Tina Nedergaard (V), 2011-02-08:
Tak for det.
Men det kom vi ikke spor nærmere, og det beklager jeg faktisk, for forudsætningen for, at vi kan løfte folkeskolen og ikke mindst gøre det i den forligskreds, der er, er jo også en fælles forståelse af, hvilke udfordringer vi står med, og dermed også hvilke løsninger der skal til.
Der er ikke to veje i dansk politik; der er én vej, og så er der en blindgyde.
Vi har valgt vejen, hvor vi tager hånd om de offentlige finanser, og det vedkender vi os gerne.
Vi bøjer ikke nakken og skammer os ikke over, at vi i lighed med alle de andre europæiske lande tager hånd om økonomien.
Det er en forudsætning for også at kunne give gode uddannelser og en god skole til fremtidige generationer, og at vi også i forhold til dem, der bare går i børnehave i dag, sikrer, at vi, når de skal i gang med deres skolestart, har taget hånd om udfordringen.
Jeg vil også gerne tilføje, at der jo i øjeblikket kører en anden overordnet, stor diskussion, nemlig omkring tilbagetrækningsalderen, og her har regeringen lagt sin plan frem for, hvordan vi fremtidssikrer vores samfund, og den er dobbeltsidet.
I dag har drøftelsen gået på, at kommunerne skærer ned og i deres budgetter foreslår fyringer gennemført i folkeskolen.
Det billede vil jo hurtigt vende i de kommende år.
Der vil ikke blive tale om fyringer.
Der vil jo blive tale om at stå med en udfordring om overhovedet at skaffe de lærerkræfter, som er nødvendige i skolen, og derfor kan vi, førend vi aner det, have helt andre diskussioner her i Folketingssalen.
Men det må jo i høj grad også være op til befolkningen at vurdere, om man tør satse stabiliteten i det danske samfund, eller om man spiller på det mere sikre, nemlig det, at vi forfølger en strategi, hvor vi tager hånd om udfordringen nu og her, men også i fremtiden.
Jeg vil ikke anføre, at jeg synes, det er en dejlig øvelse, kommunerne er ude i, når man afskediger fagligt uddannet personale i kommunerne, men jeg synes sagtens, vi kan være situationen bekendt.
Det drejer sig om kommunalbestyrelserne, som vi jo altså også nogle gange har en interesse i at søge at tage en lille smule op her i Folketinget, fordi de nu også viser den ansvarlighed, som de skal, over for deres store andel af samfundsøkonomien.
Det er jo kommunerne, der fordeler den største pose penge i det danske samfund.
Og jeg synes også godt, vi kan være os selv bekendt, ved at vi har sikret de samme ressourcer til kommunerne på det højeste niveau, der nogen sinde har været, i 2011, uagtet at vi altså er ved at komme igennem en kæmpe krise og der var en regning, der skulle samles op.
Uagtet det har kommunerne uændrede ressourcer at bruge af.
Vi bruger flere penge i regionerne, og staten holder så for.
Men ligesom jeg gjorde indledningsvis i min indledende tale, må jeg sige, at der altså fortsat er falske påstande, og jeg finder det faktisk uklædeligt for Folketinget, at man ikke vil vedkende sig fakta.
Det er således, at der er blevet brugt flere penge på skoler og uddannelser i VK-regeringens tid, inklusive genopretningspakken og de besparelser, som kommunerne lægger op til med budgettet for 2011, i forhold til budgettet for 2010, hvilket de seneste, nyeste, friskeste tal, som vi nu har til rådighed, viser.
Selv med det i betragtning, at finansloven også kaldte på bidrag fra undervisningssektoren, vil 2011 blive det år, hvor man samlet set nogen sinde i danmarkshistorien bruger flest kroner og øre på skole og uddannelse.
Så kan man sige: Jamen der er også blevet flere elever.
Det er korrekt.
Så er enhedsomkostningen vel også faldende i 2011?
Det er muligt.
Det er den i hvert fald i ungdomsuddannelserne, hvor jeg skærer ned med 2,1 pct., mens de på ungdomsuddannelserne selv påstår, at de bliver nødt til at skære betydelig mere ned end de 2,1 pct. Det er også rigtigt.
Men der er jo heller ikke noget som helst galt i, at enhedsomkostningen falder, når der kommer flere elever ind i klasserne.
Det var noget, som fordums tids finansminister hr. Mogens Lykketoft – frit efter hukommelsen – faktisk også var inde på, og den tidligere økonomiminister fru Marianne Jelved fra Det Radikale Venstre vil også kunne genkende den nødvendighed, der er i, at man ikke lader enhedsomkostningerne stige, efterhånden som der kommer flere kunder i butikken.
