runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Jørgen Arbo-Bæhr (EL), 2007-05-10:
Det allerførste spørgsmål, man må stille sig i forbindelse med den her debat, er egentlig: Hvem har ansvaret for at hjælpe og støtte borgere i dette land, hvis de ikke kan tage vare på sig selv?
For Enhedslisten er spørgsmålet meget enkelt at besvare: Det skal selvfølgelig fællesskabet, det skal vi hjælpes ad med via en solidarisk skattepolitik.
Det er ikke den enkelte far, bror, mor eller ven, der skal have ansvaret for at hjælpe et menneske, hvis liv f.eks. er afhængigt af, at respiratoren fungerer.
Det er selvfølgelig noget, som det offentlige har ansvaret for.
Derfor skal det offentlige også sørge for, at det fungerer optimalt og effektivt.
Det er helt urimeligt, at en gruppe mennesker, som udfører en endog meget vigtig samfundsopgave, ikke kan få løn under sygdom.
Man kan hurtigt lade tankerne gå tilbage i historien og sammenligne handicaphjælpernes situation med tyendes situation i det gamle Danmark.
Det er tilsyneladende også regeringens hensigt, at mennesker som handicaphjælpere ikke skal have børn, for løn under barsel får de heller ikke.
Det er selvfølgelig meget få mennesker, der kan holde sådanne forhold ud i lang tid, og derfor skifter de ofte job.
Det er igen og igen den handicappede, som rammes i sidste ende; den handicappede, som skal møde nye mennesker, der skal oplæres; den handicappede, som skal håbe på at få en handicaphjælper, som vedkommende kan lide osv. Denne fuldstændig uholdbare situation for handicappede og handicaphjælpere kan vi gøre noget ved.
Især for de partier i Folketinget, som siger, at de gerne vil ægte velfærd, bør det ligge lige for at sikre et af de områder inden for velfærden, som måske i virkeligheden har størst problemer, og som er et af de vigtigste områder overhovedet.
Det vil betyde, at de ca. 6.000 mennesker, som arbejder inden for området, vil få ordnede løn- og arbejdsforhold, og at lige så mange mennesker med handicap vil få en mere stabil og dermed bedre tilværelse.
Jeg finder det meget sandsynligt, at man, hvis man laver en fornuftig økonomisk beregning, som tager højde for, at man over en årrække vil have forebygget mange indlæggelser, forebygget forværring af sygdomme, forebygget tilkald af vagtlæger osv., vil se store besparelser, især hvis man også turde kigge på de menneskelige gevinster.
Det er klart, at man her og nu skal foretage en investering for at få en fortjeneste, men det behøver vi vel ikke belære borgerlige partier om.
Martin Lidegaard (RV), 2007-05-10:
Jeg synes ærlig talt, at hverken ministeren, regeringen eller Dansk Folkeparti kan være bekendt at afvise det her forslag.
Det er jo rigtigt, når man ser på finansieringen, at der ikke er nogen gratis frokost.
Det er der jo heller ikke for kommunerne.
Hvor forestiller man sig at kommunerne skal tage de her penge fra?
Er det fra daginstitutionerne?
Er det fra hjemmehjælperne?
Eller hvor forestiller man sig at kommunerne skal skære henne?
Jeg synes, at det ikke er at vedgå sit ansvar, når man erkender, at der er et massivt problem, men ikke vil være med til at løse det.
Og vi har nogle hjælpere, der er ved at gå ned på grund af de vilkår, de arbejder under.
Så vi vil gerne være med til at finde 100 mio. kr. i satspuljen til det her formål.
Vi har før fundet store midler til formål, vi syntes var hensigtsmæssige.
Det kalder jeg ikke ingen finansiering, det kalder jeg en ret præcis finansiering, og vi synes ikke, at det gjorde noget at opprioritere handicapområdet.
Vi har alle en interesse i, at personer med handicap bliver bedre integreret i det danske samfund.
