Per Clausen (EL), 2007-05-31:
Nu tilbragte jeg jo det meste af min skoletid, dengang man blev undervist i historie og kongerækker og den slags.
Det kan godt være, jeg ikke har lært så meget, men jeg tror nok, at den historieundervisning, vi fik dengang, nogenlunde svarer til det, Det Konservative Folkeparti kunne ønske sig at man fik i dag.
Men jeg vil så bare gentage mit spørgsmål, for det fik jeg ikke noget svar på.
Jeg spurgte sådan set fru Pia Christmas-Møller om, hvad hun mente om det visionære i en energi- og klimapolitik, der har ført til, at CO2-udslippet stiger, at vi har et stigende energiforbrug, og at den danske regering har store vanskeligheder med at få godkendt sin plan i forhold til Kyotoaftalen.
Det er alligevel lidt utroligt, når man tænker på, at vi har en regering, der har en visionær energipolitik, at det er gået så galt.
Eller er pointen, som det også fremgår af statsministerens tale i dag, at det først er nu, man har opdaget, at klimaforandringerne også påvirkes af menneskenes opførsel, og at problemet er, at man indtil i år troede, at Bjørn Lomborg havde ret?
Det synes jeg sådan set er helt i orden, fordi for de vælgere, der ønsker farlige socialister, er der nok stadig væk et par stykker at stemme på til valget.
Lad mig starte med at takke statsministeren, fordi den her debat i hvert fald på et tidspunkt i dag har bevæget sig op på et meget højt niveau, synes jeg.
Det var, da statsministeren kom til afslutningen af sin første tale, hvor han sagde, at frisind er frihed til forskellighed, at det er kernen i folkestyret.
Det er en god ting at sige, og jeg er lidt ked af, at jeg ikke selv har fundet på det, for nu kan jeg vel ikke tage det med i grundlovstalerne uden at angive kilde.
Men det gav også anledning til, at jeg så frem til den videre debat.
Særlig glædede jeg mig til at høre fru Pia Kjærsgaard, som jo er formand for det parti, der i særlig grad har et værdifællesskab med Venstre, fordi jeg tænkte, at det vel så måtte påvirke fru Pia Kjærsgaards indlæg.
Det ved jeg ikke rigtig om det gjorde, for jeg forstod på fru Pia Kjærsgaard, at hvis man har en anden etnisk oprindelse og er i Danmark, er det ikke nok at overholde lovgivningen, det er ikke nok at få en uddannelse, det er ikke nok at få et arbejde.
Det er heller ikke nok at gå ind for ligestilling mellem mænd og kvinder.
Det er heller ikke nok at gå ind for demokrati og menneskerettigheder og gå imod dødsstraf.
Det er gode ting at gøre, men det er ikke nok, for derudover skal man overholde danske normer, og så skal man derudover også overholde dansk påklædningsstandard og anerkende kristendommens overherredømme.
Så er det, jeg tænker: Hvad er der blevet tilbage af, at frisind er frihed til forskellighed?
Til gengæld må man jo sige, når man kigger på det parti, fru Pia Kjærsgaard er formand for, at hvis man først har overholdt danske normer, dansk påklædningsstandard og anerkender kristendommens overherredømme, så gør det sådan set ikke så meget, at man karakteriserer homoseksualitet som et handicap, at man i nogle konkrete tilfælde i historien synes, at dødsstraf nok var o.k., og at man sætter lighedstegn mellem muslimske symboler og nazisymboler.
Jeg synes sådan set, at hvad Dansk Folkepartis medlemmer angår, lever Dansk Folkeparti op til, at frisind er frihed til forskellighed, men jeg kunne ønske mig, at det også gjaldt for andre.
Det andet, som jeg synes har været meget spændende i debatten i dag, er, at adskillige spørgere fra Venstre, Konservative og Dansk Folkeparti har forsøgt at afkræve oppositionen en fælles skattepolitik.
Jeg synes da også, det kunne være vældig interessant, hvis man kunne få den præsenteret.
Men det ville være endnu mere interessant, hvis regeringen var i stand til at fremlægge en fælles skattepolitik bare mellem de to regeringspartier og et bud på, hvad den ville blive enig med Dansk Folkeparti om, og hvad den så i øvrigt ville blive enig med det nye borgerlige støtteparti Ny Alliance om.
Men når man ikke selv kan blive enig om noget, kan man jo altid skælde andre ud for, at de ikke er enige.
Det tredje, som jeg synes har været interessant, er, at trods den megen snak om den rekordstore vækst i den offentlige sektor står vi tilbage med den meget klare viden, at væksten i den offentlige sektor, siden denne regering kom til, har været mindre end i den foregående periode, og at væksten i den offentlige sektor har været mindre end i den private sektor.