Det ville da alt andet lige også være meget mærkværdigt, at det skulle være tilfældet i den offentlige sektor, når vi har den omvendte filosofi i den private sektor.
Jeg vil også gerne understrege, at det, når vi foreslår noget i regeringen, jo kræver, at vi fuldt og helt peger på finansieringen.
Det har vi gjort med folkeskoleudspillet, hvorimod S og SF's udspil – og jeg beklager meget, at det generer oppositionen – simpelt hen er ufinansieret, og vi kan jo heller ikke rigtig få svarene.
Jeg lyttede med interesse, da fru Nanna Westerby var på talerstolen, og det forekom så pludselig lidt uklart, om vi taler om tolærerordninger, og i hvilken form.
Altså, det er f.eks. interessant, at befolkningen ikke kan få at vide, om det er to lærere, altså uddannet personale, som man taler om at der skal være i klassen.
Og hvad sker der i en klasse med 25 elever, som bliver delt, således at der er 12 elever i den ene klasse og 13 i den anden klasse?
Skal der dér også være to fuldt uddannede lærere med fuld forberedelsestid, som altså udgør cirka to tredjedele af deres arbejdstid?
Er det den måde, man i S og SF vil bruge massive ressourcer på?
For så vil jeg sige, at det godt nok står ganske meget i kontrast til regeringens udspil, som fokuserer på, at det er eleverne, der skal tilgodeses.
Vi vil gerne imødekomme lærerne, men det er først og fremmest elevernes skole.
Det er eleverne, der skal have et udbytte af folkeskolen, vi andre er bare værktøjer hertil.
Sådan kan det siges ganske kort.
Så vi afsætter bl.a. penge til flere timer i enhedsskolen.
Der var nogle forskellige spørgsmål undervejs, og jeg vil gerne lige prøve at adressere nogle af dem, der sådan gik igen.
Fru Christine Antorini nægtede at gå ind i dialogen om, hvem der laver den bedste skole, altså om det er Odense eller Aalborg.
Jeg må jo indrømme, at det er mig selv, der sådan har siddet og filosoferet over: Gad vide, hvem der egentlig gør det bedst, Odense eller Aalborg?
Jeg har ikke nogen fordomme, med hensyn til at den ene skulle være bedre end den anden.
Jeg kan blot konstatere, at uanset hvem der har siddet som borgmester hidtil, og hvilket styre der har været i de to kommuner, er der altså 8.000 kr. i forskel på de to kommuners udgift pr. årselev.
Og jeg er ikke overbevist om – det er jeg simpelt hen bare ikke – at man nødvendigvis laver en folkeskole i Odense, der er så meget bedre end i Aalborg, men det kan jeg jo altså ikke vide.
Jeg siger bare, at det ikke er åbenlyst, at det er økonomiforbruget, der alene afgør kvaliteten, sådan som oppositionen ligesom lægger op til.
Det var en af de ting, jeg gerne ville adressere.
Fru Christine Antorini mente så også, at det f.eks. kunne være boligpriserne, som var afgørende.
Jo, det kunne måske godt forklare en del.
Jeg tror måske egentlig, at Odense er en smule dyrere end Aalborg, men det forklarer i hvert fald ikke, hvorfor enhedsomkostningen på Læsø overstiger begges udgifter.
Sådan kunne man blive ved med at problematisere.
Det giver bare ikke så meget mening, fordi målet med at problematisere ting jo er at se nye problemstillinger og søge nye løsninger på udfordringerne, og det fornemmer jeg er et privilegium, som i øjeblikket alene er overladt til VKO ovre i den side af salen, hvor man søger løsningerne i stedet for drillerierne, for nu at være sådan lidt direkte.
Så er det jo rigtigt, at man fra oppositionens side kan love langt mere, i øvrigt fortrinsvis til lærerne, som jeg bemærkede mig i indlæggene fra oppositionen; det er mest lærerne, man nævner, og i knap så høj grad eleverne.
I regeringen er vi meget optaget af eleverne.
Men man kan selvfølgelig love mere, når man ikke står til ansvar for finansieringen, og det folkeskoleudspil, der er kommet, er altså decideret underfinansieret med 3 mia. kr., og derudover er faktum, at man heller ikke har de 2 mia. kr., man så har afsat til finansieringen, for det udspil, de skulle komme fra, er underfinansieret med 18 mia. kr. – plus ikke at forglemme de 15 mia. kr., som overenskomstparterne skal bidrage med.