Vi har alle sammen en interesse i, at Danmark lever op til menneskerettighederne også på det her område.
På den baggrund kan jeg ikke begribe, at regeringen endnu en gang vælger at sylte et ganske væsentligt socialpolitisk spørgsmål.
Men mere uforståeligt er det, at Dansk Folkeparti, som ellers går rundt og holder store skåltaler om social ansvarlighed, lader den her passere igennem.
De kunne fuldstændig gratis støtte forslaget ved at henvise til satspuljen.
Tom Behnke (KF), 2007-05-10:
Hvad angår det økonomiske, skal kommunerne prioritere deres udgifter på præcis samme måde, som vi herinde sidder og prioriterer udgifterne.
Sådan er det.
Det er jo ikke sådan, at bare fordi det er i statsregi, så er der sådan en fuldstændig evig statskasse, man bare kan skovle penge ud af til evig tid, mens de sidder ude i kommunerne og når bunden lige med det samme.
Det er jo ikke forholdet.
Forholdet er jo, at i enhver sammenhæng, i enhver økonomi, om det er hr. Jørgen ArboBæhrs økonomi eller kommunernes økonomi eller statens økonomi, er man nødt til at prioritere sine udgifter.
Og at foretage den prioritering er selvfølgelig et ansvar, og det kan nogle gange godt være ubehageligt at skulle prioritere, men det er derfor, man bliver valgt som byrådsmedlem, det bliver man for at påtage sig det ansvar, det er at prioritere udgifterne i kommunen.
Og her er et område, hvor vi jo klart og tydeligt har appelleret til kommunerne om at prioritere.
At sørge for, at hjælperne får de samme forhold som hjemmehjælpere løn- og ansættelsesmæssigt, er det, vi har appelleret til kommunerne om.
Når man så ude i kommunerne vælger at prioritere på en anden måde, er det et kommunalt ansvar, så er det byrådet, der har ansvaret.
Jørgen Arbo-Bæhr (EL), 2007-05-10:
Det er ikke det, vi snakker om.
Det, vi snakker om, er kommunerne.
Jeg tror, at kommunerne er fuldstændig klar over, hvad det er for nogle problemer, der er, og at det er et problem, at man ikke sikrer, at handicaphjælpere har nogle rigtig, rigtig gode løn- og ansættelsesvilkår.
Men kommunerne har kun en vis mængde penge at gøre godt med.
Hr. Tom Behnke afviser, at det skulle være et spørgsmål om, at man fra statens side skal give kommunerne en bedre mulighed.
Jeg vil så bare til sidst høre hr. Tom Behnke
: Mener hr. Tom Behnke, at kommunerne skal hive den her forbedring, som er en forbedring på 100 mio. kr., ud af de meget, meget skrabede budgetter, de allerede har i dag?
Eller er hr. Tom Behnke villig til, at staten/regeringen også skal medvirke og bidrage til, at de kan løfte den opgave, som de selvfølgelig gerne vil løfte?
Tom Behnke (KF), 2007-05-10:
Altså, det er ikke min opfattelse, at kommunerne specielt er skurke i det her spil.
Jeg tror bare, at der er nogle ting, man ikke er opmærksom på, og at man ikke ser tingene i et større perspektiv og glemmer, at hvis man ikke sørger for, at det her kommer til at fungere lokalt, får det nogle ganske alvorlige konsekvenser ude i kommunerne, også økonomiske konsekvenser.
Det bør man være opmærksom på.
Og det er det, vi så hjælper til med med det forslag, ministeren vil komme med til efteråret, nemlig at man bliver meget mere opmærksom på, hvad det egentlig er, indholdet er i det her, hvad konsekvensen af kommunens politik er.
Vi ønsker at fastholde det kommunale selvstyre, så vidt det overhovedet er muligt.
