runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Rasmus Prehn (S), 2010-02-24:
Det er jo sådan set et ret interessant principielt spørgsmål.
Det handler også om ideologi og principper osv.
Vi har jo i mange år kendt Venstre som Danmarks liberale parti, men man fristes til at tænke: Er der sket et nybrud her?
Er man i den der frustration, som statsministerens spindoktor giver udtryk for, og har man virkelig følt sådan en lede ved den danske befolkning og ved den danske journaliststand, at man har tænkt, at nu kan det også være nok, og at man så simpelt hen har benyttet den nylig overståede vinterferie til at læse op på ny ideologisk inspiration ved at hente de samlede værker af Lenin ned og så ladet sig inspirere at det, man kalder demokratiske centralisme?
Der sker jo simpelt hen det, at der er en højt betalt embedsmand i Statsministeriet, der sidder og giver karakterer til landets journalister, og som sidder og ytrer sig om, hvad borgerne gør og mener osv.
Så er det da, det er fristende at spørge: Er det rent faktisk et ideologisk nybrud, det her?
Er det et nybrud, hvor man går væk fra det hidtidige, hvor man jo er faret ud som ytringsfrihedens vogter og liberalismens fakkel, og i stedet for siger, at man nu går over til demokratisk centralisme, hvor man skal sidde på Slotsholmen og diktere, hvad folk må mene, og hvad folk ikke må mene osv.?
Det er jo det, der sådan set sker; det er den virkning, det får.
Lars Løkke Rasmussen (V), 2010-02-24:
Spørgsmålstegnet forsvandt så.
Men altså, jeg kan forstå, at »ytringsfrihedens vogter« er den label, hr. Rasmus Prehn mener man historisk kan sætte på mit parti, og han er i tvivl om, om man fortsat kan gøre det.
Så kan jeg sige til hr. Rasmus Prehn, at der ingen grund er til at nære den tvivl, for som man kan høre på alle de svar, jeg har givet her, ønsker jeg i den grad at fremstå som ytringsfrihedens vogter.
Altså, jeg deler ikke det synspunkt.
Men nu forstår jeg også, at hr. Rasmus Prehn er fuldstændig bekendt med Lenins samlede værker, og det kan jo så være derfra, inspirationen kommer.
Altså, jeg er ikke bekendt med Lenins samlede værker.
Rasmus Prehn (S), 2010-02-24:
Man fristes til at tro, at statsministeren har hentet lidt inspiration derfra, for det virker, som om statsministeren er mere optaget af den ytringsfrihed, der er for statsministerens egne politiske kommissærer som f.eks. en spindoktor, der jo er ansat til at hjælpe statsministeren på vej med hans politiske kommunikation.
Når den spindoktor så ytrer sig, skal der være fuldstændig frihed til at tromle ned, hvad alle andre gør og mener.
Der mener statsministeren øjensynlig så, at det er helt o.k., at en offentligt ansat skatteyderbetalt spindoktor skal sidde og komme med mishagsytringer om den samlede journaliststand: De er så og så sølle, og de er så og så ringe, og de har ikke forstået osv.
Det er da udtryk for en demokratisk centralisme, hvor man sidder på Slotsholmen og vil bestemme ned i detaljen, hvad andre må gøre og mene.
Et eller andet sted er det jo et anslag mod journalisternes ytringsfrihed, at de, når de ytrer sig i deres aviser og på deres tv-stationer, efterfølgende skal udsættes for en benhård og ubehagelig kritik fra statsministerens spindoktor, som siger, at det simpelt hen er for sølle og bruger bandeord og meget andet.
Lars Løkke Rasmussen (V), 2010-02-24:
Jeg tror ikke, jeg skal bruge Folketingets tid på at gentage alle mine svar.
Mette Gjerskov (S), 2010-02-24:
Jeg har bedt om ordet for at få slået fuldstændig fast, at der jo ikke er nogen, der beder statsministeren om at fyre sin spindoktor.
Det er jo slet ikke det, det her drejer sig om.
Det drejer sig jo alene om, om statsministeren ville være så venlig at forholde sig til de udgydelser, der er kommet fra spindoktoren.
Det synes jeg da er et relevant spørgsmål.
Det er statsministerens nærmeste medarbejder.
Der er ingen fyringer i farvandet fra vores side – bortset fra at vi så heller ikke kan, men det er heller ikke noget ønske, vi har.
