Sara Olsvig (IA), 2014-01-23:
Jeg vil selvfølgelig først sige mange tak til udenrigsministeren for de gode redegørelser.
Mandag og tirsdag i denne uge deltog jeg i den stort anlagte Arktiskonference i Tromsø, Arctic Frontiers.
Her mødtes for ottende år i træk regeringsledere og ministre, politikere, forskere og erhvervsfolk og talte om det store behov for samarbejde i Arktis.
Konferencens fokus havde i år i forhold til de foregående år fået en tiltrængt humanistisk drejning, da også sundhed, miljø og samfund var på programmet, og særlig fødevaretryghed fyldte.
Forureningen fra nær og fjern har nemlig en tendens til at ende i arktisk fauna og dermed blive en del af de fødevarer, der naturligt indgår i mange arktiske folks hverdag.
Det var rart at se, at især Grønland kunne bidrage med vigtig viden på dette område, ligesom det er af stor betydning, at Arktisk Råds arbejdsgrupper fortsat arbejder intenst med dette og anden samfundsrelevant forskning.
Folkesundhed er en del af udfordringerne i Arktis, ikke kun fysisk sundhed, men også mental sundhed.
Som det blev påpeget på konferencen i Tromsø, er der stadig alt for mange selvmord i vores arktiske samfund.
Grønland er desværre ikke en undtagelse her, og vi har en fælles opgave i fortsat at sikre en robust og stabil forskning på området, ligesom det er vigtigt, at sociale og sundhedsmæssige emner ikke bliver presset ud af det vigtige arktiske samarbejde, som i disse år ellers tenderer til at handle mere om hardcore forsvars- og sikkerhedspolitiske emner.
Miljø, sundhed, kultur og samfund hænger sammen, og vi skal sikre, at det arktiske politiske miljø og forskningsmiljø fortsat har et stærkt fokus på dette.
Det har været en af det arktiske samarbejdes styrker, og det skal det blive ved med at være.
Sekretariatet skal bidrage til at styrke rådets arbejde.
Jeg er helt enig i udenrigsministerens betragtninger i forhold til at forsøge at få en repræsentant for rigsfællesskabet til sekretariatet i Tromsø.
Jeg vil sige meget klart, som jeg også meldte ud i sidste uge, at beslutningen om, hvem der får dette hverv, og hvad hvervets mandat skal være, skal besluttes sammen med Grønland og ikke af Danmark alene.
Jeg går stærkt ud fra, at en drøftelse mellem Grønland og Danmark om dette er i gang eller sættes i gang snarest.
Regeringen har mange gange udtalt, at Grønland, Færøerne og Danmark skal deltage i Arktisk Råd på lige fod.
Det må også gælde rigsfællesskabets fælles engagement i f.eks. rådets permanente sekretariat.
Formanden for naalakkersuisut valgte at boykotte ministermødet i Kiruna sidste år og indledte dermed en trist historie om en ringe dømmekraft i forhold til internationalt samarbejde.
Selvfølgelig skulle formanden for naalakkersuisut have været til stede og talt Grønlands sag.
Selvfølgelig skulle der ageres på det svenske formandskabs opstramninger i forhold til Grønlands deltagelse, men at boykotte mener vi fra Inuit Ataqatigiits side var en forkert strategi.
Resultatet af boykotten taler sådan set også for sig selv, for der kom ikke de store ændringer ud af boykotten.
Tværtimod meldtes det fra formandskabet for Senior Arctic Official, at der sådan set ikke skulle ske nogen ændringer i forhold til repræsentationen ved de vigtige forhandlingsmøder.
Procedurerne er nu skrevet ned og meldt ud til deltagerstaterne, og det er ganske, som det var før, op til rigsfællesskabet selv at sammensætte delegationerne til disse møder.
Internt i rigsfællesskabet er der så udarbejdet en ny aftale om, at Grønland tager sig af Arktisk Råd-sager, som omhandler hjemtagne sagsområder, mens Danmark tager sig af sager, som omhandler ikkehjemtagne områder.
Hvad gør man så, hvis det tilfældigvis er grønlandske embedsmænd, som er bedst klædt på til at varetage en sag, som Danmark skal tage sig af, eller omvendt?
Er det ikke en uhensigtsmæssig og lidt for kategorisk aftale?
At der har været en vis grad af uvilje imod Grønlands direkte deltagelse i Arktisk Råds forhandlingsmøder, er jeg ikke i tvivl om.
Netop ved Arctic Frontiers-konferencen sidste år, hvor jeg var en af hovedtalerne, var det en af mine pointer, at vi igennem en årrække har set et skifte i magtstrukturerne i Arktis – også i Arktisk Råd, hvor magten, i takt med at sagerne er blevet mere og mere højniveaupolitiske, er rykket mod syd.
