Mette Gjerskov (S), 2012-05-31:
Spørgeren har bedt mig om at oplyse om domstolenes mulighed for at frakende personer, der findes skyldige i mishandling eller grovere uforsvarlig behandling af dyr, retten til at have med dyr at gøre.
Jeg vil gerne starte med at slå fast, at jeg mener, at der skal skrides hårdt ind over for personer, som mishandler eller på anden måde behandler dyr uforsvarligt.
Der kan derfor være situationer, hvor en overtrædelse af dyreværnsloven har så grov en karakter, at det er berettiget fra samfundets side at tage helt særlige virkemidler i brug, og frakendelse af retten til at beskæftige sig med dyr er sådan et helt særligt virkemiddel.
Dyreværnsloven indeholder allerede i dag regler om rettighedsfrakendelse.
Det vil jeg vende tilbage til.
Men når vi taler om rettighedsfrakendelse, vil jeg også gerne fremhæve, at frakendelse af retten til at have med dyr at gøre i en række tilfælde reelt vil betyde, at den pågældende hindres i at udøve sit hidtidige erhverv, altså når det drejer sig om mennesker, der arbejder med dyr af den ene eller den anden grund.
Der er ikke tvivl om, at der kan forekomme situationer, hvor selv en vidtgående sanktion som en rettighedsfrakendelse er berettiget, men det bør kun komme på tale, når en samlet vurdering af alle sagens forhold gør det påkrævet.
Det er min opfattelse, at vi med de nuværende regler har nogle gode muligheder for at gribe ind over for dem, der gør sig skyldige i uforsvarlig behandling af dyr, ligesom vi i dag har tilstrækkelige muligheder for at benytte rettighedsfrakendelsen som virkemiddel.
Jeg vil, som der er bedt om i forespørgslen, gøre rede for de gældende regler på området samt redegøre for politiets, anklagemyndighedens og Fødevarestyrelsens erfaringer på området.
Om den gældende ret kan jeg oplyse, at den generelle regel om frakendelse af retten til at holde dyr i dyreværnssager findes i dyreværnslovens § 29.
Ifølge den bestemmelse kan personer, der ved dom findes skyldige i mishandling eller grovere uforsvarlig behandling af dyr, frakendes retten til for bestandig eller for et nærmere fastsat tidsrum at eje, bruge, passe, slagte eller i det hele taget beskæftige sig personligt med dyr.
Det samme gælder personer, der tidligere har gjort sig skyldige i uforsvarlig behandling af dyr, og som på ny findes skyldige i en overtrædelse.
Der er i dyreværnsloven også bestemmelser, som giver mulighed for at frakende retten til at beskæftige sig med erhvervsmæssig transport af dyr, hvis man ved dom findes skyldig i bl.a. mishandling eller grovere uforsvarlig behandling af dyr i forbindelse med transport.
Det følger herudover af hundelovens § 12 a, at retten til at beskæftige sig personligt med hunde kan frakendes ved dom, hvis f.eks. den pågældende har anvendt en hund til angreb på eller som en trussel mod mennesker eller dyr; og her er det jo mere noget med at bruge dyret som et våben.
En rettighedsfrakendelse kan ske for bestandigt eller for et nærmere fastsat tidsrum.
I praksis vil det oftest være 2, 3 eller 5 år.
Det er retten, der efter en konkret vurdering afgør, om betingelserne for rettighedsfrakendelse er opfyldt.
Anklagemyndigheden skal altid overveje, om der skal nedlægges påstand om rettighedsfrakendelse, når der rejses en straffesag om grovere uforsvarlig behandling eller mishandling af dyr.
Sager, hvor anklagemyndigheden overvejer at nedlægge påstand om rettighedsfrakendelse, har siden 2000 skullet forelægges Rigsadvokaten.
Forelæggelsesordningen er netop lavet for at sikre, at der i videst muligt omfang bliver nedlagt påstand om, at man skal have frakendt retten.
