runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Ellen Trane Nørby (V), 2010-02-09:
Der er ingen tvivl om, at vi i Venstre går meget op i, at afbureaukratiseringsreformen ikke er noget, der er afsluttet på nuværende tidspunkt, men noget, der løbende foretages for at sikre, at vi får skabt nogle smidige processer i det her samfund.
Desværre måtte jeg jo konstatere om afbureaukratiseringsreformen, at da den så lå på bordet, var det jo alle de forkerte regler, vi havde valgt, hvis man spurgte SF og S, i forhold til hvad man ønskede at støtte.
Derfor kunne man jo godt nogle gange tænke sig at spørge: Hvad er det så for nogle regler, som SF mener skaber bureaukrati?
Jeg tror, at vi i forbindelse med det konkrete lovforslag er fuldstændig enige i, at det selvfølgelig er en ordning, der skal foregå smidigt.
Men det, vi gerne vil have et hak i bogen for, er, at det kan være med til at forbedre hverdagen ude hos mennesker, og at det også kan gøre, at de kan få en større selvbestemmelse på alt fra boligindretning til de hjælpemidler, som de er dybt afhængige af.
Af dem vil vi gerne have et hak i bogen – og ingen andre steder.
Det er de mennesker, som vi gerne vil have det her lovforslag skal hjælpe, ingen andre.
Anne Baastrup (SF), 2010-02-09:
Jeg vil godt sende Kommunernes Landsforenings høringssvar over til fru Ellen Trane Nørby, hvis hun ikke har læst om det administrative bøvl, som KL i hvert fald lægger op til at det her lovforslag kommer til at betyde.
Men det, der er vigtigt for mig, er, at vi ikke stikker hinanden blår i øjnene og siger: Det her er rigtig, rigtig godt, vi trykker på den grønne knap.
Vi bliver nødt til at forholde os til de indvendinger, der er kommet, de problemer, som mennesker med handicap kan løbe ind i.
Jeg siger kan løbe ind i, medmindre vi tænker os godt om, medmindre vi ved, præcis hvordan vi kan forholde os til de der forskellige elementer i det.
Hvordan kan det være, at man efter udarbejdelsen af lovforslaget må indhente Konkurrencestyrelsens udtalelse om det konkrete spørgsmål om boligindretning og udbud osv.?
Det er der, jeg bliver usikker.
Tina Petersen (DF), 2010-02-09:
Nu præciserede jeg jo i hvert fald ret kraftigt i min tale, at der bliver udlignet med DUT-midler og via Kvalitetsfonden.
Det vil sige, at der ikke bliver yderligere omkostninger for kommunerne i den her sag.
Hvad er det så, der er problemet for SF ved at gå ind for det her forslag, som egentlig i bund og grund giver den, det drejer sig om, nemlig den enkelte, ret til at være medbestemmende?
Anne Baastrup (SF), 2010-02-09:
Hvis fru Tina Petersen kan garantere, at det her kun bliver en forbedring for mennesker med handicap, er det fint med mig.
Problemet er bare, at jeg ikke stoler på, at fru Tina Petersen kan garantere det.
Og det eneste, jeg beder om, er, at vi får mulighed for at diskutere det seriøst i Folketingets Socialudvalg, således at vi ikke under nogen omstændigheder løber ind i en ny BPA-model, nemlig at vi gør noget i den bedste overbevisning, og så ender det med at blive til skade for de mennesker med handicap, som vi gerne vil hjælpe.
Vivi Kier (KF), 2010-02-09:
Når vi som politikere går ned i Snapstinget, øges vores tilfredshed, fordi vi kan vælge mellem forskellige retter til aftensmad.
Sådan er det også, når vi har brug for nyindretning i vores hjem.
Vores tilfredshed vokser, når vi som mennesker har nogle valgmuligheder.
Derfor er det et godt lovforslag, vi står med i dag.
Det er et lovforslag, der skal sikre mennesker med funktionsnedsættelse en valgmulighed, både når det gælder personlige hjælpemidler og boligindretning.
Målet for mig er ikke, at alle nu skal vælge et andet tilbud end det kommunale, men for mig er det vigtigt, at den enkelte borger får en valgmulighed.
Igennem alle de år, regeringen har siddet, har vi givet rigtig mange forskellige valgmuligheder, og så har det nemlig også vist sig, at borgernes tilfredshed øges betragteligt, når der er en reel valgmulighed.
