Peter Hummelgaard Thomsen (S), 2015-11-13:
Tak for ordet, formand.
Som det jo er alle her i salen bekendt, handler de foreslåede ændringer i lov om social pension og lov om arbejdsskadesikring om tilpasninger til den senere tilbagetrækningsalder, som Folketinget over flere omgange har ændret.
Lovforslaget udmønter velfærdsaftalen fra 2006, hvor det aftaltes, at man i 2015 skulle forhøje pensionsalderen til 68 år for personer født efter den 31. december 1962.
Samtidig lægges der også i kraft velfærdsaftalen op til, at fremtidige reguleringer sker hvert femte år.
Sidst, men ikke mindst, ændres arbejdsskadesikringsloven, så ingen arbejdsgivere kan løbe fra ansvaret og opsige en forsikring med henvisning til den forhøjede pensionsalder.
Det finder vi sådan set rigtig positivt.
Socialdemokratiet var i 2006 en del af velfærdsaftalen, og det står vi naturligvis stadig på mål for.
Ideen dengang var, at vi langsomt og nænsomt, som det hed, skulle tilpasse det antal år, vi var aktive på arbejdsmarkedet, med den forhøjede levealder.
Antallet af år, som man i gennemsnit har mulighed for at tilbringe med efterløn og pension, vil nærme sig 19½ år på længere sigt, hed det altså dengang.
Argumenterne for, hvorfor danskerne som samlet hele skal være længere på arbejdsmarkedet, er sådan set helt reelle og holder stadig.
Det handler om demografi, det handler om de samlede udgifter for velfærdssamfundet, og så handler det jo til syvende og sidst også om, at vi tror på, at i takt med at flere lever længere, vil de også gerne bidrage i længere tid.
Som daværende finansminister Thor Pedersen – det er ikke så ofte, jeg får lejlighed til at citere ham, men alligevel – flere gange udtrykte, så vil det blive sådan, at når danskere langt ud i fremtiden har en levealder på 1.000 år, ja, så vil det blive sådan, at man kan trække sig tilbage fra arbejdsmarkedet, når man er 980½ år gammel.
Så langt, så godt.
En del af forudsætningen bag velfærdsaftalen i sin tid var, at det stadig var muligt at gå på efterløn, så de, der havde været længst tid på arbejdsmarkedet i de mest fysisk og psykisk nedslidende jobs, kunne trække sig tilbage, mens de både kunne gå og stå.
Men med tilbagetrækningsreformen fra 2011, som Venstre, Dansk Folkeparti, Konservative og De Radikale blev enige om, udfases efterlønnen og velfærdsaftalen fremrykkes.
Der er med andre ord ikke fundet noget, der minder om en løsning for frisøren, der har stået op og klippet hår, fra hun var 15 år, for kuffertslæberen ude i Kastrup, der har kravlet rundt i lastrum og slæbt på al det ragelse, vi slæber hjem fra Østen, siden han var 17 år, eller for SOSU-hjælperen, der hver dag bruger krop og sind for at give vores bedsteforældre nogle gode sidste år.
Dem er der ingen løsninger for, og det er helt tydeligt, at mange af dem ikke kan blive på arbejdsmarkedet, til de er 68 år.
Faktisk er det sådan, at det går den stik modsatte vej af at finde løsninger for dem, der er startet tidligst på arbejdsmarkedet og har de mest slidsomme jobs.
Regeringen og Dansk Folkeparti har allerede nedlagt tænketanken for et godt seniorarbejdsliv, som den daværende regering oprettede.
Regeringen nedprioriterer at bruge Fonden for Forebyggelse og Fastholdelse, og regeringen og Dansk Folkeparti lægger op til at spare 20 pct. på Arbejdstilsynet, som jo rykker ud og sikrer, at arbejdsskader og arbejdssygdomme bliver forhindret.
Det kan vi konstatere med de seneste tal at vi fik ret i.
Man kan ikke både hæve pensionsalderen, udfase efterlønnen og samtidig skære ned på ambitionerne om bedre arbejdsmiljø og et ordentligt seniorarbejdsliv.
Det hænger ganske enkelt ikke sammen.
Partierne bag tilbagetrækningsreformen gjorde kun arbejdet halvt.
Man blev enige om, at danskerne skal være længere på arbejdsmarkedet, uden at man samtidig sikrede, at det rent faktisk også er muligt.
Det er lidt som at lave skattesænkning uden at pege på finansiering.
Forskellen er, at finansieringen i det her tilfælde ikke skal findes i kroner og øre, men i arbejdstid i slutningen af et langt og hårdt arbejdsliv.
Det problem bliver ikke mindre de kommende år.
Socialdemokratiet støtter lovforslaget, i kraft af at vi jo naturligvis står bag den velfærdsaftale, vi indgik i 2006, men vi vil aktivt arbejde for, at der findes løsninger, vi kan være bekendt over for dem, der har slidt krop og sind i stykker i deres arbejde; for dem, der i hele deres arbejdsliv har gjort deres pligt, inden de har krævet deres ret.