Rigsadvokaten har foretaget en manuel gennemgang af de forelagte sager om rettighedsfrakendelse og har på den baggrund oplyst, at der er modtaget underretning om, at i årene fra 2000 til 2011 er der sket rettighedsfrakendelse efter dyreværnslovens § 29 over for 153 personer i anledning af grovere uforsvarlig behandling eller mishandling af dyr.
Herudover er 49 personer blevet frifundet for anklagemyndighedens rettighedsfrakendelsespåstand.
Det er endvidere oplyst, at domstolene i årene 2000-2011 gennemsnitligt har fulgt anklagemyndighedens frakendelsespåstand i 76 pct. af sagerne.
Det skal understreges, at de her oplysninger beror på en manuel gennemgang, så der er jo en vis usikkerhed forbundet med oplysningerne, men det er linjen i det.
Om politiets behandling af sager om rettighedsfrakendelse har Rigspolitiet oplyst, at sagerne behandles af de enkelte politikredse.
Til brug for kredsenes arbejde er der udarbejdet en manual, der skal understøtte behandlingen af dyreværnssager.
Manualen er udarbejdet af en arbejdsgruppe bestående af repræsentanter for politiet, anklagemyndigheden og veterinærmyndighederne.
I flere politikredse er der endvidere etableret velfungerende samarbejder i dyreværnssager mellem bl.a. dyrlæger, landboforeninger, lokale dyreinternater, vildtplejestationer, zoologiske haver og Dyrenes Beskyttelse.
Hvor overtrædelsen antages at kunne udgøre grovere uforsvarlig behandling eller mishandling af dyr, indhenter politiet en supplerende udtalelse fra Fødevarestyrelsen eller Det Veterinære Sundhedsråd med henblik på en vurdering af spørgsmålet.
Dyrlægen vil som led i denne bistand udarbejde en veterinærfaglig udtalelse til brug for sagen.
Denne udtalelse beskriver den dyreværnsmæssige situation i det konkrete tilfælde.
Som jeg indledte med at sige, er det min holdning, at der skal skrides hårdt ind over for personer, der mishandler eller på anden måde behandler dyr uforsvarligt.
Der findes allerede i dyreværnsloven og i hundeloven regler om frakendelse af retten til at have med dyr at gøre.
Jeg synes, det er vigtigt hele tiden at få understreget, at det er en meget indgribende sanktion, når man bliver frakendt retten til at have med dyr at gøre, og at den bør komme på tale i situationer, hvor en samlet vurdering af alle sagens forhold gør den berettiget.
Jeg mener også, at vi har mulighed for at benytte rettighedsfrakendelsen som sanktion.
Jeg synes, det er vigtigt i forhold til spørgsmålet om sagsbehandlingstiden i sager om rettighedsfrakendelse at sige, at i en alvorlig sag, som en rettighedsfrakendelse er, skal alle sagens aspekter, som det fremgår, undersøges nøje, og det kan jo betyde, at når man skal indhente attester osv. fra eksperter som Det Veterinære Sundhedsråd, Fødevarestyrelsen, dyrlæger osv., kan det tage tid.
Jeg synes også, det er vigtigt at sige, at det ligger mig meget på sinde som minister med ansvaret for dyrevelfærd, at vi sørger for, at vi har nogle klare regler, og at reglerne bliver overholdt, for at passe på vores dyr.
Det ligger mig også meget på sinde, at man bliver straffet, hvis ikke man kan finde ud af at overholde de her regler.
Men vi skal heller ikke gå over gevind.
Jeg ville meget nødig have, at det var sådan, at vi her i Folketinget konsekvent sagde, at ved overtrædelser skal man bare frakendes retten, for der kan være nogle ganske særlige forhold, der kan gøre sig gældende i konkrete sager.
Så samlet set mener jeg om spørgsmålet, der handler om folk, der kan miste retten til at holde dyr, at vi er godt dækket ind af den nugældende lovgivning.
Jeg mener, vi har muligheden for at komme efter dem, der ikke kan finde ud af at behandle deres dyr ordentligt, og at vi i de grove tilfælde også har muligheden for at sørge for, at de slet ikke kan holde dyr enten for resten af livet eller for en nærmere bestemt periode.