Derfor kan jeg støtte det fremsatte lovforslag, der nu skal give mennesker med handicap mulighed for at kunne vælge et tilbud andet end det kommunale.
Vi skal altid være villige til at gå ind i en debat, og jeg synes, det er et godt forslag, for ideen og tanken er fuldstændig rigtig.
Nu må vi ikke lade det overskygge af andre forslag, der er vedtaget.
Lone Dybkjær (RV), 2010-02-09:
Nu er ordføreren jo også medlem af en magtfuld gruppe, hvis man skal tro både medierne og gruppen selv.
Derfor må det jo også være muligt at tage en diskussion om det her i gruppen, tror jeg.
Det, jeg sådan set bare beder om, er, om vi ikke kan lade være med at se det som et, om jeg så må sige, tandproblem, men som et sjældne sygdomme-problem, sådan at vi f.eks. prøver at liste et passende antal af de sjældne sygdomme op og så spørger os selv, om det ikke er meget rimeligt, at en given tandsygdom kommer ind på linje med dem.
Det er bare det.
Det er jo sådan set også et sundhedsproblem, men det er jo ikke anderledes, end at man må kunne diskutere, om de her definitioner er rigtige.
Vi kan selvfølgelig arbejde med det i Sundhedsudvalget, og så vil jeg appellere til ordføreren om, at vi ikke bare kigger på det som et særligt tandproblem, men at vi også kigger på, hvorfor vi ikke har anerkendt en given sygdom som en sjælden sygdom, som skal behandles på linje med andre sjældne sygdomme.
Liselott Blixt (DF), 2010-02-09:
Som sagt vil jeg gerne have, at vi tager en diskussion om det for at prøve at se, om vi kan definere det.
Jeg tror bare, vi skal passe på, at det ikke bliver en glidebane, sådan at der også kommer en masse andre ting, der kan gå udenom.
I øjeblikket taler vi om tandsygdomme, men hvis vi kan vi få en anden definition, så de bliver betegnet som sjældne sygdomme, der hører ind under noget andet, er det o.k. med mig.
Så jeg synes, vi skal tage en snak om det og finde ud af, hvordan vi definerer det.
Per Clausen (EL), 2010-02-09:
Nu er det sådan, at fru Liselott Blixt jo både erkender problemet, erkender, at det sådan er historiske tilfældigheder, der gør, at der er et problem, og er indstillet på at gøre noget ved det inden for de rammer, der nu engang er at arbejde inden for for fru Liselott Blixt.
Det har jeg sådan set meget stor respekt for.
Men jeg vil godt spørge fru Liselott Blixt, om hun ikke er enig med mig i, at det er åbenlyst urimeligt, at det her problems løsning skal finansieres inden for tandområdet, som jo i forvejen er et område, hvor der er meget stor brugerbetaling.
Altså, det burde jo være muligt at få løst det her problem i forbindelse med enten finanslovforhandlingerne eller andre forhandlinger ved at skaffe nogle penge fra andre steder end tandbehandlingsområdet.
Jeg vil bare sige, at jeg da er sikker på, at det vil vække stor glæde og begejstring i mange små hjem, hvis det var en af konsekvenserne af de næste finanslovforhandlinger.
Liselott Blixt (DF), 2010-02-09:
Til det kan jeg jo kun sige, at det kan jeg arbejde for at det kan blive.
Men jeg mener stadig væk, at vi skal prøve at kigge på nogle af de løsningsmodeller, der blev lagt frem her for et par år siden, så vi kan se, om vi kan gøre noget her og nu.
Som forslagsstilleren selv siger, handler det jo ikke om så stort et beløb, og man kan måske omfordele nogle af de ting her, så det bliver sådan, som mange andre går og siger, nemlig at det er dem, der har mest, der giver mest.
Per Clausen (EL), 2010-02-09:
Jamen så er vi vel bare der, hvor vi ikke kommer meget længere i dag.
Vi er jo sådan set relativt enige, og jeg er da helt enig med fru Liselott Blixt i, at vi selvfølgelig også i Sundhedsudvalget skal prøve at se på alle de muligheder, der er.
For der er tale om en gruppe, som efter min mening bliver helt urimeligt behandlet, og det bør vi kunne finde en løsning på.
Men nu må vi se, hvad der kan lade sig gøre i udvalgsarbejdet.
Ellers vil der jo nok fortsat være en politisk debat om, hvordan man får løst det her problem.