Lars Løkke Rasmussen (V), 2010-02-24:
Jeg står lige præcis her, hvor jeg tager et ansvar for alle mine ytringer nu, og som svar på en stribe interessante spørgsmål – med mere og mere floromvundne begrundelser – fastholder det, jeg har svaret hele vejen igennem, nemlig at jeg for det første har svaret skriftligt, og jeg har ikke noget at tilføje til det, og så har jeg for det andet i øvrigt også svaret her i salen og har ikke yderligere at tilføje i forhold til det her spørgsmål.
Liselott Blixt (DF), 2010-02-24:
Jeg mener, at når vi netop ser, at man ikke overholder loven, så må det vel være der, en sundhedsminister går ind og får fat i de regioner, hvori de tvangsovergreb finder sted, og får dem til at registrere de forhold, der er, i og med at det ikke er blevet gjort.
Svaret på det spørgsmål, som ministeren selv henholdt sig til, spørgsmål 237, viser jo netop, at der er meget stor forskel på tvangsforanstaltninger i de forskellige regioner.
Hvis man kigger på det, kan man jo netop se, at det i Nordjylland er 0,3 personer ud af 100.000, hvorimod det i hovedstadsområdet er 35,4 ud af 100.000.
Det er jo en betydelig forskel.
Vil ministeren sætte en undersøgelse i gang for at finde ud af, hvad grunden er til, at der er så store udsving i tvangsbehandlingerne?
Bertel Haarder (V), 2010-02-24:
Hvis det viser sig, at vi ikke har tilstrækkelig viden, skal vi selvfølgelig skaffe os tilstrækkelig viden, så det vil jeg da gerne undersøge.
Jeg vil helst ikke her på min første dag som minister træffe beslutning om undersøgelser, som eventuelt er overflødige, fordi vi allerede har oplysningerne.
Flemming Møller Mortensen (S), 2010-02-24:
[Lydudfald]
... nu synes jeg jo, at det fremgår af spørgsmålet, at det er i »Mulighedernes samfund« fra 2007, regeringen har klargjort, hvad det er, man rent faktisk gerne vil nå på sigt selvfølgelig, men at anklagen, anken eller kritikken går på, at man i oplægget her fra oktober måned sidste år ikke har fastsat nogle målbare mål, sådan at man ligesom kan sige, at man også kommer til at nå i mål.
Det, jeg bare ville udtrykke fra starten af, hvor jeg lige sådan blev korrekset lidt, men også rimeligt, var, at jeg naturligvis som forebyggelsesordfører er en lille smule ked af, at den titel er røget ud.
Nu hedder det så indenrigs- og sundhedsministeren.
Jeg håber sandelig ikke, at ministerens embedsførelse vil komme til at bære præg af, at forebyggelse kommer til at fylde mindre, fordi jeg naturligvis synes, at det er et usandsynlig vigtigt område.
Mette Wier, som var formand for Forebyggelseskommissionen, har sagt, at hun er skuffet over, at politikerne ikke har sat konkrete mål, tidsfrister og milepæle i den handlingsplan, som regeringen jo altså har lagt frem.
Det gør man, præcis for at man ligesom kan sige, om man opnår målene, og for at man kan se, at man på en eller anden måde har rykket ved den danske folkesundhed.
Kjeld Møller Pedersen, sundhedsøkonomen, siger også, og jeg citerer
Jeg har svært ved at forstå, hvorfor man ikke tør satse meget mere på forebyggelse, men man har en grundopfattelse af, at forebyggelse er gratis.
Det handler jo bare om at ændre folks livsstil.
Men det kommer ikke af sig selv.
Det er ærgerligt, at regeringen ikke tør mere, men viljen til at øge sundhedsbudgetterne mangler.
Så slutter han af med at sige: Der hersker en politisk og økonomisk blokering i forhold til at foretage langsigtede investeringer i sundhed.
Så skal mit spørgsmål til indenrigs- og sundhedsministeren være: Er det det, ministeren vil kæmpe for nu?
Bertel Haarder (V), 2010-02-24:
Jeg har stor respekt for Kjeld Møller Pedersen, som virkelig ved noget om sundhedspolitik.
Jeg lytter gerne til, hvad han siger, men jeg er jo også en politiker, som skal have borgerne med på det, vi vedtager.
Jeg tror, at Kjeld Møller Pedersen er enig i, at det afgørende skridt i retning af bedre folkesundhed og længere levetid er at få folk til at tage ansvar.
Det er nu engang også et politisk og almenmenneskeligt spørgsmål, hvor grænsen går mellem, hvad vi skal have af formynderi, og hvad vi skal have af personligt ansvar.