Det er vores opfattelse, at det er kommunerne, der skal have ansvaret på det her område.
Det er kommunerne, der skal løfte den her opgave.
Det er derfor, vi har nogle kommuner.
For ellers kunne vi bare nedlægge kommunerne og sige, at Folketinget skulle lave alting.
Men det gør vi jo ikke, det ønsker vi ikke.
Vi ønsker at have det sådan, at det er Folketinget, der laver rammerne, og at det er kommunerne, der udfylder rammerne.
Det er muligt, Enhedslisten vil en anden verden, hvor alting skal være centraliseret – det ved jeg ikke, det skal jeg ikke blande mig i – men det er ikke vores politik.
Jørgen Arbo-Bæhr (EL), 2007-05-10:
Jeg synes, hr. Tom Behnke har sådan en vis evne til i den her sag at gøre kommunerne til skurkene.
Og derfor kunne jeg egentlig godt tænke mig at spørge, om hr. Tom Behnke mener, at kommuner, der ikke giver løn- og ansættelsesforhold, der svarer til hjemmehjælpernes, overtræder en eneste lov, overtræder en eneste regel, i forhold til hvordan de burde agere.
Tom Behnke (KF), 2007-05-10:
Vi ønsker også at påtage os et ansvar.
Vi ønsker også, at der kommer til at ske noget.
Det er jo derfor, vi har siddet og forhandlet med ministeren om, om vi kunne gøre det her bedre.
Kan vi ikke gøre det her mere smidigt?
Kan vi ikke hjælpe til, sådan at den her ordning rent faktisk bliver en rigtig god succes?
Og det er jo det, som regeringen og ministeren nu vil komme med forslag til.
For i det øjeblik, de nedlægger deres arbejde, vil det blive væsentlig dyrere for kommunerne.
Så jeg kan ikke se, at kommunerne ikke har en egeninteresse, og det er jeg helt overbevist om at de har.
Og hvis vi nu kan hjælpe på vej til at sørge for, at der bliver offentlighed og dermed synlighed omkring tallene og satserne, så kan de kommunale byrødder jo også selv se, hvad tallene siger, og har dermed mulighed for at sige: Hov, vi er da vist nødt til at rette op på de her forhold, så vi kan bevare handicaphjælperne.
Pernille Frahm (SF), 2007-05-10:
Og det synes jeg altså at man bør sætte forud for, hvorvidt det er kommunerne eller staten eller ministeren eller noget helt syvende, der skal tage et ansvar.
Nu har vi i lang tid sagt, at det er et kommunalt ansvar, og vi kan konstatere, at det ansvar ikke bliver løftet.
Hvor længe synes hr. Tom Behnke vi skal gå og vente på det og så lade det andet ansvar, nemlig ansvaret for mennesker med et handicap, sejle?
Eva Kjer Hansen (V), 2007-05-10:
Jeg har ikke lovet at lave nogen kortlægning.
Men jeg har sagt, at man selvfølgelig kan gøre det, og hvis der skal være et bedre kendskab til, hvordan det ser ud ude i kommunerne, vil det kræve en undersøgelse.
Men nu er jeg så mange gange blevet kritiseret ikke mindst af fru Pernille Frahm for at sætte undersøgelser i gang for faktisk at blive klogere på situationen, så det har jeg ikke følt et behov for at gøre.
Men hvis der bliver givet udtryk for, at man ønsker det, så er vi selvfølgelig fra ministeriets side villige til at følge op på det.
I forhold til at vurdere, hvad det her forslag i givet fald ville have af omkostninger, kan jeg jo se, at forslagsstillerne har givet et bud på 100 mio. kr.
Men skal vi vurdere, hvilke omkostninger der er forbundet med det, kræver det et bedre kendskab til, hvordan situationen i kommunerne er.
Afstemning
Bjarne Laustsen (S), 2007-05-10:
Jeg er bange for at måtte sige det direkte: Jeg tror ikke, ministeren har fattet budskabet i det her forslag.
