Frank Aaen (EL), 2009-12-11:
Det afgørende i den her sag er, at Danmark afleverede fanger til amerikansk varetægt på et tidspunkt, hvor det var kendt, at i den lejr, hvor fangerne blev afleveret, foregik der mishandling, og fra den lejr foregik der transport af fanger til Guantánamo.
Afleveringen var til en stat, som den dag i dag fastholder retten til at bruge dødsstraf.
Det var klokkeklart i strid med konventionerne.
Det er regeringen jo også enig i, den prøver bare at påstå, at den ikke vidste, at det var sådan.
Det har vi så siden fået optrævlet i Folketinget, ved at vi har fået dokumenter frem, som var blevet væk, og som man lige pludselig fandt, og fået dokumenter lagt frem, som man vidste man havde, men ikke ville lade os se, men som vi så dog alligevel har fået lov at se.
Alle de dokumenter, vi efterfølgende har fået kendskab til og lov at se – og det er langtfra alle endnu; der er mange, vi stadig væk ikke kan få lov at se – beviser, at regeringen udmærket var klar over forskellige ting om den her sag, bl.a. at der var tale om krigsfanger.
For det er sådan, at når man med våbenmagt tager fanger under en konflikt, er de pr. definition krigsfanger, og derfor var det krigsfanger, der blev udleveret til USA, selv om USA ikke ville anerkende, at de var krigsfanger.
Det var i sig selv et brud på konventionen.
Det var også i sig selv et brud på konventionen, at man vidste, at fangerne risikerede mishandling og dødsstraf hos dem, man udleverede dem til – det var jo også i strid med konventionen.
Men hver eneste gang vi har prøvet at få det frem her i Folketingssalen, har vi fået at vide af statsministeren – dengang var det Anders Fogh Rasmussen – at der ikke var noget at komme efter.
Statsministeren stod med det berømte nul: Der var intet at komme efter på det tidspunkt, hvor jeg stillede spørgsmål til regeringen.
Det er jo altså et godt eksempel på, at det er utrygt at overlade til folk at undersøge sig selv.
Og det er også noget, vi normalt ikke accepterer, nemlig at dem, der er under anklage, under beskyldning for at have overtrådt nogle regler, bare får lov til at undersøge sig selv og frikende sig selv.
Alene af den grund burde regeringen selvfølgelig acceptere, at der kommer en uvildig undersøgelse, en kommissionsundersøgelse som den, vi har foreslået i dag.
Man siger så, at det kan man slet ikke.
Altså, man opgiver jo i virkeligheden lidt de indholdsmæssige argumenter og bruger så det prokuratorkneb, at der er en anden verserende sag.
Det er helt forkert.
Der er ingen problemer i, at der er en anden verserende sag – det har vi også kendt til tidligere, hvor der var en TDC-sag, der verserede, mens der var en TDC-kommission, der undersøgte samme forløb.
Det, vi bare skal sikre, er, at dem, der bliver undersøgt af en kommission, har retssikkerheden i orden, så de ikke bliver, om jeg så må sige, undermineret i det ene regi, altså i forhold til hvad der foregår i retten – men sådan er en kommission jo.
Der er alle de retssikkerhedsmæssige former for beskyttelse, der er brug for.
Det er jo bekvemt for en regering at kunne påstå, at undersøgelseskommissioner ikke må undersøge ministres ansvar.
Hvis det var tilfældet, måtte Danmark jo være en bananrepublik.
Selvfølgelig kan en kommission undersøge en ministers ansvar; den kan bare ikke placere det endeligt, for det er Folketingets opgave.
Men som der står i reglerne om undersøgelseskommissioner, kan man selvfølgelig beskrive det passerede – altså hvad der faktisk er sket – i en undersøgelseskommission med henblik på Folketingets behandling af, hvad der er ansvar og ikke ansvar.
Det fremgår helt klart af de regler, som Folketinget har vedtaget vedrørende undersøgelseskommissioner, at det faktuelle forløb kan undersøges.
Så kan Folketinget efterfølgende sige, om den minister skal afsættes eller behandles på anden måde i forhold til lov om ministres ansvar.
Ingen problem i det.
Det, der altså står tilbage, er, at man ikke vil gå ind i det indholdsmæssige – det kan jeg godt forstå, for så taber man – og så prøver man at holde sig til nogle prokuratorkneb om, at man slet ikke må lave den form for undersøgelse.
Det er forkert.
Vi må konstatere, at der ikke bliver et flertal for undersøgelsen i dag, men vi kan også konstatere, at der bliver flertal for undersøgelsen efter et kommende valg, hvor vi får et nyt flertal.