Vivi Kier (KF), 2010-02-09:
Det er jo ikke så lang tid siden, vi stod i salen og diskuterede et lignende forslag fra Det Radikale Venstre, så min tale bliver jo sådan næppe fuld af den helt store nytænkning.
Et velfungerende tandsæt er af stor betydning både fysisk og psykisk for det enkelte menneskes almene sundhedstilstand, og i Danmark har vi et enestående forebyggende arbejde på hele tandområdet, som starter med den gratis forebyggende tandbehandling, fra man er helt lille, og frem til man er fyldt 18 år.
Det er jo netop via forebyggelse, at vi skal sikre, at så få voksne som overhovedet muligt får brug for dyre og omfattende behandlinger.
Jeg har derfor også stor forståelse for det her forslag, der omhandler en række særlige sygdomme, der kan medføre en dårlig tandsundhed med dyre tandlægeregninger til følge, og vel at mærke dyre tandlægeregninger, som ikke skyldes, at man har misligholdt sine tænder.
Jeg vil gerne sige, at det jo kan virke ret underligt med den forskel, der er på sundhedsområdet her.
Hvis man har en byld i sin arm, går man til læge, man bliver henvist til behandling, bliver opereret og behandlet og bliver så rask.
Får man derimod en byld i sin tand, ja, så går turen til tandlægen, og så går man hjem med et girokort.
Men det er jo altså sådan, vi har indrettet vores system hidtil.
Og igen må jeg gøre opmærksom på, at der ud over den forebyggende tandpleje også i dag er muligheder for særlige ordninger og tilskud med sigte på nogle af de grupper, som nævnes i det her forslag.
Men når alt det her er sagt, vil jeg gerne indrømme, at vi står over for et sundhedsvæsen med konstante og fremtidige udfordringer.
Som sagt er det jo ikke logisk, at man betaler for én slags ydelser, mens en anden slags ydelser er gratis.
Som konservativ sundhedsordfører er jeg altid indstillet på at tage en både bred og fordomsfri debat om hele vores sundhedssystem, men som forslaget ligger her og med den økonomi, der ligger bag, eller nærmere den manglende finansiering, må jeg sige nej til indstillingen.
Jeg har i de 2 år, jeg har siddet i Folketinget, stået her rigtig mange gange og debatteret tænder, og jeg synes, det er et rigtig væsentligt emne at forholde sig til og snakke om, men jeg tror altså ikke, det er en løsning, som man klarer at finde natten over, og slet ikke en løsning, som det her beslutningsforslag lægger op til.
Jeg tror, at det er noget, der kræver en meget bred og grundig debat.
Men et forslag uden finansiering kan vi slet ikke støtte.
Og så skulle jeg hilse fra Liberal Alliance og sige, at de heller ikke kan støtte forslaget.
Per Clausen (EL), 2010-02-09:
Det er jo rigtigt, at det kan virke en smule besynderligt, at vi, stillet over for den problemstilling, at der er – i hvert fald ifølge de tal, vi har indtil nu – 5.000 mennesker, og det kan være, der er flere, som lider af fire-fem forskellige meget alvorlige kroniske sygdomme, og som også har brug for tandbehandling, så ender i en diskussion af, hvordan vi skal finde nogle ekstra penge inden for et af de mest brugerbetalte områder i sundhedsområdet overhovedet, nemlig tandplejen.
Det synes jeg i lighed med fru Lone Dybkjær og andre overhovedet ikke virker rimeligt, og det virker overhovedet ikke rimeligt, uanset om man så i øvrigt synes, at det er fornuftigt, at der, når vi snakker om tandbehandling, bør være en brugerbetaling, i hvert fald for dem, som har selvforskyldte tandlidelser.
Jeg er glad for, at man, når man møder op i sundhedsvæsenet med en noget misligholdt krop, ikke risikerer at få at vide, at det har man selv været ude om, så det må man selv betale.
Det er jeg glad for og taknemlig for, vil jeg sige, for det kunne jo for nogle af os være et større problem end tandbehandling, hvis det kom dertil.
Det er det første, jeg vil sige.
Det andet, jeg vil sige, er, at det drejer sig om nogle mennesker – og der har været lidt diskussion om behandlingen – der i nogle tilfælde får foretaget den første behandling på samfundets, skatteydernes regning.
Men når der så skal følges op på det og repareres på det, må de selv betale.