Og hvad værre er, har regeringen heller ikke noget svar, for man erkender, at der er problemer
både med at bygge boliger og med at rekruttere medarbejdere.
Og man har ingen andre svar på det end nogle valne svar om, at det vil man kigge på det ene og det andet og det tredje sted.
Her ligger et konkret forslag, og det er da skuffende, at man så ikke vil kvittere for det.
Socialministeren må jo kunne tage en snak med miljøministeren, for der ligger adskillige indstillinger fra kommunerne, der siger, at de efterlyser sådan nogle redskaber, som er foreslået her i Socialdemokratiets beslutningsforslag.
Så jeg tror, at der mangler lidt koordination i regeringen.
Men det korte spørgsmål er jo, hvordan regeringen vil sikre velfærden for de unge og børnene og de ældre, hvis de medarbejdere, der skal servicere alle de grupper, ikke kan bo i den by, hvor de skal arbejde.
Hvad er regeringens svar på det?
Morten Bødskov (S), 2007-05-10:
Tak for besvarelsen.
Det her forslag er jo fremsat, fordi der er nogen, der oplever, at de med rette har et meget alvorligt problem, i og med at de mere eller mindre direkte arbejder for en kommune i nogle af de boligområder, hvor de er ansat.
Man kan sige, at for dem virker det selvfølgelig uforståeligt, hvis man ser på, hvilke andre grupper der er omfattet af den her bestemmelse.
Det er rigtigt nok, som justitsministeren fremhæver, at politibetjente kan være noget helt særligt, men tog- og buspersonale og parkeringsvagter er også omfattet.
Det spørgsmål stiller de selvfølgelig, og det er det, der er baggrunden for, at vi har fremsat det her forslag.
Men tak for tilkendegivelsen.
Jeg vil så godt bede justitsministeren bekræfte, at det udvalgsarbejde, vi nu skal i gang med, måske munder ud i den undersøgelse, som vi gerne vil bede om, hvor vi altså får klarlagt den her gråzone.
Er det sådan, jeg skal forstå justitsministerens tilkendegivelse af, at man gerne vil arbejde positivt med forslaget i det videre udvalgsarbejde?
Morten Bødskov (S), 2007-05-10:
Det er rigtigt, at det har været en forholdsvis fredelig debat, men jo også en debat om et meget vigtigt emne, og jeg vil gerne starte med at takke ikke mindst ministrene for deres redegørelser over, hvad der er sat i værk, og jo også perspektiverne på noget af det, som vi i fællesskab har sat i værk i forbindelse med satspuljeforhandlingerne.
Det er rigtigt nok, at loven om bortvisning, efter at den blev vedtaget, og før den blev vedtaget, har været lidt i en proces, hvor den enighed, vi har haft i satspuljeforligskredsen om initiativer til at forebygge bl.a. vold i hjemmet, jo også er et resultat af, at det, dengang vi vedtog loven, jo blev påpeget af det udvalg, der havde siddet og forberedt loven, at sammenhængen i indsatsen, der kunne forebygge vold i hjemmet, behandlingen af de voldsramte og de voldsudøvende, var en nøgle, for at det her skulle komme til at fungere.
Det er vi fra Socialdemokraternes side i hvert tilfælde meget tilfredse med så er kommet efterfølgende.
Meget af det, der står i det, er såmænd udmærket, men der er, når det handler om det, vi fra den øvrige del af oppositionens side mener er centralt, nemlig behovet for bedre samarbejde mellem myndighederne om forebyggelse, behandling, beskyttelse af kvinderne og ikke mindst om den efterfølgende hjælp til at komme videre, en mangel på konkrete tiltag i regeringens og Dansk Folkepartis forslag til vedtagelse.
