Merete Riisager (LA), 2015-03-26:
Jeg tror godt, jeg kan sige, at ingen i det her Ting ser let på mobning.
Mennesker lever ikke af luft og mad alene, vi har brug for at blive accepteret, vi har brug for venskaber, og vi har brug for at blive valgt til.
Men når det gælder børn, gør der sig nogle særlige forhold gældende.
For det første kan børn ikke flytte sig, sådan som voksne kan.
De kan ikke bare vælge en anden skole, ligesom vi kan vælge en anden arbejdsplads.
Og så er børn jo ikke født altruister, det vil sige, at det her med at behandle hinanden ordentligt er noget, man skal lære.
Man skal lære at omgås hinanden på en måde, så man ikke skader hinanden, og der kan man jo altså som barn nogle gange komme ud for at være i en situation med nogle børn, der endnu ikke har lært det.
Og det er derfor, at forældrenes rolle er fuldstændig afgørende, når vi taler om mobning.
For alle de regler, som jo altså ikke nødvendigvis står noget sted, som handler om, hvordan man udviser empati, hvordan man behandler hinanden respektfuldt og med omsorg, er noget, man skal lære af sine forældre.
I familien lærer man de grundlæggende spilleregler, og uanset at skole og børnehave godt kan forsøge at træde til, især for de børn, der ikke har de muligheder derhjemme for at lære de her spilleregler, må man bare sige, at skolen og børnehaven ikke kan overtage den rolle, som forældrene har, det kan ikke lade sig gøre.
Sker der mobning, er det vigtigt, at de voksne griber ind.
I dag er det sådan, at når der sker en meget voldsom mobning, så er det som regel det barn, der bliver mobbet, der ender med at flytte skole.
Det er sådan en praksis, vi har fået, det er en kultur, vi har, at sådan bliver det ofte.
Det bør vi vende om.
Vi bør have en debat om, om vi ikke kan forsøge at indrette det sådan, at det er den, der mobber, der skal flytte skole.
Jeg ved godt, det ikke er nemt, det er ikke spor nemt, men det handler altså om, at det, vi gør i dag, mange gange ikke virker særlig godt.
Og det er et kæmpe nederlag for det barn, der bliver mobbet, at flytte skole og skulle starte forfra, det er et stort ansvar at pålægge den enkelte.
Og der kan altså godt være situationer, hvor man udmærket godt ved, hvem det er, der starter balladen, hvem det er, der udløser det, og så er det altså det barn, der af skolen skal udpeges til at flytte skole.
Man må tage fat i forældrene og sige: I må simpelt hen flytte jeres barn, for det her barn skaber nogle problemer, som vi har forsøgt at løse, men det er ikke lykkedes.
Noget andet er, at når vi taler om mobning, er det altså vigtigt, at vi skelner mellem mobning og andre situationer, f.eks. antisemitisme, som vi har diskuteret i et samråd her for nylig.
Antisemitisme er jo altså racisme, og det er noget, der rækker ud over en almindelig mobbeproblematik.
Da vi diskuterede det i det åbne samråd, sagde ministeren, at det i en eller anden grad går ind under en mobbeproblematik, men det er jeg sådan set ikke enig i.
Racisme og antisemitisme skal man have nogle helt andre handlingsplaner for; det er nogle ting, som er alvorlige, og som kan have nogle kæmpe implikationer for civilsamfundet, så det skal man adressere særskilt.
Så er det også vigtigt, at man i en lærerstand skelner mellem drilleri og mobning.
For selvfølgelig skal børn også drille hinanden – det at man driller hinanden er også en del af det sociale fællesskab.
Det må man gerne, men hvor går grænsen?
Det må man hele tiden tale om, også når det handler om vold.
For igen kan der godt være nogle knægte, der skubber til hinanden ovre i skolegården, det er en helt almindelig del af det at blive voksen, men når det går over i egentlig vold og trusler, slag, spark, måske endda at have en kniv med i skole, så skal skolen altså træde til, og det er der desværre set eksempler på ikke sker.
Og der må jeg bare sige, at SF og Liberal Alliance ser forskelligt på, hvordan man løser problemer, der handler om medmenneskelighed, der handler om relationen mellem mennesker.
Og der er nogle af de her ting, der kan laves vejledninger om, men rigtig mange af de mobbeproblematikker, der er, skal løses ved, at der er nogle rigtig dygtige skoleledere og nogle dygtige lærere.
Jeg tror ikke på det her med, at de her skemaer, vi nu sender ud i forbindelse med folkeskolereformen, løser noget som helst, skolerne er så forskellige, så det handler altså om lokalt lederskab og personligt ansvar.