Det svarer jo lidt til, at hvis man har fået skiftet et knæ ud én gang, skal man i hvert fald ikke komme 20 år senere og sige, at nu skal det skiftes ud igen, for man har fået det ene knæ, der kan tilkomme en.
Hvis man sætter det her i forhold til andre sygdomme, alvorlige sygdomme, kroniske sygdomme, og hvordan vi behandler dem, bliver den diskussion vi har i dag, helt absurd – at vi ikke finder en løsning på problemet.
Man kan jo sige, at sammenlignet med, hvad det her handler om, kan vi jo i de kommende år se frem til ganske store udgifter, f.eks. på kræftområdet til medicin, ny medicin, hvor man vel må konstatere at et beløb, som det, vi snakker om her, findes.
Og jeg kan ikke se og ikke forstå, at fordi det handler om tænder, skulle det være anderledes.
Så kan man spørge: Kan det lade sig gøre at finansiere det?
Det tror jeg man har mulighed for i et land, hvor man på trods af det har været i stand til at tilføre sundhedssektoren flere penge.
Så jeg tror sådan set godt, at den her opgave kunne løftes, hvis der var politisk vilje til det.
Men det bedste, vi kan gøre i den nuværende situation, er vel at lægge et massivt pres og sørge for, at der bliver en ordentlig behandling i Sundhedsudvalget, og at sagen bliver belyst til bunds.
Og så bliver sagen vel enten løst efter et valg, hvor et nyt flertal får løftet opgaven, eller også kan det jo være, at Dansk Folkeparti i en sen nattetime har det her med i tasken og så får det igennem.
Og skulle det sidste ske, er det jo lige så godt for patienterne, som hvis det er et nyt flertal, der gennemfører det.
Jeg tror bare, vi er mere sikre på det, hvis vi får et nyt flertal til at gennemføre det.
Liselott Blixt (DF), 2010-02-09:
Nu er det jo også sådan, at det ikke kun drejer sig om det her beslutningsforslag.
Jeg ved, der er andre sygdomme, som ikke er taget med i det her beslutningsforslag, og som jeg ved fra Danske Handicaporganisationer er blevet glemt.
Og samtidig har vi det næste beslutningsforslag, så jeg synes, der er mange områder, vi skal ind og kigge på.
Lone Møller (S), 2010-02-09:
Jeg skal på det her sene tidspunkt forsøge ikke at forlænge debatten.
Jeg vil gerne takke for de positive meldinger, der har været også fra de partier, som ligesom har sagt, at de ikke kan støtte forslaget, som det ligger, de er ikke sikre på finansieringen.
Ministeren kom frem med, at nogle af de grupper, der var i vores forslag, allerede var dækket.
Men jeg tror alligevel, at alle, uanset hvilket parti man kommer fra, har det rigtig, rigtig dårligt med den her sag.
Så kan det godt være, at vi kan skyde det ind under, at vi må prioritere, og at vi har brugt penge på alt muligt andet, men i det her velfærdssamfund er det fuldstændig urimeligt, at vi har mennesker, som har en sygdom, som klart er dokumenteret medfører problemer med tænderne, men alligevel får beskeden: Det må du selv betale.
Selv kræftpatienter må gøre det.
Jeg har et eksempel her fra i går, som jeg tror kom fra Kræftens Bekæmpelse, om en kvinde, der har fået skader af strålebehandlingen.
Det kan man altså ikke.
Lad os så få det afdækket.
Hvor er det, de kan få de her tilskud?
Den her kvinde har virkelig et behov og må meget ofte til tandlæge, også resten af sit liv.
Hun har fået tilskud til den dyre behandling efter sundhedslovens § 166.
Hun har fået 60.000 kr. i tilskud fra regionen og har selv stået med en regning på 20.000 kr., vel at mærke en regning som følge af en sygdom, som hun er blevet behandlet for.
Så lad os nå dertil, at også ministeren, som jeg ikke oplevede at få noget klart tilsagn fra, alligevel også måske gerne selv vil blive lidt klogere.
Er det kun én behandling, man kan få på de specialiserede afdelinger?
Er der nogle af de patientgrupper, der er dækket ind under tilskudsregler i dag?
Hvor mange drejer det sig om?
Så må vi vel også kunne finde nogle beregninger, og hvis viljen er der, er jeg sikker på, at vi nok skal finde pengene.
Det kan altid lykkes i det her Folketing, hvis viljen er der.
Jeg oplevede i hvert fald, at man var positiv.