Der vil vi gerne henlede opmærksomheden på to af de punkter i vores vedtagelsesforslag, der altså er fremsat af De Radikale, Socialdemokraterne, SF og Enhedslisten, som bl.a. omhandler spørgsmålet om at få undersøgt konsekvenserne af indsatsen mod vold i hjemmet og ikke mindst behandlingen som følge af kommunalreformen, og ikke mindst også, at vi bliver mere konkrete med hensyn til, hvordan vi skal koordinere den her indsats, når vi foreslår, at man efter østrigsk forbillede opretter såkaldte interventionscentre, som netop har til formål at sikre, at der, når bortvisningen har fundet sted, sker en koordination af alle de elementer, der allerede er blevet peget på som nødvendige, fra da vi vedtog den her lov i 2004.
Det vil vi arbejde videre med, og vi er glade for, at der trods alt i Folketinget er bred opbakning til, at der skal ses med større alvor på vold i hjemmet, og at der også har været en vilje til, at hvis der kan komme ideer, så er regeringen villig til at se positivt på de ideer.
Så vi fortsætter arbejdet med at forebygge, behandle og sikre, at voldsramte familier får en bedre tilværelse, og på den baggrund skal jeg sige tak for en god debat i dag om et vigtigt emne.
Hermed sluttede forhandlingen.
Lene Espersen (KF), 2007-05-10:
Jeg vil sige til hr. Morten Bødskov, at jeg tror, at vi er fuldstændig enige i sigtet, og det er selvfølgelig at give ejendomsfunktionærer, viceværter, alle, der måtte være i tvivl om det, den sikkerhed, der består i at få fortalt, at vi allerede med de gældende regler i straffeloven har en ekstra beskyttelse af de persongrupper i tilfælde af, at de bliver udsat for vold i forbindelse med deres arbejde.
Nu kan man sige, at vi i dag taler om ejendomsfunktionærer og deres roller, og jeg kan ikke stå her og sige, at der er en udtømmende liste over, hvilke persongrupper det måske kunne være relevant at diskutere, men jeg vil gerne positivt tilkendegive, at vi under udvalgsbehandlingen kan spørge ind til, hvilke gråzoner der er der, og om der er andre erhvervsgrupper eller andre tilfælde, hvor der kunne være behov for at få klarlagt lovgivningen fuldstændigt.
Det medvirker vi gerne til.
Pernille Frahm (SF), 2007-05-10:
For jeg tror, at de fleste mennesker i det her land tror, at det store voldsproblem, vi har, er unge, der render rundt med kniv på gaderne, og værtshusslagsmål og den slags.
Det er også det, der får fokus; det er det, der er det spektakulære; det er det, som vi bruger ressourcer på; det er det, som nogle forsøger at vinde valgkampe på.
60.000-65.000 kvinder og 29.000 børn ser det her ske.
Og så skal vi jo også huske, at der er et stort mørketal her; der er en masse, vi aldrig nogen sinde får at vide, desværre.
Vi har for nylig hørt historier om kommuner, der af økonomiske årsager vælger at sende voldsramte kvinder på hotel og give dem et hotelværelse, og enhver, der bare har en lille smule forestillingsevne og empati, kan jo forestille sig, hvordan det må opleves at være tæsket ud af sit eget hjem, måske være flygtet over hals og hoved med ungerne under armen, og med hvad man lige kunne gribe i farten, og så sidde på et hotelværelse og se neonlysene blinke ude på gaden.
Det er en skandale, og det er altså et udtryk for, hvor hårdt plaget vores kommuner efterhånden er.
Vi kender en hel del til de menneskelige omkostninger på det her område.
Vi har hørt historierne, vi har set filmene, vi har læst rapporterne.
Vi kender ganske meget til, hvilke menneskelige omkostninger det her har.
Men jeg synes på et tidspunkt også, at det bliver nødvendigt at tale lidt om de økonomiske omkostninger, fordi det åbenbart i det samfund, vi har, er et af de vigtigste måleinstrumenter.
