i kriminalitet eller andet.
Som nogle af ordførerne her pegede på, og som regeringens egen ungdomskommission pegede på, så er en af de bedste investeringer, vi kan lave overhovedet, hvis vi gerne vil se på det langsigtet, at investere i at have gode daginstitutioner.
Hvis der er gode forhold i vores vuggestuer og børnehaver, forebygger det en masse problemer senere i livet, men det kræver altså, at vi vil bruge den investering.
Og selvfølgelig er jeg enig i, som det er blevet sagt flere gange af både ministeren og andre, at kvalitet er meget andet end normeringer.
Selvfølgelig har det også stor betydning, hvordan man så tager sig af børnene.
Det er jo derfor, vi også har lagt så stor vægt på efteruddannelse.
Jeg kan forstå, at det er de i Dansk Folkeparti positive over for, så det kan være, at vi ligefrem kan få flertal under udvalgsarbejdet, for at vi faktisk får lavet en indsats for at sikre, at vi får løftet uddannelsesniveauet, og sikre, at man løbende kommer på efteruddannelse og dermed lærer noget mere om, hvordan man gør.
Men det er altså også vigtigt at sikre, at der er voksne i dagligdagen.
For uanset hvor meget uddannelse man har fået, uanset hvor meget man lærer om, hvad man skal gøre i forhold til børnene, er det altså begrænset, hvor meget man kan gøre, hvis man er alene med 20 børn; så er det altså ikke meget, man kan nå.
Derfor er det afgørende, at vi sikrer, at der kommer nogle flere voksne.
Jeg er helt enig i, at vi skal se på, hvordan virkeligheden ser ud.
Det er jo derfor, vi har foreslået, at vi skal lave en konstruktion med en følgegruppe, og det glæder mig meget, at det ser ud til – i hvert fald når vi får et nyt flertal – at vi kan få gennemført det, altså så vi får dem, der sidder og arbejder med området til daglig, både de faglige organisationer, kommunerne, forældreorganisationerne, til at sætte sig ned og se på: Hvordan kan vi så opstille en målsætning?
Hvad skal den være, hvordan kan vi arbejde frem imod den, og hvor lang tid regner vi med at det tager?
Flere har sagt, at der ikke er nogen økonomi i det her forslag, men det er jo ikke muligt.
Når ministeren siger, at der allerede er den normering, som vi foreslår at der skal være, kan vi jo ikke få en beregning af, hvad det ville koste at indføre normeringen; for det ville jo i teorien være 0 kr.
Det tror jeg ikke på er virkeligheden, men det er jo så det, vi bliver nødt til at få undersøgt på anden vis, når vi ikke kan få svarene fra ministeren.
Vi må så se på, hvor mange år man realistisk kan indføre den her målsætning om minimumsnormeringer på.
Så bliver der sagt, især af den konservative ordfører, at vi skal respektere det kommunale selvstyre.
Jeg er stor tilhænger af det kommunale selvstyre, og jeg ville allerhelst, at det ikke var nødvendigt med den her lovgivning, men jeg tror desværre, sådan som virkeligheden ser ud i dag, at der bliver nødt til at være noget lovgivning – så man kan sikre, at man kan holde det her niveau.
Det er jo også en lovgivning, der så kan bruges over for regeringen.
Uanset hvad farve regeringen har, kan man fra kommunernes side sige: I kræver, at der skal være den her normering, og så skal der også være penge til det.
For problemet i dag er jo, at det godt kan være, at den konservative ordfører siger, at kommunerne bør investere i dagtilbud i stedet for at skære ned på dem, men den konservative uddannelsesordfører siger jo også, at kommunerne skal investere i folkeskolen i stedet for at skære ned på folkeskolen.
Den konservative socialordfører siger, at kommunerne skal sørge for en ordentlig ældrepleje og ikke skære ned på ældreplejen.
Den konservative handicapordfører siger, at kommunerne skal tage sig ordentligt af de mennesker, der har handicap, altså at der ikke må skæres ned på de ydelser, der er til dem.
Og trafikordførerne vil helt sikkert sige, at man ikke bare må lade vejene forfalde, så der er store huller og bilerne ikke kan køre.
Så hvor er det, at kommunerne skal få pengene fra, hvis de skal leve op til lovgivningen på alle de forskellige områder, der er i dag?
Det er svært at se, og derfor mener vi, det er nødvendigt at sikre, at vi får undersøgt ordentligt, hvordan situationen ser ud, hvad det rent faktisk ville koste, hvis vi skulle op på de her normeringer, at sikre, at kommunerne får de fornødne penge til at kunne gennemføre opgaven, så vi er sikre på, at vores børn kommer til at få et godt liv, og så vi kan love forældrene, børnene og de ansatte i daginstitutionerne, at ligesom vi gennemførte udbygningen i 1990’erne, vil vi i 2000’erne få sikret, at der kommer til at være så gode forhold for vores børn i dagtilbud, at man ikke bare kan være tryg ved, at de ikke kommer til skade, men også kan regne med, at der bliver taget god vare på dem, og bl.a. være sikker på, at hvis ens barn har behov for at få skiftet ble, bliver bleen også skiftet; så skal barnet ikke risikere at gå rundt i et par timer, til alle børn skal have skiftet ble på en gang.
Det er ikke den måde, man skal have bedre dagtilbud på, og jeg tror trods alt ikke, at der er nogen her, der mener, at det er den måde, man skal effektivisere på, sådan som man indimellem taler om, når man siger, at man kan gøre det billigere ude i dagtilbuddene, altså bare kan effektivisere arbejdet.
Jeg tror trods alt ikke, at nogen her mener, at det er ved at foretage bleskift på samlebånd.
Og derfor skal vi altså sikre, at der er de voksne, der kan tage sig af børnene, når de har behov for det. Så vi vil arbejde videre under udvalgsarbejdet og se, om vi kan komme igennem med efteruddannelse, og ellers i hvert fald sikre, at vi efter et regeringsskifte vil kunne nå det mål, der er sat her.