Jeg glæder mig til, at vi nu i udvalget virkelig går i gang med det her forslag, får stillet nogle spørgsmål, og jeg håber, at ministeren vil være meget villig til at være os behjælpelig med at få afdækket de uklarheder, der er med lige netop den her gruppe, og ikke, at vi skal i gang med at lukke op for hele området for brugerbetaling.
Liselott Blixt (DF), 2010-02-09:
Sådan er det jo desværre med nogle ting, at de hører til i nogle bestemte puljer.
Jeg så også helst, at man kunne gå ud og sætte nogle penge af ved siden af til det her forslag.
Jeg ville gerne have, at man kunne have sjældne sygdomme, og når man fik problemer med sine tænder, så kunne man få et tilskud, så man ikke selv enten kom ud i nogle økonomiske faldgruber, hvor man ikke havde råd til det, eller at man blev nødt til at nøjes med ikke at få tænderne lavet.
Jeg kan sige, at vi kan tage nogle ting med.
Jeg kan tage nogle ting med, og jeg giver dem videre til vores forhandler, for jeg kunne godt tænke mig, der kom noget på området.
Men det, jeg kan gøre, og som jeg er i stand til, er at sige, at jeg tager det op i Sundhedsudvalget, og at vi kigger på den ordning, der ligger.
Det er desværre det, jeg har magt til.
Lone Dybkjær (RV), 2010-02-09:
Det, jeg egentlig godt vil spørge ind til, er, om fru Liselott Blixt ikke kan acceptere, at vi diskuterer de her sjældne tandsygdomme på linje med andre sjældne sygdomme f.eks., så vi ikke skal ind og rode med alle tandtilskudsordningerne, for jeg synes altså ikke, at de hører med i hele den der diskussion om tænder.
For mig er tænder en del af kroppen, og de bør behandles, som om de er en del af kroppen.
Så kan der da godt være noget brugerbetaling.
Det kan vi vende tilbage til.
Men altså, lad de her sjældne sygdomme gå ind i en rubrik med andre sjældne sygdomme.
Vi diskuterer jo ikke udgifterne til en række sjældne sygdomme.
Flemming Møller (V), 2010-02-09:
Nej, jeg udtrykker ikke nogen som helst prioritering.
Jeg siger bare, at det ikke er noget, vi kan afgøre nu og her med et beslutningsforslag i salen.
Hvis vi skal prioritere om, skal vi tage hele baduljen med, have det hele vendt en gang og prioritere tingene mod hinanden.
Og det tror jeg ikke er særlig fremkommeligt.
Lone Dybkjær (RV), 2010-02-09:
Jeg synes, det er utroligt.
Her har vi en lillebitte gruppe mennesker, som jeg mener med fuld ret kan føle sig diskrimineret.
I virkeligheden kan man spørge sig selv, om det ville holde for en højere lovgivning – nu tænker jeg ikke på den her helt oven over som menneskerettighedslovgivning og diskriminationslove og forskelligt andet.
Det drejer sig om en meget specifik lille gruppe mennesker, som har en kronisk sygdom, men som ikke får den behandling, alle andre mennesker får.
Vi behøver jo ikke at køre hele sundhedsområdet eller hele tandlægeområdet igennem; vi kan bare kigge konkret på det her.
Her er nogle mennesker med en kronisk sygdom, som rammes ekstraordinært hårdt.
Jeg synes, det er fint, at ordføreren åbner for brug af satspuljen og sådan noget.
Men når der optræder et andet menneske med en sjælden sygdom, som koster ½ mio. kr. om året at behandle – det er der jo nogle af dem, der gør – så giver vi heldigvis penge til, at disse mennesker skal kunne overleve.
Kunne man i det mindste så ikke på samme måde sige, om man ikke lige skulle prøve at kigge på den her lille gruppe mennesker?
Jeg fristes jo til at sige, at hvis ikke man har hele Kræftens Bekæmpelse bag sig, kan man ikke opnå noget som helst i det her land.
Flemming Møller (V), 2010-02-09:
Selvfølgelig skal jeg ikke det.
Men jeg kan kun forholde mig til, at der er lavet en prioritering, og der har man selvfølgelig prioriteret de mennesker, som er dårligst stillede, og alle, der i øvrigt modtager ydelser.
Det er, fordi man har vurderet, at de har behov for de ydelser.