Et af de måleinstrumenter, der virkelig kan få politikere i sving og beslutningstagere i sving, er, hvis man kan sige noget om kroner og øre.
Jeg ved, at man har gjort forsøget i Sverige.
Man har gjort det i nogle enkelte kommuner, og man har gjort det i enkelte styrelser.
Man har forsøgt at få et overblik over: Hvad er de økonomiske omkostninger af mænds vold mod kvinder og børn?
Det vil sætte vores udgifter til kvindekrisecentre og psykologbistand osv. i perspektiv.
Det vil gøre det klart, at vi rent faktisk burde satse.
Hvis vi ikke kan forstå det ud fra de menneskelige prioriteringer, så kan vi i hvert fald ud fra de økonomiske prioriteringer forstå, at vi burde satse langt, langt mere på at komme det her fænomen til livs og på at sætte ind.
Jeg mener også, at man skal gøre alt for at få bortvisningsloven til at fungere og gøre opmærksom på den osv.
Men jeg synes også, det er meget vigtigt at understrege, at den altså ikke kan erstatte krisecenteret, den kan ikke erstatte psykologisk indsats over for de kvinder og børn, der bliver ramt af det her.
De to ting er vi nødt til at være indstillet på også at satse på.
Vi kan ikke spare os ud af det her ved at få bortvisningsloven til at fungere.
Og så er der endelig behandlingen af de voldelige mænd.
Det er også en vigtig del af det her arbejde, hvis vi skal sætte ind.
Jeg vil ikke gøre det længere, tak.
Morten Bødskov (S), 2007-05-10:
Det takker jeg for og vil bare understrege, at det helt særlige med de her ejendomsfunktionærer er ikke, at de udsættes for vold i forbindelse med deres arbejde, men at de udfører et arbejde for det offentlige.
Det er det, det her handler om, og det er derfor, vi har fundet det relevant.
Anne Baastrup (SF), 2007-05-10:
Sådan som jeg kan forstå på ordførerne, skal vi nu i Folketingets Retsudvalg lave den undersøgelse, som ministeren gerne vil lave, men som hun ikke vil lave alligevel.
Derfor synes jeg, at jeg vil melde klart ud.
Jeg synes i og for sig, at det er en rigtig, rigtig god idé at få en afklaring af § 119’s og § 121’s afgrænsning.
Jeg synes især, det kunne være en god idé at få en afklaring set i lyset af alle de mange ændringer, der er sket ikke bare for ejendomsfunktionærerne, men også for en lang række andre mennesker, der tidligere har været offentligt ansatte, men nu er blevet udliciteret, således at de reelt er privatansatte.
Har det nogen konsekvenser for 119 og 121?
Ja, jeg spørger bare.
Jeg synes, at Socialdemokraterne skal have ros for at komme med det her forslag.
Det kan godt være, at ministeren ikke selv vil lave sit udvalg, men så stiller vi jo bare nogle spørgsmål, således at hun alligevel bliver nødt til at få nogle kloge folk til at tænke sig om.
Så skulle jeg i øvrigt hilse fra De Radikale og sige, at de også støtter det.
Tom Behnke (KF), 2007-05-10:
Vi har også kigget på beslutningsforslaget og stillet os selv spørgsmålet, om man kan inddrage ejendomsfunktionærer under de to paragraffer 119 og 121, altså de paragraffer, der i det daglige omfatter politifolk og tjenestemænd.
Vi har også kigget på de øvrige paragraffer, der findes i straffeloven, de øvrige muligheder, og fundet frem til, at det ikke er nødvendigt.
Det er ikke nødvendigt, fordi den strafskærpende mulighed allerede findes i forvejen, nemlig i straffelovens § 147, der handler om, at hvis man i forbindelse med udøvelse af sit erhverv bliver udsat for vold, er det i sig selv en strafskærpende foranstaltning.