Det er et meget ambitiøst mål, og jeg tror, at den eneste måde, vi kan nå det på, er ved at satse meget på det personlige ansvar.
Hvis det ikke virker, må man jo tage andre midler i brug.
Flemming Møller Mortensen (S), 2010-02-24:
Jeg er meget enig med ministeren i, at det er et meget ambitiøst mål.
Men lad mig så allerede nu komme med det næste spørgsmål til ministeren, og det skal lyde: Hvor lang tid skal vi vente på at se, om det så har effekt, når man forsøger at løfte opgaven ved hjælp af det personlige ansvar?
Eller var det måske ikke et spørgsmål om netop at lytte til eksperterne og Forebyggelseskommissionen, som jo altså har sagt, at det ikke nytter noget alene, men at vi også bliver nødt til at lave strukturelle forandringer på området?
Så vil jeg gerne lige spørge til det allerseneste, som jo er kommet ud, i forbindelse med at der er kommet nye ministre.
Statsministeren har sagt, at de nye ministre skal være mere selvkørende, og at de skal være mere selvtænkende – sådan husker jeg det i hvert fald citeret – og at der skal brede målsætninger til frem for mere detailstyring.
Jeg har bidt meget mærke i formuleringen om, at der skal være en styrket forebyggelsesindsats.
Det, ministeren nu er sat til, er i høj grad at vurdere mulighederne, så mit spørgsmål går på: Hvad ligger der i det med at vurdere mulighederne, og hvornår bliver der – tidsmæssigt – handlet på det?
Bertel Haarder (V), 2010-02-24:
Der bliver tidsmæssigt handlet, når vi har vurderet mulighederne.
Jeg vil gerne understrege for at gribe tilbage til det første eller andet spørgsmål, at når betegnelsen for Indenrigsministeriet ikke længere rummer ordet forebyggelse, er det, fordi man ikke kan have alt for lange ministerienavne.
Tidligere hed det Indenrigsministeriet, selv om det også omfattede sundheden.
Vi har bevaret navnet Indenrigs- og sundhedsministeriet for at understrege, at vi prioriterer sundheden højt.
Og sundhed kan man ikke bare tage, hvis ikke man har forebyggelse med, så sundhed omfatter forebyggelse.
Så synes jeg, at vi skal glæde os over, at levealderen faktisk er forlænget, og man forudser jo, at den forlænges yderligere.
Jeg så en dramatisk beskrivelse i en avis i weekenden af, hvor sent man ender med at få pension og efterløn, fordi levealderen vil stige drastisk i Danmark.
Flemming Møller Mortensen (S), 2010-02-24:
Men hvorom alting er, er middellevetiden i Danmark en af de allerlaveste i OECD.
Vi er gledet ned til en 23.-plads ud af 30 lande.
Portugal og Korea ligger cirka på niveau med os, og det er altså lande, som er væsentlig fattigere.
Derfor kan det jo på en eller anden måde virke, som om der er meget langt op til det ambitionsniveau, statsministeren har udtrykt i sin 2020-plan, for det drejer sig om ca. 4½ år, vi skal have lagt til vores middellevetid for at nå op blandt de ti lande, som statsministeren omtaler.
Men nu har ministeren jo også her udtrykt, at det er en ambitiøs plan, og jeg må sige, at det er det i hvert fald.
Her vil jeg gerne lige nævne, at Jes Søgaard har lavet en beregning, som viser, at det hidtil har taget 33 år for kvindernes vedkommende at nå til en middellevetidsforlængelse på 4,1 år, og at det for mændenes vedkommende har taget 22 år at nå en forhøjelse på 4,6 år.
Så man må vel sige, at statsministerens ambition om at nå det samme frem til 2020 næsten er urealistisk.
Bertel Haarder (V), 2010-02-24:
Men hvem skulle have troet, at det var muligt at nedbringe rygningen så meget, som det faktisk er sket?
Alene i det forhold, at rygningen reduceret så voldsomt, som den er, ligger jo en mulighed for, at levetiden i de kommende år vil stige ganske væsentligt.
Vi vil ikke give op.
Jeg forstår godt, at det er fristende at lave alle mulige tvangsforanstaltninger, men jeg vil godt gentage, at vi er nødt til at have med i betragtning, at det personlige ansvar for eget liv og helbred altså er det, der skal bringe os videre.
