Ole Sohn (SF), 2009-09-08:
I et års tid rejste vores tidligere – jeg har jo ikke sagt noget endnu – statsminister, hr. Anders Fogh Rasmussen,
verden rundt for at søge et nyt job.
Siden fik vi en ny statsminister, hr. Lars Løkke Rasmussen, men han har faktisk været meget fraværende i den hjemlige politiske debat.
Jeg erindrer faktisk kun en sag, hvor den nuværende statsminister virkelig trådte i karakter, og det var, da kongeriget blev truet af burkaer.
Da skal jeg da lige love for at han kom på banen og sagde: Her må der gøres noget.
Der skulle nedsættes et udvalg.
Men når det drejer sig om landets økonomi, styring, ja, så mangler der ganske enkelt lederskab, og det er i realiteten også det, vi debatterer i dag.
Der er jo rendt meget vand i åen siden januar i år, hvor VOK-regeringen samlet gik frem og sagde, at alt var i den skønneste orden: Økonomien buldrer bare derudad, og den her regering har styr på alt.
Oppositionen blev hånet, når vi påpegede, at vi faktisk var på vej ind i en dyb krise, og at der var behov for initiativer, der kunne modvirke tilbageslaget i væksten og sikre beskæftigelsen og ikke mindst den langsigtede holdbarhed i økonomien.
Siden hen har den nuværende finansminister i et interview i Politiken sagt: Jeg så slet ikke krisen komme.
Det viser jo lidt om den situation, vi er i, at regeringen faktisk ikke har taget krisen alvorligt.
Og når jeg siger det, er det egentlig ikke, fordi jeg specielt har et ondt sigte i forhold til finansministeren eller statsministeren eller den forrige statsminister, selvfølgelig ikke.
Vi ved, at alle, hele Folketinget, har en fælles interesse, og det er at gøre det så godt som overhovedet muligt for samfundet.
Vi ønsker alle, at vi har en god, sund og stærk økonomi.
Vi ønsker alle, at der er en høj beskæftigelse, og vi ønsker alle en god fremgang for Danmark og for borgerne.
Så det, vi diskuterer, er egentlig mest, hvorfor det er gået, som det er gået.
For hvis regeringen havde handlet, da finanskrisen begyndte, og da den fik alle opfordringerne og tilsagnene fra oppositionen om at medvirke til brede planer, ja, så ville vi ikke have været i en situation, hvor dansk økonomi har ændret sig fra slemt til værre, sådan som tilfældet er nu.
Det, regeringen har gjort, er, at når den endelig blev trukket ud af busken, når virkeligheden indhentede den og krisen faktisk blev værre og værre og arbejdsløsheden eksploderede, ja, så kom den med små, men også usikre tiltag, og vi står i dag med en kraftig stigende ledighed og et gigantisk underskud på finanserne.
Vi har en negativ vækst.
Ledigheden er mere end fordoblet, og den vil fortsat stige langt ind i 2010.
Et overskud på 60 mia. kr. i 2008 er vendt til et underskud på 86 mia. kr.
Pengene fosser ud af statskassen.
Jeg ved, at det er et citat, der er taget fra den tidligere statsminister, men indimellem er der nogle formuleringer, som går over i historien som også værende sande, og det er det, der er tilfældet nu.
For blot få år siden ville den tidligere finansminister have købt hele verden, og nu har vi en finansminister, der ikke helt ved, hvad man skal gøre.
Men så opfandt man jo plastikkortet, dankortet, og der var løsningen.
Vi skulle bare alle sammen tage vores dankort op og køre det igennem maskinerne, så skulle vi nok komme ud af krisen.
Så dankortministeren er virkelig trådt i karakter.
Fra SF's side vil vi opfordre til, at der bliver handlet, og at der bliver handlet nu.
Der er faktisk brug for, at vi bruger den økonomiske krise til at gøre Danmarks økonomi grønnere, og det er derfor, vi foreslår, at vi prioriterer flere penge til massive energiinvesteringer her og nu.
Det vil nemlig både gavne beskæftigelsen, klimaet og ikke mindst de fremtidige eksportmuligheder.
Vi foreslår, at vi fremrykker de energikrav, der er tænkt at starte i 2015, sådan at vi kan komme i gang med energiinvesteringer her og nu.
Vi vil sikre regioner og kommuner ekstra penge, sådan at de også kan fremrykke energiinvesteringer.
Og så vil vi foreslå, at vi sikrer private boligejere gratis energirenoveringer, hvor man reelt betaler energirenoveringer via besparelserne på energiudgifterne.
Vi ved, at bankerne har svært ved at forstå, at den fantastiske generositet, samfundet stillede til rådighed for bankerne i form af bankpakke II, har svært ved at komme helt ud i yderste led.
Så skal nogle af de her initiativer løbes i gang, kunne det måske være værd at overveje, om ikke staten skal gå ind og sikre, at den opgave med långivning, der skal til, for at man kan få gang i energirenoveringerne, bliver løftet her og nu.
Men for os er det helt afgørende, at vi ser tingene i en sammenhæng, at vi ser klimaforbedringer og miljøforbedringer i sammenhæng med udviklingen af dansk erhvervsliv og beskæftigelse.
For det er her, vi kan fremme og udvikle energi- og klimateknologi, og det er her, vi kan gavne den fremtidige eksport.
Hvor man tidligere så klima og miljø stå i et modsætningsforhold til erhvervslivet, ja, så er det faktisk sådan i dag, at de er hinandens forudsætninger.