Jeg synes også, det er interessant, at når jeg som ressortminister går op og prøver at efterspørge sådan en lille smule refleksion over, om vi fra det nuværende flertals side ikke kan tillade os at sætte spørgsmålstegn ved, om det ikke kunne være interessant at få underviserne til at undervise mere inden for deres arbejdstid, afvises det af en samlet opposition, der nærmest er lidt forarget og mener, at det vil gå ud over skole-hjem-samarbejdet, lejrture, og der er stort set ikke det, der vil være tilbage i folkeskolen, hvis det blev gennemført, og den samme opposition baserer hele sin økonomiske politik på, at de organisationer, der afviser mere undervisningstid inden for arbejdstiden, er de organisationer, der skal levere mere arbejdstid.
Den refleksion kunne det have været utrolig interessant at have haft med i dagens debat.
Så spørger fru Marianne Jelved til en helt konkret ting, nemlig hvor pensionerne figurerer.
De figurerer i Danmarks Statistiks regnskabstal for folkeskolen og er dermed medregnet i de officielle tal, som jeg anvender, og som jeg hele tiden har anvendt, og som viser en stigning på 5 pct. i enhedsomkostningen, fra vi tiltrådte og til de seneste regnskabstal fra 2009.
Det ændrer jo imidlertid ikke på, at vi ifølge den revisionsplan, som BDO har udarbejdet for Danmarks Lærerforening, med de seneste regnskabstal stadig væk vil have et forhøjet enhedsomkostningsniveau sammenlignet med det, vi havde, da vi tiltrådte.
Men der er så to andre helt grundlæggende forudsætninger, som man bare kan trække frem.
For det første, og det synes jeg er interessant med hensyn til den rapport, anerkender man ikke den PL-regulering, som er aftalt mellem regeringen og kommunerne, og som er hele fundamentet for kommuneaftalen.
Den bruger man ikke, og det er jo højst mærkværdigt, for så er vi altså ude på dybt vand, og så er der ingen tal, vi kan regne med længere.
En anden ting, der også er regnet ind, og hvor vi ikke kan få forudsætningerne lagt frem, er, at man regner med, at klassestørrelsen kræver en særlig indsats, og derfor skal det være en særlig udregning.
Mine folk har jo ikke kunnet få adgang til de bagvedliggende forudsætninger.
Og jeg må sige, at det synes jeg ikke er ærligt spil.
Jeg synes ikke, det er i orden, når jeg igen og igen i talkrige skal kritiseres for, at jeg bruger forkerte tal, at dem, der så mener, jeg bruger forkerte tal, og som bruger andres argumentation og andre regnskabsmetoder, ikke vil lægge dem frem.
Jeg har til Uddannelsesudvalget oversendt forskellen på vores beregninger og deres.
Jeg vil gerne være fuldkommen ærlig omkring enhedsomkostningsudviklingen i folkeskolen, og jeg medgiver fuldt og helt og har gjort det hele vejen igennem, jeg har ikke lagt skjul på det, at pensionerne er med.
Men hvis vi skal kvalificere tallene, forudsætter det jo også, at dem, der mener, at de har mere kvalificerede tal, går i dialog med regeringen og med centralforvaltningen om, hvordan vi så gør det.
Det ønske om dialog har ingenlunde været til stede.
Jeg vil gerne gå i dialog med Uddannelsesudvalget om det, absolut, men jeg bruger tallene, nøjagtig som vi har gjort i årevis, og der er ikke noget, der er ændret dér.
Jeg bruger Danmarks Statistik, andre bruger et privat firma, der er hyret af en fagforening, fint nok, men så lad os gå i dialog om det.
Med hensyn til UNI-C's tal vil jeg altså også godt lige understrege en gang for alle, at vi har fået valideret det tal tre gange, og alligevel kører man talkrig på, at det nok ikke passer, hvad UNI-C siger.
Nej, men så kom dog ind på banen, og spil med i dialogen om, hvordan vi så kan gøre undervisningstiden op på en bedre måde.
Det er jo ikke sådan, at UNI-C har et specielt politisk behov for at bruge forkerte tal.
Jeg får dem direkte derfra.
Det er ikke et bestillingsarbejde, og det ved fru Marianne Jelved som tidligere minister at sådan gør man bare ikke.
Der er noget andet, jeg også gerne lige vil pege på, og det er, at det fra regeringens side ikke skorter på interesse for at få afdækket de såkaldte talkrige og uenigheder om, hvor dansk økonomi står, og hvilke udfordringer der er.
Der må vi omvendt sige, at det helt er oppositionens privilegium at sløre sine tal, når man f.eks. ikke vil fortælle, hvordan man præcis er kommet frem til de 15 mia. kr. og de 18 mia. kr., og at det i hvert fald aldrig nogen sinde kan være ejendomsskatterne og det i hvert fald heller ikke er nogen renteforøgelse, der kommer, og man vil heller ikke låne pengene.
Så lad os tage en frisk debat om det.