Morten Østergaard (RV), 2016-06-01:
Hvis politik handler om at få magten og holde på den – koste, hvad det koste vil – så er regeringen vel en succes.
Men for mig handler politik om at gøre menneskelige håb til politisk vilje.
I dag fylder min Johanne 7 år, og i god tid har jeg forberedt hende på, at ud over morgensang og aftensmad i spisepausen skal far sådan set arbejde på hendes fødselsdag.
Så ville jeg jo rigtig ønske, at jeg kunne sige til hende, at det, vi bedriver her i Folketinget, gør vi for at skabe et endnu bedre samfund til hende og hendes klassekammerater og børn som hende verden over.
Ja, det var jo så det.
For når jeg tænker tilbage på det her folketingsår, kan jeg faktisk ikke på stående fod komme i tanke om en eneste beslutning truffet siden folketingsvalget, som får en afgørende, positiv indflydelse på vores børns fremtid – ikke en eneste.
Derfor er det jo ikke bare et forsømt forår, men på mange måder et forsømt folketingsår.
Faktisk minder dansk politik vel mest af alt om en trafikprop: Bilerne holder bomstille – ja, formanden reagerer straks, naturligvis – ingen kommer hverken frem eller tilbage, motorstøj, dytteri, omsiggribende trafikraseri, stor ståhej for ingenting.
Og det er faktisk sådan, at trafikeksperterne fortæller os, at det ofte bare er en enkelt bil, hvis fører lige troede, at den kunne nå med over, inden der blev rødt, som ender med at skabe det her trafikale kaos, hvor alle holder stille og ingen vegne kan komme.
I dansk politik ved vi jo godt, hvem det er, der sidder bag rattet i den der ene bil, der fik det hele til at gå i stå.
Han har et krampagtigt fast tag om rattet, hvide knoer og centrallåsen slået til, så ingen af passagererne kan slippe ud, selv om ham til højre, hr. Kristian Thulesen Dahl, hele tiden spejder ud af vinduet, nærmest demonstrativt med ryggen til chaufføren, og hvisker: Vil ikke, vil ikke.
Senest i går aftes hørte vi det.
Omme på bagsædet råber hr. Pape og hr. Samuelsen om kap med truende krav til chaufføren om at køre både frem og tilbage og til højre og venstre på samme tid – ellers vil de have en ny chauffør, lyder det.
Passageren er ikke til nogen hjælp, men, tænker han, hvis nu bare jeg sidder helt stille og holder fast, er det stadig væk mig, der sidder bag rattet lidt endnu.
Sådan er det jo gået i dansk politik i det forgangne år.
Og jeg kunne godt bruge al min taletid på at fortælle om alle disse dårligdomme og elendigheder, men det orker jeg faktisk ikke.
Derfor har jeg besluttet mig for at bruge min resterende taletid på at se frem på det kommende folketingsår, på de resultater, vi kunne skabe sammen, hvis vi satte os det for.
Hvis vi turde repræsentere håbet om, at vi på trods af udfordringer fra klimakrise, flygtningekrise, finanskrise ville sætte os for at tage hul på at forme en bedre fremtid.
Gør vi ikke det, hvis vi lader frygten for morgendagen drive værket endnu et år, så bekræfter vi bare, hvad alt for mange i forvejen mener, nemlig at politik ikke kan gøre noget for deres fremtid.
Radikale Venstre er Danmarks socialliberale parti, og det betyder for os, at friheden for det enkelte menneske er udgangspunktet, men at friheden kommer med et ansvar, nemlig at man vil være noget for andre end sig selv, altså at man også vil være noget for nogen.
Vi skal ikke være ens, men vi skal have de samme muligheder, fordi alle mennesker er ligeværdige.
Alle mennesker har fortjent en tilværelse, hvor de har noget at stå op til om morgenen, hvor ingens bidrag er for småt, og hvor alle føler, at dagen ikke havde været den samme uden dem.
Tænk, hvis vi ved afslutningsdebatten om et år kan sige, at det blev børnenes og de unges folketingsår; et år, hvor vi traf beslutninger, der satte os i stand til at investere i deres fremtid, for for os som socialliberale er det her, det hele starter, nemlig med børnene.
I sådan et folketingsår beder man jo ikke alle kommuner om at spare på daginstitutioner og skoler blot for med finansloven at kunne omprioritere og sende pengene ud til de ældre og sygehusene.
Man sætter heller ikke gang i en fyringsrunde af hver tiende gymnasielærer for at få råd til flere betjente i en tid, hvor kriminaliteten falder.
I børnenes folketingsår investerer man i børns opvækst, i deres uddannelse, i deres kreativitet og lyst til at engagere sig i hinanden og i vores samfund.
Man får det svært, hvis man ikke kan læse og regne godt nok til at klare en ungdomsuddannelse efter endt skolegang, men det er dannelsen, kreativiteten, evnen til at indgå i fællesskaber, som kan gøre drømme til virkelighed.
