Lykke Friis (V), 2012-02-23:
I går havde filmen om jernladyen premiere, og nu er det jo ikke, fordi Margaret Thatchers EU-politik på nogen måde ligger tæt på ad Venstres.
Det ville vist i givet fald ellers være breaking news, hvis jeg skulle annoncere det her til eftermiddag.
Men jeg kom alligevel til at tænke på hende, da jeg skulle forberede denne tale her i morges, for hvis der var noget, som Margaret Thatcher ikke mindst på grund af kønnet og det forhold, at hun var købmandsdatter, var kendt for, var det jo, at der skulle være styr på husholdningsøkonomien.
Og det har der jo altså ikke været i Europa i de senere år.
Ja, vi har fået anskuelighedsundervisning i, hvad der sker, når ikke vi holder hus med pengene.
Så trues hele lande af bankerotten, og i et Europa, hvor vi handler og investerer på kryds og tværs, eksporteres problemerne fluks over grænserne – eller for at citere Tysklands første kvindelige kansler, som vist godt kan betegnes som finanspagtens moder:
Irske sorger er slovakiske sorger, græske sorger er hollandske sorger, spanske sorger er tyske sorger.
De er alle sammen vores sorger.
Vi er alle en del af en europæisk indenrigspolitik.
Det er i det lys, den nye finanspagt er kommet til verden, og det er bestemt ikke for tidligt.
Alle burde have været bedre til at efterleve de indgåede aftaler, men så modent var samarbejdet i Europa altså ikke, og så meget respekt havde de enkelte medlemmer altså ikke for fællesskabet.
Og se, hvor det har ført os hen.
Det er det, der er det nye, altså at landene nu giver hinanden håndslag på, at de rent faktisk vil efterleve de gamle styrkede principper for ØMU'ens fødsel.
Hermed har jeg vist også mere end antydet, at pagten ikke i sig selv er revolutionerende.
Meget er genbrug fra den gamle vækst- og stabilitetspagt og andet stammer fra den såkaldte sixpack, der stort set lige er blevet vedtaget, så oprydningen efter gældskrisen har faktisk været i gang i noget tid.
Den italienske premierminister Monti har dog også betegnet finanspagten som »en farverig sangfugl«, underforstået at så vidtgående er den ikke.
Derfor kan det også godt være lidt pudsigt nogle gange så at høre den danske debat, der går på, at det her altså fluks skal til folkeafstemning, fordi det, der er vedtaget, er så vidtgående.
Det synes – også når man lytter lidt til, hvad udenlandske forskere siger – at være sådan, at der i hvert fald er mange af dem, der peger på, at pagten snarere er stor ståhej for ingenting eller kejserens nye klæder, præcis fordi den trækker så meget på eksisterende traktatgods.
Den udlægning er jeg nu heller ikke enig i.
Pagten har betydning som et nyt politisk håndslag mellem EU-landene på, at det nu skal være slut med at sprænge budgetterne år efter år, slut med at opbygge gigantiske gældsbyrder og vælte problemer over på hinanden – kort sagt: De sprængte budgetters tid skal være forbi.
Det synes vi i Venstre er svært at være imod; det synes vi derimod er sund fornuft.
Er der så problemer i forhold til suverænitetsafgivelse, der ville påkalde en folkeafstemning?
Nej, der er Justitsministeriets analyse klar.
Så kunne man jo selvfølgelig godt indtage det synspunkt af politiske årsager så at sige, at vi ønsker at have en folkeafstemning, selv om der altså ikke er juridisk belæg for at insistere på, at der skal være folkeafstemning.
Men det synspunkt deler vi altså heller ikke.
Der har vi det helt principielle synspunkt, at EU-politik ikke er en politisk særdisciplin, der eksisterer ved siden af al anden politik.
Nej, EU er jo netop, også sådan som Angela Merkel var inde på, blevet indenrigspolitik, og derfor er det altså også et emne helt ligesom indenrigspolitik generelt, der bør afgøres, når vi går til folketingsvalg, og naturligvis også jævnligt i salen her.
Også derfor kan Venstre ikke støtte forslaget.