Sophie Hæstorp Andersen (S), 2010-02-24:
Vil ministeren kommentere den situation, som psykisk syge børn, der var under udredning eller behandling, har stået i, efter at det private behandlingssted Vejlefjord Børneneurocenter indgav konkursbegæring den 1. februar 2010?
Orla Hav (S), 2010-02-24:
Hvilke initiativer vil ministeren iværksætte for at komme til bunds i de kritisable forhold, der førte til krak for EBH Bank i Fjerritslev?
Skriftlig begrundelse
På et velbesøgt møde 8. februar 2010 redegjorde bl.a. den nuværende direktør og Finanstilsynet for udviklingen, der førte til kuldsejling af banken.
Tilbage står en række kritisable forhold, der skal undersøges, for at ansvaret for krakket kan placeres.
Tak for det.
Hvilke initiativer vil ministeren iværksætte for at komme til bunds i de kritisable forhold, der førte til krak for EBH Bank i Fjerritslev?
Brian Mikkelsen (KF), 2010-02-24:
Redegørelsen skal bl.a. beskrive Finanstilsynets rolle under dette forløb, og så vidt jeg er orienteret, er redegørelsen på trapperne.
Derudover har Finansiel Stabilitet fået gennemført en advokatundersøgelse af banken, som afdækker mulige erstatningspådragende forhold.
Resultatet af undersøgelsen blev offentliggjort den 23. november sidste år.
Jeg kan kort fremhæve, at advokaterne bag undersøgelsen finder, at den tidligere direktør samt bestyrelsen har tilsidesat deres pligter i ledelsen i banken, og deres handlinger og undladelser indebærer en overtrædelse af både bestemmelser i aktieselskabsloven og lov om finansiel virksomhed.
Orla Hav (S), 2010-02-24:
Tak for det svar.
Det tror jeg nok jeg havde regnet med, men det helt afgørende er jo, at ministeren også vil være indstillet på at tage initiativ til, at der bliver gjort det fornødne for at komme til bunds i den her sag.
Jeg havde den oplevelse at deltage i et møde for aktionærer og befolkningen på Fjerritslevegnen her for nylig, og jeg vil sige, at det er et mistrøstigt billede, man får af en hel egn, der har været udsat for det, som af formanden for EBH Bank under afvikling betegnes, som at de kørte med 170 km/t. i en NSU Prinz uden bremseklodser; det var groft uforsvarligt.
Vi bliver nødt til at have en accept fra ministeren af, at det her er så groft over for en befolkning, der har haft tillid til deres pengeinstitut, at vi er sikre på, at der er ressourcer til at foretage det fornødne.
Jeg er godt klar over arbejdsdelingen i forhold til domstole, og at der er startet på det osv., men det er helt afgørende, at der også er en vilje hos ministeren til at sikre, at det fornødne beredskab er til stede, og det er det, jeg godt vil spørge til.
Bertel Haarder (V), 2010-02-24:
Jeg synes, det er fint, at så mange fag- og patientorganisationer bruger tid på at drøfte regeringens nationale handlingsplan for forebyggelse.
Forebyggelse og sundhedsfremme er noget, vi alle er for, men hvordan vi lige rammer den rigtige balance mellem at fremme sundheden og umyndiggøre den enkelte, er jo det, som er dilemmaet.
Jeg synes, at regeringen på dette område har sat en klar og tydelig dagsorden, og som en, der godt kan lide debat, synes jeg, det er frugtbart, at vi drøfter, hvor snævre rammer vi skal sætte for folks hverdag.
Det er jo det, kritikken fra de 24 organisationer i virkeligheden handler om, nemlig hvor langt vi skal gå, før vi kommer til at skade sagen ved at umyndiggøre folk.
Jeg tror, at vi alle er enige om, at opgaven er at få folk til at tage vare på sig selv, og det gør man somme tider ved at skubbe lidt på, lægge nogle rammer og med afgifter osv., men man er også nødt til at have den enkelte til selv at tage et ansvar.
Det har vi brug for en debat om, sådan som vi også har haft det her i Tinget.
Jeg synes, at regeringens handlingsplan bringer os videre.
Jeg synes faktisk, at der er nogle visioner.
Vi har søsat 30 indsatser, som alle skal bidrage til at styrke folkesundheden.
Det er indsatser, der styrker den brede, borgerrettede forebyggelse, og det er indsatser, der tager særlig hensyn til børn og andre svage grupper.
Liselott Blixt (DF), 2010-02-24:
Jamen jeg bærer over med det.
