Finn Sørensen (EL), 2014-02-07:
Mange tak.
Også her har vi den glæde at skulle byde velkommen til en ny minister, så jeg vil sige velkommen til socialministeren.
Vi kender jo hinanden fra samarbejdet i Nordisk Råd, og der synes jeg da vi har nogle gode resultater bag os, så det håber jeg også at vi kan få her.
Anledningen til, at Enhedslisten har rejst den her forespørgselsdebat, er en høring, som Folketingets Socialudvalg afholdt den 4. december 2013.
Formålet med denne høring var at sætte fokus på den fattigdomsgrænse, som regeringen havde fastsat i forlængelse af rapporten fra regeringens ekspertudvalg om fattigdom.
Socialudvalget ønskede at diskutere den af regeringen fastsatte grænse og høre om de overvejelser, som ekspertudvalget havde lagt til grund.
Socialudvalget ønskede også at diskutere, hvad en fattigdomsgrænse konkret skal bruges til fremover, og hvilke initiativer vi kan forvente at se blive sat i værk af regeringen.
Til formålet var der indkaldt en række kloge mennesker, og det blev faktisk en udmærket debat, hvor vi kom et lille stykke videre i en fælles forståelse af, hvor vigtigt dette emne er.
På et tidspunkt spurgte jeg Jann Sjursen, som er formand for Rådet for Socialt Udsatte, og som sad i panelet, hvordan han mente at vi skulle arbejde videre med fattigdomsgrænsen.
Det havde og har han faktisk en del gode ideer til, og det vil jeg vende tilbage til i min ordførertale.
Men i første omgang fik jeg og resten af Folketinget spørgsmålet i hovedet igen.
Jann Sjursen mente, at når nu regeringen havde fastlagt en fattigdomsgrænse, var det da nærliggende, at Folketinget tog en debat med regeringen om, hvordan der så skulle følges op på det.
Og det kunne man jo kun give ham ret i.
Så som sagt så gjort og derfor forespørgslen, som har følgende ordlyd: Hvad kan ministeren oplyse med hensyn til opfølgning på anbefalingerne i rapporten om fattigdomsgrænsen, regeringens fastlæggelse af en sådan og ministerens initiativer for at mindske fattigdom i Danmark, jævnfør regeringsgrundlagets målsætning herom?
Jeg ser frem til at høre vores nye socialministers og de øvrige ordføreres bud på dette spørgsmål og håber på en god debat.
Tak, og tak til ministeren for ministerens bud på debatten.
Det kan vi jo så få lejlighed til at vende tilbage til senere.
Det var jo med meget blandede følelser, at Enhedslisten læste regeringsgrundlaget, da statsministeren bar det ned fra det sorte tårn i oktober 2012.
Her kunne vi med det samme se den kæmpe selvmodsigelse, som denne regering bygger sin politik på.
Vi blev jo vældig glade, da vi på side 8 nederst læste følgende: Regeringen lægger vægt på at begrænse uligheden.
Regeringen vil måles på at mindske fattigdommen og sikre reelt lige muligheder.
Det er en flot udmelding, der gav et signal om, at her kom en regering, der ville gøre en forskel i forhold til VKO-flertallet.
Glæden holdt jo, da vi et par måneder senere kunne vedtage en finanslov sammen med regeringen, hvor vi fjernede de fattigdomsydelser, som VKO-flertallet havde gennemført: starthjælpen, introduktionsydelsen, kontanthjælpsloftet og timereglerne, hvilket også blev lovet i regeringsgrundlaget.
Men glæden blev vendt til dyb bekymring, da vi øverst på side 9 kunne læse, og jeg citerer: Udgangspunktet for regeringen er VK-regeringens økonomiske politik i bredeste forstand – citat slut, og der blev så henvist til dagpengereformen og efterlønsreformen som eksempler.
Læste man videre på samme side, kunne man se en beskrivelse af en lang række reformer, der skulle gennemføres med det formål at øge arbejdsudbuddet og skabe råderum til skattelettelser, reformer af førtidspension, fleksjob, kontanthjælp, SU m.m.
Hvordan kunne det nu hænge sammen?
Havde vi ikke i fællesskab som opposition under VK-regeringen kritiseret deres politik for at skabe ulighed og fattigdom?
Havde vi ikke i fællesskab lovet vælgerne, at velfærd og investeringer i grønne job er vigtigere og mere effektive end skattelettelser, når det drejer sig om at bekæmpe arbejdsløshed og ulighed?
