runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Karen Ellemann (V), 2009-05-20:
I respekt for ressortfordelingen mellem ministrene i regeringen vil jeg altså ikke ind i en lang diskussion om udviklingen i lavindkomstgruppen, relativ eller absolut fattigdom, sociale ydelser, tekniske definitioner og målemetoder.
Det er i Danmark beskæftigelsesministeren, der har ansvaret for beskæftigelsesområdet, herunder også de forsørgelsesydelser, som folk uden for arbejdsmarkedet modtager.
Men der er selvfølgelig ingen tvivl om, at jeg helt og fuldt bakker op om den aktive beskæftigelsespolitik, som føres af regeringen.
Jeg kan bare konstatere, som SFI også gør det, at stigningen i den relative fattigdom ikke skyldes, at flere børnefamilier har fået færre penge mellem hænderne.
Det afgørende for mig er, at familier med behov for social støtte får hjælp, uanset årsagen til deres behov.
Vi skal træde til, hvis børn vokser op under vilkår, hvor der ikke tages hånd om deres behov.
Der, hvor børn får store problemer og mistrives, er som hovedregel i familier, hvor forældre har svært ved at magte forældrerollen – i familier, hvor forældrene har svært ved at give deres børn tryghed og omsorg eller svært ved at sætte stabile grænser for børnene.
Vi skal sætte ind så tidligt som muligt, så problemerne ikke får lov til at udvikle sig, og derfor er det vigtigt, at kommunerne er opmærksomme på børnenes eventuelle behov og træder til, når det gælder.
Yildiz Akdogan (S), 2009-05-20:
Tak for det og tak for svaret.
Det er lidt interessant at høre, at ministeren hele tiden fremhæver, at det ikke er hendes ressortområde, hver gang man snakker om ydelser.
De her ydelser har jo konsekvenser for nogle bestemte grupper af borgere, der hører ind under ministerens ressortområde.
Ministeren siger selv, at vi skal træde ind, der hvor børn har brug for det, og der er altså noget dokumentation, der siger, at der er brug for det her – også fra socialministerens side.
I et velfærdssamfund som det danske skal der være garanti for, at alle borgere, især børnefamilier, skal kunne opretholde en anstændig levestandard - en levestandard, der ikke skader børnenes opvækst.
Men rapporten fra SFI peger jo på noget andet.
Forældre på de laveste ydelser bliver ikke alene straffet økonomisk, det går faktisk også ud over deres børn, og børnene lever i fattigdom.
Det er en kendsgerning, for det fortæller fem forskellige rapporter.
I 2002 var det 5 pct. af kontanthjælpsmodtageres børn, der voksede op i fattigdom, i 2006 var det 10 pct. Så der er sket en fordobling i andelen af børn i fattigdom.
Samtidig er en stor andel af dem, der rammes af kontanthjælpsloftet, indvandrere, og ifølge en rapport fra Arbejdsmarkedets Erhvervsråd er vi faktisk helt oppe på, at det er hver syvende indvandrer, der lever i fattigdom.
Det skaber selvfølgelig også en polarisering i samfundet.
Jeg ved godt, at ministeren ikke er så meget fokuseret på økonomi, men det har altså konsekvens for børnene, når familierne ikke har det godt økonomisk, og det får også betydning for børnene – i det her tilfælde også for vores etniske børn.
I 2006 var andelen af fattige børn blandt indvandrerfamilier på 20,8 pct. Så børnefattigdommen i Danmark er ikke alene et økonomisk og socialt problem, men har også fået et etnisk fortegn.
Kan ministeren bekræfte, at disse tal tilsammen giver et billede af, at børnefattigdommen i Danmark er et problem, der knytter sig til bl.a. fattigdomsydelserne?
Karen Ellemann (V), 2009-05-20:
Jeg kan godt høre, at spørgeren rigtig gerne vil tale ydelser med mig.
Til det må jeg igen sige, at regeringen på beskæftigelsesministerens område jo samlet set har lagt meget vægt på aktivlinjen i hele beskæftigelsespolitikken, og den linje bakker jeg naturligvis op.