Det er det, vi skal gribe og forstå at udnytte.
Det er ikke kun økonomien, der skranter.
Det er ikke kun økonomien, der er slem.
Vi står også med et velfærdssamfund, som har det ondt.
Vi har set VOK-regeringen gradvist, men sikkert udhule den offentlige sektor igennem den tid, den har regeret.
Vi har set, at regeringen forpassede den gode, fantastiske chance, der var i de gode år, hvor den lave rente var der, og hvor der var høj international vækst, til at sikre de offentlige velfærdsydelser.
De årlige stramninger af den offentlige økonomi har betydet, at der bliver skåret ned ikke mindst i kommuner og regioner.
Der bliver skåret ikke bare ind til benet, men faktisk også ind i benet.
Der kan ikke skæres mere.
Vi ser, at kommunerne nu, i de her dage og timer, er i fuld gang med at forhandle budgetter, og et fælles billede er, at velfærden rundtomkring i landet bliver forringet.
Det er ganske enkelt ikke rimeligt.
Derfor ønsker vi at prioritere flere penge til skolerne, plejehjemmene og sygehusene, netop nogle af kerneområderne i velfærdssamfundet.
Vi mener ikke, at der er afsat penge og tilstrækkelig økonomi til kommunerne i 2010, og det er derfor, at vi vil se nedskæringer ikke mindst på skoleområdet.
Og hvem er det, der bliver tabere?
Ja, det er selvfølgelig i første omgang børnene, men i anden omgang er det faktisk også samfundet, for det eneste og det bedste råstof, vi har, er faktisk den uddannelse, vi kan give vores unge, vores børn, og det er dem, der skal bære samfundet videre.
Derfor er det nødvendigt med en styrkelse af folkeskolen, og også af ungdomsuddannelserne.
De ældre, som igennem et langt liv har sikret, at vi har det velfærdssamfund, som vi alt andet lige forvalter, skal nu straffes eller rammes i form af dårligere service på de kommunale plejehjem eller i den kommunale hjemmepleje.
Det kan ikke være rigtigt, at mennesker, der et langt liv har bidraget, skal udsættes for en sådan behandling.
Det kan vi ganske enkelt ikke være bekendt.
Det er derfor, vi foreslår bedre vilkår i ældreplejen.
Vi foreslår således forbedringer frem for forringelser, og vi vil investere i mere og bedre velfærd, fordi vi ved, at det kan betale sig på længere sigt.
Det er også derfor, vi foreslår, at der skal være to undervisere i dansk og matematik på de første klassetrin i folkeskolen, sådan at vi kan give eleverne et bedre afsæt.
Men også sundhedsområdet trænger til et gevaldigt eftersyn og et løft.
Vi kan jo se, at regionerne også er i gang med at skære ned og spare.
Faktisk er det sådan, at man kan se, at skattekronerne i stigende omfang glider de offentlige sygehuse forbi og bidrager til at fremme privathospitalerne.
Man kan så have diskussioner om, hvorvidt det er godt eller skidt, men det er i hvert fald ikke rimeligt, at man både etablerer ulige konkurrencevilkår mellem offentlige og privat sygehuse og så oven i købet undlader at lave konkurrence på pris og kvalitet imellem de private sygehuse.
På den måde får danskerne faktisk lov at betale regningen mere end en gang.
Regeringens fokus på behandlingsgaranti og ventelister betyder, at der i særdeleshed er to grupper patienter, der bliver ramt af prioriteringerne, og det er de psykiatriske og medicinske patienter.
Derfor er der behov for at give de svageste patientgrupper bedre forhold.
Der er faktisk for at sige det lidt kortere brug for et økonomisk og politisk lederskab frem for den rådvildhed og handlingslammethed, regeringen præsterer.
Der er brug for en fair forandring.
Også uddannelsessystemet er det ganske galt med.
Det skranter.
Det bakker vi fuldt op om, og vi konstaterer også med glæde, at det gør hele Folketinget.
Men vi ser desværre, at det går den modsatte vej under VK-regeringen.
Der er færre og færre unge, der gennemfører en ungdomsuddannelse.
Det er ødelæggende ikke mindst for de unge, men det er også ødelæggende for samfundet og for erhvervslivet, for det er dem, der har brug for kvalificeret arbejdskraft.
Det nytter jo ikke noget, at vi hele tiden presser de unge til at gå i gang med en uddannelse, hvis vi ikke også sikrer, at de unge har mulighed for at gennemføre uddannelsen.
Vi er faktisk i en situation, hvor man kan sige, at vi på ryggen af en historisk højkonjunktur kunne konstatere, at der ikke var nogen ende på regeringens selvtilfredshed med hensyn til, hvor godt det gik.
I opgangstiderne skyldtes alt det, der skete i samfundet, regeringen – det var regeringens handledygtighed, der gjorde, at der var opsving i samfundet – og nu, hvor trængslerne trænger sig på, er det pludselig ikke regeringens skyld.
Alle trængslerne i forbindelse med statsunderskuddet, omfanget af den økonomiske krise og velfærdskrisen er de andres skyld.
Det er ikke regeringens skyld.
Det er en drøm og et håb, som vi alle sammen kan have, men det kræver politisk lederskab, og at man også tager ansvar for udviklingen i sit eget samfund og gør, hvad der gøres kan, for at sikre en anden udvikling.
Så der er ganske enkelt brug for fair forandring.