Nu var mine spørgsmål stillet, inden der var en ministerrokade, men jeg forholder mig alligevel til dem, for jeg synes, at det er meget kritiske svar, man har fået om det, der sker ude i regionen.
Man kan se den forskel, der er.
Jeg har selv prøvet at undersøge nogle af tingene, og vi kan se, at de steder, hvor man har et center for anoreksipatienter, hvor man går ind og tager bedre hånd om dem, har man også færre tvangsforanstaltninger.
Det var ligesom det, jeg gerne ville frem til.
Hvis man ser, at der er nogle regioner, der ikke har de tvangsforanstaltninger, burde man så ikke implementere det i nogle af de andre regioner?
Bertel Haarder (V), 2010-02-24:
Jeg synes, det er en rigtig god fremgangsmåde, når der er problemer, der trænger til at blive løst, at kigge sig rundt efter nogle, som har løst problemerne.
Hvis fru Liselott Blixt har ret i, at der er nogle, der gør det langt bedre og undgår at bryde loven, så gælder det om at få det gode eksempel til at brede sig.
Det er en rigtig god metode, som jeg lover at følge i min ministerperiode.
Liselott Blixt (DF), 2010-02-24:
Hvad er ministerens holdning til, at børn under 15 år med anoreksi ikke skal registreres, når der udføres tvang?
Det handler så om børn under 15 år.
Spørgsmålet lyder: Hvad er ministerens holdning til, at børn under 15 år med anoreksi ikke skal registreres, når der udføres tvang?
Bertel Haarder (V), 2010-02-24:
Jeg vil gerne igen slå fast, at psykiatriloven gælder for alle.
Det følger, at der ved tvang forstås anvendelse af foranstaltninger, som der ikke er givet informeret samtykke til.
De foranstaltninger skal registreres i afdelingens tvangsprotokol uanset patientens alder.
Men der er altså kun tale om tvang, hvis en foranstaltning udføres uden et informeret samtykke.
Hvis patienten er under 15 år, kan forældremyndigheden på barnets vegne give det informerede samtykke.
Det betyder, at hvis forældremyndigheden har givet samtykke til indlæggelse, tilbageholdelse, behandling m.v. af deres søn eller datter, som er under 15 år, så er der ikke tale om tvang i psykiatrilovens forstand.
Det følger af loven, at patienter under 15 år, somatiske så vel som psykiatriske, ikke selv kan give informeret samtykke.
Patienten skal selvfølgelig under alle omstændigheder informeres og inddrages i drøftelserne af behandlingen, i det omfang patienten forstår behandlingssituationen, medmindre inddragelse kan skade patienten, og patientens tilkendegivelser skal, i det omfang de er aktuelle og relevante, tillægges betydning.
Liselott Blixt (DF), 2010-02-24:
Det er jo korrekt, som ministeren siger, at er man under 15 år, er det forældrenes samtykke, der bliver bedt om, og så er det under forældreloven, at den tvang udføres.
Men det vil sige, at det er forældrene, der skal træffe et valg.
Mener ministeren, at forældrene er i stand til selv at vurdere konsekvenserne, eller burde det være en lægelig vurdering – og måske så med hensyn til anden tvang i psykiatrien – efter man har prøvet andre tiltag?
Vi ved, at man, når man udøver tvang andre steder, prøver med pædagogiske metoder, i stedet for at man som her går ind for at få samtykke, og så er det pludselig ikke tvang.
Bertel Haarder (V), 2010-02-24:
Som det fremgik af mit svar, er det ikke altid muligt at inddrage patienten.
Jeg kan ikke føje så meget til.
Jeg synes, at hvis man følger det regelsæt, som jeg her har beskrevet, er risikoen for det, som fru Liselott Blixt med rette er bekymret for, ikke så stor.
Jeg vil godt vende tilbage til det, vi blev enige om ved afslutningen af det tidligere spørgsmål, nemlig at der jo tilsyneladende er regioner, som har løst det mulige problem, og det må være der, vi skal hente inspiration.
Selvfølgelig er jeg som minister ansvarlig for, hvis der er nogle, der bryder loven eller gør noget uhensigtsmæssigt, at de så bliver gjort opmærksom på det.
Liselott Blixt (DF), 2010-02-24:
Jeg ser bare, at der er en problemstilling.
Hvis man er 12-13 år, kan man faktisk mange ting, og man kan også bestemme sig for mange ting i den alder.
På det tidspunkt giver forældrene et samtykke, fordi de får at vide: Jamen jeres datter kan dø af det her, hvis ikke I gør noget.