I det fælles offentlige forbrug, som vi i fællesskab aftaler hvordan skal være, har væksten altså været lavere end i det private.
Vi ved sådan set også godt hvorfor.
Det er beskrevet, og det er den politik, man har ført.
Og selvfølgelig er der ultraliberalister i CEPOS og i Ny Alliance, der synes, at det ikke går hurtigt nok.
Men sandheden er, at det går den vej, regeringen ønsker, og også i det tempo, regeringen ønsker.
Det, ingen har talt om i dag, er de forringelser for almindelige mennesker, som et stort flertal i Folketinget har gennemført, nemlig alle partier med undtagelse af Socialistisk Folkeparti og Enhedslisten, forringelser i efterlønnen og forringelser i folkepensionen, hvor man jo udsætter pensionsalderen.
Det, som også står tilbage, er, at trods snakken om afbureaukratisering er det stadig væk sådan, at regeringen og Dansk Folkeparti har den meget klare politik, at det, man kalder konkurrenceudsættelse, og som i virkeligheden betyder markedsgørelse af den offentlige sektor og indbefatter øget kontrol, øget dokumentation og øget bureaukrati, skal fortsætte i fremtiden.
Så har vi også haft ikke megen snak, men dog alligevel nogen snak om klimapolitikken og den visionære energipolitik, som regeringen står for.
Det er jo rigtigt, at regeringen nu hævder at have nogle mål, som er visionære.
Det største problem med visionerne er, at selv hvis man levede op til dem, ville man ikke være i stand til at leve op til de klimamålsætninger, som er vedtaget i EU.
Tilbage står også, at det, vi i dag kan konstatere – det er ikke, fordi jeg vil bruge meget tid på at kigge tilbage, men alligevel –
er, at konsekvenserne af den politik, regeringen har ført indtil nu på energiområdet og på klimaområdet, er, at EU sætter spørgsmålstegn ved Danmarks evne og vilje til at leve op til Kyotomålsætningen, at CO2-udslippet er stigende, og at energiforbruget er stigende.
Set ud fra et Lomborgsk perspektiv er det jo en vældig succes, for så skal man bare i gang med at bygge nogle diger.
Men da statsministeren nu har erkendt, at klimaforandringerne har negative konsekvenser og i stor udstrækning er menneskeskabte, er det selvfølgelig ikke så godt.
Så har man derudover i næsten 2 år talt om de forhandlinger med Socialdemokratiet, SF og Det Radikale Venstre, der skal føre til forbedringer.
Indtil nu er det, der er sket, at vi er blevet præsenteret for forslag om, at man skal bruge mere kul i de danske kraftværker.
Det er virkelig visionært.
Dybest set hænger det vel sammen med, at ideen med at sælge aktier i DONG – de penge, der kommer ind på det, skal jo bruges på velfærdsreformen, har jeg forstået; det er spændende, om de andre partier, der har været med til at aftale salget af aktierne i DONG, vil være med til det – jo er at sikre gode indtægter ved salg af aktierne og skaffe nogle penge her.
Salg af arvesølvet skal give en gevinst, og det kræver jo, at DONG's umiddelbare profitter er så store som muligt.
Det betyder, at DONG i stedet for at spille en rolle i energipolitikken, hvor man kunne være en primus motor og en udvikler i retning af at sikre en overgang til vedvarende energi, i dag kommer til at fungere som en helt almindelig, banal virksomhed, som skal sørge for at tjene nogle penge hurtigt og sørge for, at de så kommer ned i pengekassen.
Krigen i Irak er jo vundet, må man nærmest forstå, eftersom regeringen nu har meddelt, at man delvis vil trække de danske tropper ud.
Andre har talt om den meget katastrofale situation, der er i Irak.
Intet tyder på, at den indsats, Danmark har gjort der, har gjort andet end skade.
Alligevel har man tænkt sig at fortsætte eksperimentet i Afghanistan.
Til allersidst EU: Vi ved jo, at det, at det indre marked er dominerende i EU, på en række områder fører til, at vi tvinges til at gennemføre forringelser i Danmark og ikke kan gennemføre de forbedringer, vi gerne vil.
Den forståelse har bredt sig til ganske mange partier her i Folketinget.
Derfor ville det være oplagt, når man nu skal i gang med at forhandle en ny forfatning, at kræve, at det, man kunne kalde tilbagerulning af markedet og sikring af miljøinteresser, indgik i de forhandlinger.
Det vil dog ikke ske, for de partier, som går ind for EU-forfatningen, vil gøre, hvad de kan for diskret at luske den forfatning igennem, som befolkningerne i flere europæiske lande har forkastet under et andet navn med stort set samme indhold.
Tilsyneladende arbejder mange også på, at det kan ske, uden at der behøver være en folkeafstemning.
Det sidste tror jeg nu ikke vil lykkes.