Kunsten er at sikre, at det fortsat er de arktiske folk selv, som tager beslutningerne, og jeg vil fortsat sige klart, at Arktisk Råd er nødt til at forholde sig samlet til dette emne.
Det er ikke nok, at det drøftes fra formandskab til formandskab.
Rigsfællesskabet bør være den modige part, det sætter spørgsmålet om repræsentation på dagsordenen over for hele rådet.
På den måde kan vi måske få rettet op naalakkersuisuts noget uprofessionelle håndtering af problematikken.
O.k., hvalfangst er måske ikke et specifikt arktisk emne – og så alligevel, for det er et grønlandsk emne og et meget vigtigt emne for Grønland.
Den nuværende konflikt mellem Grønland og Danmark har også afsløret en vis professionalisme i vores interne struktur i rigsfællesskabet.
Da udenrigsministeren meldte ud i juni 2013, at Danmark ville melde rigsfællesskabet ud af Den Internationale Hvalfangstkommission, hvis der ikke var fundet en løsning ved årets udgang,
blev dette meldt ud til Folketinget og til pressen, uden at Grønland formelt var blevet informeret eller konsulteret.
Det er selvfølgelig ikke tilfredsstillende.
Parterne er dog endnu ikke kommet tættere på hinanden i det egentlige stridspunkt om, hvorvidt IWC-konventionen er brudt eller ej.
I den forbindelse vil jeg sige, at vi fra Inuit Ataqatigiits side fortsat er enige med naalakkersuisut i vurderingen af, at Grønland ikke har brudt konventionen.
Vi kan ikke se, at IWC til fulde tager højde for oprindelige folks rettigheder eller for, at der i kommissionen ikke blev fastsat nogen kvote, som dermed efterlod Grønland uden noget andet valg end som en nødværgeforanstaltning at fastsætte sin kvote unilateralt.
Det er paradoksalt, at et flertal i det internationale samfund tildeler hvalkvoter til folk på baggrund af at være oprindelige folk, men samtidig ikke anerkender oprindelige folks rettigheder – eller videnskabelige data og principper om bæredygtighed for den sags skyld.
Der skal ikke herske tvivl om, at Grønlands fastsættelse af hvalkvoter sker i henhold til Hvalfangstkommissionens egen videnskabelige komités anbefalinger og fortsat vil gøre det.
En lignende mangel på pragmatisme har vi set i EU, som for nogle år siden vedtog en forordning, som forbyder import af sælprodukter.
Forordningen i sig selv er noget juks.
Jeg vil stærkt opfordre udenrigsministeren til at arbejde på, at baggrundsinformationerne om forordningen revideres, så fremtidige beslutninger og implementeringen af forordningen sker på et sagligt grundlag, hvilket man desværre ikke kan sige at selve forordningen blev udarbejdet på.
Også her har vi en principiel kamp at kæmpe, og særlig op til det kommende europaparlamentsvalg bør alle kommende danske europaparlamentarikere være så at sige godt klædt på til denne kamp.
Jeg er glad for, at denne sag er en af de sager, Grønland og Danmark kan stå sammen om.
Og jeg er glad for den øgede forståelse, jeg møder her blandt kolleger på Christiansborg, for det paradoksale i sælproduktforbuddet.
Mange har tendens til at plædere for bæredygtig udvikling og pragmatisme, men åbenbart ikke, når det gælder sæler og hvaler.
Jeg kan se, at der er ved at ske en ændring i dette, og det er jeg rigtig, rigtig glad for.
Jeg kan ikke andet end at kalde sælforordningen i sig selv for kulturimperialisme.
Sæler og hvaler er en ressource som alle andre ressourcer, og selvfølgelig skal brugen af disse ressourcer forvaltes på en forsvarlig måde.
I Inatsisartut vedtog vi i efteråret en beslutning om, at muligheden for lokal grønlandsk deltagelse i beredskabsopgaver til lands og til vands skal undersøges.
Det er utrolig positivt, at et sådant arbejde nu sættes i gang.
Det vigtige her bliver at inkludere Grønland bredt i arbejdet, også selv om forsvarsområdet ikke kan hjemtages.
Der er gode kræfter i Grønland, som ønsker at tage del i dette.
Samarbejde er fortsat nøgleordet i forhold til beredskab og search and rescue, og det er positivt, at det danske forsvar sammen med Grønlands Politi og andre i den grad er involveret i de internationale øvelser, der har fundet sted nu 2 år i træk i grønlandske farvande.
Det er også utrolig positivt, at der nu sættes gang i en Arktisanalyse i forsvarsregi, særlig set i lyset af Rigsrevisionens kritik i deres beretning om indsatsen i Arktis.
Samarbejde i forskningsregi er et andet nøgleord, vi ikke må glemme.