Der findes altså muligheder for, at det kan være strafskærpende, og sådan skal det jo selvfølgelig også være med denne sondring mellem de forskellige erhverv.
Derudover har regeringen jo, som justitsministeren også sagde, for et par år siden skærpet straffene for vold i al almindelighed.
Det betyder, at hele strafniveauet, også i de sager, hvor der er tale om strafskærpende foranstaltninger, er blevet løftet ganske betragteligt, netop fordi vi fra De Konservatives side tager stærk afstand fra vold og voldsudøvelse.
De, der ikke kan finde ud af at opføre sig ordentligt, skal i hvert fald have en straf, der er til at tage og føle på.
Men når det så er sagt, får jeg da også en vis professionel nysgerrighed med hensyn til, hvor grænsen egentlig går mellem dem, der bliver tiltalt efter voldsparagrafferne, altså 244, 245, 246, dem, der er omfattet af 119-sagerne og 121-sagerne, og dem, der er omfattet af 147-sagerne osv.
Hvor går grænserne egentlig mellem de forskellige grupperinger?
Jeg tror, det vil være gavnligt, at vi under udvalgsarbejdet får en afklaring af, hvornår man er i den ene eller den anden gruppering.
Dertil kan jo også siges, at i øjeblikket, hvor der jo er mere og mere udvidet samarbejde mellem offentlige og private virksomheder, og hvor vi overlader flere og flere offentlige opgaver til private, er det selvfølgelig også interessant at lave en vurdering af, hvornår man arbejder så meget som offentligt ansat, at man burde betragtes som en offentligt ansat.
Her er der jo ingen tvivl om, at ejendomsfunktionærerne udfører en række opgaver, som er på vegne af, for eller i samarbejde med det offentlige.
Men hvor går grænsen?
Hvornår er det primært for det offentlige, man arbejder, og hvornår er det primært for det private, men så med en sidebeskæftigelse?
Alle de der afgrænsninger er jo teknisk set, juridisk set og fagligt set
ganske interessante at få slået fast.
Og i det udvalgsarbejde, som kommer til at foregå i Retsudvalget, kan det jo så godt være, vi når frem til, at der er behov for, at vi får kigget på nogle erhvervsgrupper.
Jeg tror det ikke, men lad nu tvivlen komme forslaget til gode på den måde, at vi nu får undersøgt, hvor grænserne går mellem de forskellige grupperinger.
Kim Christiansen (DF), 2007-05-10:
Som hr. Morten Bødskov sagde i sin indledning, er der mange mennesker, der er glade for det, Dansk Folkeparti står her og siger.
Det er generelt sådan, tingene tegner sig, når vi siger noget.
Men jeg vil ikke give noget tilsagn her i dag, men jeg lover, at vi vil være meget positive i udvalgsarbejdet og kigge på det her, for det er et relevant problem, der er rejst, og det er glædeligt, at det kommer fra Socialdemokratiet.
Morten Bødskov (S), 2007-05-10:
Jeg tror, at der er mange, der er rigtig glade for det, som Dansk Folkepartis ordfører siger, for det er jo rigtigt nok, at ejendomsfunktionærer er en gruppe blandt andre.
Deres problemer har foranlediget, at vi har fået henvendelser fra bl.a. de ejendomsfunktionærer, som Lejernes Landsorganisation har ansat.
Men det er jo rigtigt nok, som hr. Kim Christiansen indikerer, at det her er en gråzone.
Der er flere jobtyper, hvor man mere eller mindre direkte udfører et offentligt hverv.
Derfor vil jeg fuldt tilslutte mig, hvis vi kan blive enige om det, at vi på den baggrund laver en undersøgelse for at finde ud af, hvad feltet er, hvem der har problemer, og hvor store deres problemer er, og så bruger den som afsæt for at foreslå en egentlig handling.
Hvor det så skal ligge, må vi så finde ud af.