Tænk, hvis vi satte os for at lave klodens første gennemgribende revision af alle love og regler med henblik på at understøtte overgangen til cirkulær økonomi.
Lyder det som fremtidsmusik?
Ja, det er faktisk det, det er.
Det er tonerne af nye muligheder, for at flere kan få job som resultat af den grønne omstilling.
Kontanthjælpsloftet, som regeringen og dets støttepartier har gennemført, er ikke nogen reform.
Det vil øge antallet af fattige, og flere vil få problemer med at betale huslejen.
Selvfølgelig skal de, som er nedslidte på arbejdsmarkedet, opleve, at der bliver taget hånd om dem.
Det gælder i øvrigt, uanset hvornår de mister deres arbejdsevne, ung eller gammel, og uanset om pensionsalderen sættes op 5 år før eller siden.
Statsministeren har ved en tidligere lejlighed kaldt vores forslag for masochisme.
Lad os håbe, at han er kommet på bedre tanker, for en stærk økonomi giver os handlekraft til selv at forme fremtiden.
Med flygtningestrømme er tusinder kommet til Europa og en del af dem til Danmark.
Vi har fået at vide, at vi skal vælge mellem humanisme og velfærd, men som socialliberal er jeg ikke i tvivl.
Selvfølgelig kan alle, der kommer hertil, blive en gevinst for samfundet.
Alle mennesker er ligeværdige - det er kernen i vores menneskesyn.
Regeringen oplyser jo også, senest i sit såkaldte konvergensprogram, at flygtningestrømmen på sigt kan bidrage til en mere holdbar økonomi.
Jeg glæder mig over løsninger som lærlingeløn og aftalen om at bygge flere boliger i kommunerne – ting, som ikke vakte begejstring, da vi først lagde dem frem, men som nu alligevel bliver til noget.
Det afspejler, at man uden for Christiansborg er optaget af at skabe løsninger, der virker, frem for teltlejre for syns skyld, smykkelove, som skal sende signal om, at Danmark ikke er så hjertevarmt, som folk gik og troede.
Vi socialliberale tror på Europa og europæisk samarbejde som en del af løsningen på de problemer, som ingen lande kan klare selv, klimaet, flygtningene og i forhold til trygheden og globaliseringen.
EU giver os mere indflydelse på løsningen af de udfordringer, vi ikke har den ringeste chance for at løse selv.
Det var gældende, da vi gik ind i EU for mere end 40 år siden, det er gældende i dag.
Hvor vil jeg håbe, at min afslutningstale næste år hverken skal være en tale om et EU uden Storbritannien eller et Europol uden Danmark.
Det er ikke på tide at løbe fra sine løfter, det er på tide at handle på dem.
Vi havde også meget gerne været med i drøftelser om, hvordan man kan sætte ind over for ekstremisme og social kontrol.
Vi vil styrke friheden og sætte målrettet ind, for at de, som undertrykkes eller ledes ud i mørket, kommer på ret kurs.
Jeg konstaterer, at sådan en liberal tilgang, hvor man betragter friheden som det bedste værn mod fundamentalisme, har været for meget for Danmarks liberale parti, der under paroler som »Vi skal følge med tiden« og »Vi må afsøge grundlovens grænser« nu har indgået en aftale, som indskrænker ytringsfriheden.
Jeg synes, det er den forkerte vej at gå.
Jeg synes, ytringsfriheden er en af de værdier, som vi skal beskytte, når vi er under pres fra fundamentalister og ekstremister.
Jeg bliver ærlig talt utryg, når Venstre passer på ytringsfriheden alene med Dansk Folkeparti og Socialdemokraterne.
Må jeg minde alle tre partier om, at frihedens grundlæggere og politikere før os ofte har stået i vanskelige situationer, hvor frihedsrettigheder har været under pres, men valgte at stå fast på dem.
Lad nu ikke et par tv-programmer ændre på det forhold.
Jeg ville have gjort det, som også de lande, som har modtaget allerflest flygtninge, har plæderet for, nemlig at lægge et pres for, at vi i fællesskab fandt en ordning, hvor vi fordelte opgaven imellem os.
Det, der har ændret på tilstrømningen af flygtninge til Europa, er jo ikke en dansk grænsekontrol.
Enhver, der bliver stoppet i den grænsekontrol, kan jo bare søge om asyl.
Det, der har betydet noget, er jo det, der er foregået i Europa og længere nede, som gør, at der ikke kommer så mange flygtninge op til Danmark.
Derfor har det jo være en gang symbolpolitik med smykkerlove, der har skadet Danmarks anseelse i udlandet; en fjernelse af et retskrav på at komme for en dommer, når man bliver spærret inde.
Altså, partier, der traditionelt har stået fast på nogle helt konkrete værdier, har sat dem i skred, fordi man ikke turde tage ansvar for en fælles europæisk løsning.