Vi ville gerne hjælpe dem alle sammen – selvfølgelig ville vi gerne det – men midlerne, vi har til rådighed, er trods alt begrænsede, og det må vi forholde os til.
Så kan vi ikke komme bagefter og begrænse om igen.
Lone Dybkjær (RV), 2010-02-09:
Hør nu her, det er altså mennesker, der rammes af fuldstændig urimelige udgifter, fordi de har en kronisk sygdom.
Og fordi den tilfældigvis befinder sig i tænderne, er den pludselig overhovedet ikke på linje med alle andre.
Kunne Venstres ordfører ikke godt bare acceptere den tankegang, at en kronisk sygdom et eller andet sted i kroppen – hvad enten det er i hjernen, eller det er i fødderne, eller det er i tænderne – nu engang er en kronisk sygdom, og at den skal behandles ligesom alle andre kroniske sygdomme?
Flemming Møller (V), 2010-02-09:
Der ikke noget som helst forkert i at forestille sig, at det kunne være sådan, og det ville også være sådan i et ideelt samfund, hvor vi havde midler nok til rådighed.
Og jeg indrømmer da klart, at der er noget tradition i, hvordan man håndterer den slags ting.
Men det her er det, vi er kommet til nu, når vi har prioriteret efter bedste evne.
Prioriteringen er foretaget, så lad os tage det til næste år.
Lone Møller (S), 2010-02-09:
Det hjælper jo ligesom ikke rigtigt de borgere, at vi bliver ved med at skyde det ud.
Jeg hørte også godt, at ministeren sagde, at sådan havde det jo altid været.
Vi har jo i mange år haft egenbetaling på tandlægeområdet, og det har Socialdemokratiet også været med til at indføre, men vi lever vel ikke et samfund, hvor man træffer en beslutning ud fra, hvordan det altid har været.
Hvis man i 8 år har haft muligheden for at kunne gå ind at lette tilværelsen for en meget lille gruppe, som har meget, meget store udgifter, mener hr. Flemming Møller så ikke, at man burde kigge på prioriteringen?
Forstod jeg hr. Flemming Møller rigtigt, da han sagde, at nu havde man prioriteret?
Hvis der kom et eller andet uforudset, ville det være umuligt at prioritere om – skal jeg forstå det sådan?
Flemming Møller (V), 2010-02-09:
Det er fuldstændig korrekt, at det kunne man have gjort noget ved i de sidste 8 år, og det kunne man såmænd også i de foregående 8 år, da det var nogle andre, der sad på regeringsmagten.
Så det er der ikke noget mærkeligt i.
Prioritering er altid et spørgsmål om en afvejning af, hvem der har størst behov, og der er det altså faldet ud på den måde, som det nu er.
Jeg ville meget gerne hjælpe de mennesker, men så længe forslagsstillerne ikke kommer med en finansiering af forslaget, kan vi reelt ikke forholde os til det, for spørgsmålet er: Hvem skal af med de penge, hvem skal ikke have de ydelser?
Lone Møller (S), 2010-02-09:
Det er åbenbart blevet et mantra hos regeringspartierne, det hørte jeg også hele eftermiddagen.
Altså, jeg har faktisk siddet her så mange år, hvor der både har siddet den ene og den anden regering, og sådan 10, 15, 20 mio. kr. er ikke besværligt at finde, skulle jeg hilse at sige.
Vi har jo faktisk også snart nogle forhandlinger om en finanslov.
Der kunne man, hvis man var interesseret og villig, give et tilsagn om, at man ville finde pengene på finansloven, at man nok skulle være med til at finde finansieringen.
Så vil jeg lige spørge: Er der ikke noget med, at vi lige har fået rigtig, rigtig mange penge i ufinansierede skattelettelser?
Flemming Møller (V), 2010-02-09:
Det sidste først: Nej, det er ikke rigtigt.
Vi har ikke fået mange penge i ufinansierede skattelettelser.
Der er gennemført en fuldt finansieret skatteomlægning, men lad det ligge.
I eftermiddag gik debatten ikke på, at der var noget, der ikke var finansieret, men derimod at man finansierede noget med de samme penge flere gange.
Der vil jeg sådan set gerne kvittere for, at man her åbent og ærligt siger, at man ikke har nogen finansiering til det her forslag, i stedet for at trække tobaksafgifterne op af skuffen en gang til.
For det havde jo dog trods alt været værre.
Lone Møller (S), 2010-02-09:
Kunne jeg få en kort bemærkning til?