I den forbindelse vil jeg her blot nævne det fortsatte behov for at sikre mere mobilitet mellem de arktiske lande for forskere og studerende.
Vi har nogle begrænsninger der, som udfordrer de arktiske forskningsmiljøer.
En rigtig god ting ville være at styrke det arktiske universitetssamarbejde yderligere.
University of the Arctic gør et stort stykke arbejde på det område, og rigsfællesskabet bør fortsat støtte UArctic, også efter 2015, hvor den nuværende bevilling slutter.
Der er brug for, at Folketinget på en mere koordineret måde har fokus på Arktis.
Lige nu er der selvfølgelig Grønlandsudvalget og Færøudvalget, mens der både på det udenrigs- og forsvarspolitiske område og det nordiske område selvfølgelig også er fokus på arktiske emner.
Alle disse udvalg har dog et meget bredt fokus.
Derfor mener jeg, der er en tendens til, at de arktiske emner flyder lidt ud og fylder her og der på en ikkekoordineret måde.
Vi bør som opfølgning på rigsfællesskabs arktiske strategi stille os mere konkrete mål, ligesom vi løbende bør revidere strategien.
Meget er sket, siden den blev udarbejdet i 2011.
Folketinget besidder i dag formandskabet i den stående komité af arktiske parlamentarikere.
Komiteen består af medlemmer fra alle otte arktiske staters parlamenter samt Europa-Parlamentet.
Det er mig selv, der er Folketingets repræsentant i komiteen, og jeg vil hermed opfordre kollegaerne her på Christiansborg til en løbende dialog om Arktis og Folketingets arbejde i komiteen.
I år afholdes komiteens første møde i februar måned i Ottawa.
Årets andet møde bliver her i København i juni, mens vi til september måned afholder konferencen for arktiske parlamentarikere i Whitehorse, Canada.
Det er ved disse konferencer, som holdes hvert andet år, at komiteens anbefalinger til de arktiske stater vedtages.
Der ligger et stort og grundigt stykke arbejde i at udarbejde anbefalingerne, og jeg ser meget gerne, at flere folketingsmedlemmer engagerer sig i komitémøderne og i konferencerne.
Inuit Ataqatigiit mener, at Arktis skal være atomvåbenfri zone.
For os er det en selvfølge at have denne politik.
Der er ingen af os, som bor i Arktis, som er interesseret i de risici, der følger med en øget militarisering, eller i at have atomvåben i vores baghave.
Vi er derfor skuffede over, at udenrigsministeren i sidste uge meldte ud, at han ikke støtter en sådan politik, særlig set i lyset af, at der i regeringsgrundlaget klart og tydeligt står: »Regeringen vil i dialog med Danmarks partnere ligeledes forfølge forslaget om at gøre Arktis til en atomvåbenfri zone«.
Lad os arbejde videre med dette mål, også selv om det måske ikke er realistisk i nær fremtid at få de andre store arktiske stater med på ideen.
For Inuit Ataqatigiit er det principielt, ideologisk og moralsk.
Det samme er vores politik vedrørende uran.
Inuit Ataqatigiit er fortsat nejsigere til uranudvinding.
Vi vil fortsat kræve en folkeafstemning om emnet, også efter et valg i Grønland.
Og vi er helt klart af den opfattelse, at suverænitetsspillet, der nu udspiller sig mellem Grønland og Danmark, ikke må komme til at dække over den helt nødvendige debat, vi fortsat skal have i Grønland om eventuel uranudvinding og dets konsekvenser.
Det skal både være en miljømæssig og etisk debat.
Formanden for naalakkersuisut har under en konference i Island bebudet, at hun mener, at atomkraft kan bidrage til udnyttelsen af bæredygtig energi.
Det kan jeg ikke være mere uenig i.
Ingen har løst affaldsproblemet, hverken i forhold til selve udvindingen af radioaktive mineraler eller i forhold til driften af atomkraftværker.
Det her handler om, hvilken miljømæssig gæld vi efterlader til vores efterkommere i hundredvis af år, efter at vi er forduftet fra denne verden.
Det gælder globalt, og det gælder lokalt.
Det globale fokus på Arktis har gjort vores snedækkede hjemegn til det nye sort.
Hvis vi gør tingene rigtigt og fornuftigt, ser vores fremtid dog ikke sort ud.
Udfordringerne ligger foran os, og det er kun os selv, som kan bestemme, hvilke veje vi vælger at gå.
Én ting er dog sikkert: Vi skal skabe stabile rammer og være på forkant med udviklingen.
Både Grønland og Danmark må kende hvert sit ansvar og ikke lade andre overhale os indenom.
Jeg ser frem til en fortsat debat om Arktis her i Folketinget og til et fortsat og gerne styrket samarbejdet med alle partier og regeringer i rigsfællesskabet.
Qujanaq.