Efter Enhedslistens mening hænger det heller ikke sammen.
Det var rigtigt, hvad vi mente dengang før valget.
Det var jo også derfor, at vi vandt det og kom af med VKO-flertallet.
Men desværre har vi jo set regeringen insistere hårdnakket på, at når det gælder den her del af regeringsgrundlaget, så er der ingen slinger i valsen.
Det bliver gennemført til punkt og prikke – VK-regeringens økonomiske politik i bredeste forstand.
Vi har fået en stribe reformer af førtidspension, fleksjob, kontanthjælp, som sammen med gennemførelse af dagpengereformen og efterlønsreformen vil ramme hårdt over for mennesker, der er på kanten af eller helt uden for arbejdsmarkedet.
Vi har fået en skattereform, der som sædvanlig giver de største skattelettelser til de vellønnede og de rige, hvor mennesker på overførselsindkomster får lov til at finansiere en stor del af det ved en endnu dårligere regulering af deres i forvejen beskedne indtægtsgrundlag.
Set gennem Enhedslistens briller er det fuldstændig uundgåeligt, at disse reformer vil føre til mere ulighed og fattigdom. Kontanthjælpsreformen betyder f.eks., at man sætter tusindvis af unge mennesker ned på en indtægt, der svarer til den starthjælp, som vi kritiserede VKO-flertallet for, og som vi sammen afskaffede i finansloven for 2012.
Den rummer også, at samlevende kontanthjælpsmodtagere risikerer helt at miste kontanthjælpen afhængigt af ægtefællens indtægt.
Det kan ikke undgå at medføre en stigning i antallet af hjemløse, der i forvejen er stigende, på trods af en på mange måder udmærket indsats fra regeringens og kommunernes side for at nedbringe tallet.
Og samme virkning vil en række af de andre reformer få. Som socialministeren gjorde rede for, har Arbejderbevægelsens Erhvervsråd løbende fulgt udviklingen i fattigdom, så jeg vil spare jer for at gentage tallene, men bare fastslå den kendsgerning, at målt med regeringens fattigdomsgrænse er antallet af økonomisk fattige personer blevet mere end fordoblet i perioden fra 2001 til 2011.
På samme måde vil de andre reformer af førtidspension, fleksjob, sygedagpenge bringe tusindvis af mennesker på kanten af fattigdom af to grunde.
For det første fordi der ikke er nogen krav til arbejdsgiverne om at skabe det rummelige arbejdsmarked, hvor der kan blive plads til alle de syge og mindre arbejdsføre mennesker.
For det andet fordi meget desværre tyder på, at det har meget lange udgifter med at indføre de gode tiltag, der trods alt er i reformerne: ressourceforløb, helhedsorienteret sagsbehandling osv.
Så ville jeg have kommenteret det stykke arbejde og sagt noget positivt.
Det kan jeg se på chefen her, at det får jeg ikke rigtig lov til, men jeg vil gerne lige spørge: Skal vi så forvente, at regeringens fattigdomsgrænse i sig selv vil løse de problemer, jeg ridsede op?
Nej, det skal vi ikke forvente, desværre, der er for mange begrænsninger i det.
Jeg vil bare sige: Det er det bedste, vi har, og det vil vi gerne arbejde videre med, indtil vi får et flertal i Folketinget, for at afbøde virkningerne af de reformer, man har indført.
Derfor vil jeg med en vis tilfredsstillelse slutte af med at læse et forslag til vedtagelse op, som vi har lavet sammen med de to regeringspartier – det skal man lige vænne sig til – og SF, og det lyder sådan her: Forslag til vedtagelse
»Folketinget konstaterer, at regeringens målsætning er at mindske fattigdom og ulighed, og at regeringen som led heri har fastlagt en fattigdomsgrænse.
Folketinget konstaterer også, at fattigdommen i Danmark er vokset gennem de sidste 10-15 år.
Folketinget opfordrer derfor regeringen til at arbejde videre med udviklingen af fattigdomsbegrebet, især med hensyn til budget- og afsavnsmetoden.
Folketinget hilser det velkommen, at regeringen vil foretage årlige fattigdomsredegørelser, og finder, at det bør danne baggrund for en årlig status og drøftelse i Folketinget, der også skal inddrage uafhængige organisationers og eksperters vurderinger.
Folketinget opfordrer regeringen til, at redegørelsen skal indeholde en vurdering af konsekvenserne af relevant lovgivning for udviklingen i fattigdom.