Det vil sige, at de gør det i kærlighed til deres barn, og alligevel kan der komme fire-fem stærke personer for at fastholde barnet og tvinge en sonde ned fire-fem gange om dagen, uden at barnet har nogen rettigheder.
Børnerådet mener, at al tvang naturligvis skal registreres, dels af hensyn til barnet, dels for at kunne nedbringe omfanget af tvang.
Hvad er ministerens holdning til det?
Bertel Haarder (V), 2010-02-24:
Det er en ulykkelig situation, der bliver beskrevet.
Jeg bliver nødt til at holde mig til, at hvis man overholder regelsættet, er der jo ingen, der bliver udsat for tvang, medmindre forældrene giver et samtykke.
Jeg synes, det er det, vi må holde os til.
Loven bygger på, at forældrene elsker deres barn, og at de ikke vil udsætte deres barn for tvang, hvis ikke de er bange for at miste deres barn eller for, at barnet gør en ulykke på sig selv.
Liselott Blixt (DF), 2010-02-24:
Men er problemet ikke, at vi ikke kender til, hvor mange gange forældre giver et samtykke?
Derfor kalder man det ikke tvang, men det er trods alt et overgreb på et barn under 15 år.
Bertel Haarder (V), 2010-02-24:
Og hvis fru Liselott Blixt har på fornemmelsen, at det ikke bliver overholdt, vil vi selvfølgelig gerne have det at vide, for så må vi henstille til, at det bliver overholdt.
Jeg synes, det er vigtigt, at der er mulighed for at bruge tvang.
Det er i visse tilfælde absolut nødvendigt.
Det gælder også på andre områder over for visse grupper af f.eks. psykisk handicappede børn, ellers er det umuligt at varetage deres interesser.
Men jeg synes, det er godt, at det bliver registreret, og det skal overholdes.
Flemming Møller Mortensen (S), 2010-02-24:
Hvad mener ministeren om, at 24 organisationer under Netværk for en Folkesundhedsreform på en konference i Folketingets Fællessal den 4. februar 2010 har kaldt regeringens nationale handleplan for forebyggelse en ommer og angrebet regeringen for ikke at leve op til løfterne i regeringsgrundlaget »Mulighedernes samfund« fra 2007 om at komme med en forebyggelsesplan med klare mål?
Mange tak.
Jeg vil gerne på vegne af Socialdemokraterne byde indenrigsog sundhedsministeren velkommen her, om end jeg som forebyggelsesordfører lidt må beklage ...
Det handler om at oplæse spørgsmålet, må jeg sige til hr. Flemming Møller Mortensen.
Vi skal direkte til sagen.
Det er fint, men det var en velkomst.
Sanne Rubinke (SF), 2010-02-24:
Jeg vil også gerne starte med at sige tillykke med udnævnelsen til den nye minister.
Det her er i virkeligheden et spørgsmål af meget mindre politisk karakter, og det lyder: Vil ministeren arbejde for en ændring af aftalen vedrørende grundfinansieringen af frivilligcentre, således at fastsættelsen af et minimumsbeløb enten fjernes, eller at der alternativt indføres en dispensationsmulighed og særordning for de frivilligcentre, som reelt nu modtager et kommunalt tilskud på mindre end de 350.000 kr.?
Lykke Friis (V), 2010-02-24:
Hvorvidt klimatopmødet var en fiasko eller ej, har vi jo diskuteret i andre sammenhænge.
Jeg vil dog også lige nævne – ja, en nyhed er det jo ikke længere – det møde, der var i mandags, hvor det jo rent faktisk også lykkedes at komme videre med forhandlingerne.
Der bliver nu indkaldt til møder i to spor den 9. april, så det viser jo i hvert fald, at det er lykkedes at bruge Copenhagen Accord som en løftestang i klimaforhandlingerne.
Lad mig lige starte med at sige det.
Så må man jo også have med, hvad et normalår er.
Et normalår, kan jeg i hvert fald sige, er, når Danmark ikke har et klimatopmøde, og det har vi jo altså ikke.
Nu går det så videre til Mexico.
Det er dem, der skal organisere topmødet i Cancún.
Med hensyn til det mere specifikke, når man ser på, hvad så med Bjørn Lomborg i den her sammenhæng, må man jo altså sige, at det er to helt forskellige ting.
Der er de penge, som Bjørn Lomborg får tildelt, og det er jo så for en efterfølgende periode, og det handler slet ikke om klimatopmødet.