Når jeg afholder mig fra at gå for langt ind på beskæftigelsesministerens område, er det på ingen måde for at sende bolden videre, men fordi jeg synes, at vi skal respektere fordelingen mellem ministeriernes ressortområder.
Jeg har ansvaret for den sociale indsats over for de udsatte grupper i vores samfund, og det er det, jeg vil diskutere.
Jeg vil igen utrætteligt gentage, at spørgsmålet om socialt udsatte ikke alene drejer sig om økonomi.
Yildiz Akdogan (S), 2009-05-20:
Tak for det.
Ministeren kan godt se, at vi har at gøre med en socialt udsat gruppe - håber jeg.
Det er rigtigt, at fattigdom ikke alene kan gøres op i økonomi, men nu er det sådan, at hvis man ikke har nogen penge, er det jo lidt underordnet, om der er nogen kulturelle tilbud.
Når man ikke har råd til at gå til dem, er man jo fattig lige meget hvad.
Det må også være en kendsgerning.
Red Barnet har sammen med SFI i deres rapport foreslået nogle konkrete tiltag, og en af de måder, man kan prøve at hjælpe de her udsatte grupper på - for det er jo børn, vi har at gøre med - er bl.a. ved at prøve at fjerne kontanthjælpsloftet og 300-timers-reglen.
Jeg ved godt, at det ikke er ministerens ressortområde, men det er nogle konkrete tiltag fra regeringens side, som har gjort, at forældrene ikke har det godt, hvilket betyder, at børnene er blevet dårligere stillet, og børnene er en udsat gruppe.
Karen Ellemann (V), 2009-05-20:
Jeg har netop redegjort for, at jeg naturligvis bakker op om regeringens aktive beskæftigelsespolitik, herunder de ydelser, der er forbundet med det.
Jeg har også utrætteligt nævnt og gør det igen, at det naturligvis bekymrer mig, når børn vokser op under vilkår, hvor der ikke tages hånd om deres behov.
Derfor er det jo afgørende, at kommunen efter serviceloven har pligt til at iværksætte den nødvendige støtte til børn, der har behov for støtte, uanset hvad årsagen måtte være, og årsagen er som sagt ikke altid økonomi, hvis man ser bredt ud over gruppen af udsatte børn.
Vi lever altså i et velfærdssamfund, hvor der tages hånd om borgere, som i kortere eller længere perioder har brug for hjælp.
Og som jeg efterhånden har sagt mange gange, vil jeg godt advare imod at antage, at forældre i lavindkomstgruppen er dårlige forældre, og at børnene pr. automatik er socialt udsatte.
Det tror jeg vil falde mange forældre i lavindkomstgruppen for brystet.
Under alle omstændigheder har kommunerne pligt til at holde øje med de forhold, som børn i kommunen lever under, pligt til at underrette imellem de forskellige systemer og forvaltninger, pligt til at iværksætte en undersøgelse, hvis der er grund til bekymring, og endelig en pligt til at iværksætte støtte, hvis der er behov for det.
Yildiz Akdogan (S), 2009-05-20:
Jeg kan tilslutte mig ministerens konstatering af, at vi lever i et velfærdssamfund.
Det synes jeg er bekymrende, og det synes jeg er noget, som man som politiker bør tage alvorligt.
Nej, det er sket på baggrund af nogle politiske beslutninger, som ministeren og regeringen har været med til at tage.
Så jeg vil egentlig høre ministeren, om det ikke er på tide at se på de politiske beslutninger, og om man på baggrund af nogle ændringer kan prøve at imødegå problemerne ved måske i dialog med beskæftigelsesministeren at se på nogle af de her fattigdomsydelser, så vi ikke får så mange børn, der lever i fattigdom.
Karen Ellemann (V), 2009-05-20:
Det bliver et meget kort svar, for jeg bakker fuldstændig op om den her aktive beskæftigelsespolitik, som vi fører, af den simple årsag, at det skal kunne betale sig at tage et arbejde.
Line Barfod (EL), 2009-05-20:
Vi synes også, at det vil være en rigtig god idé, hvis vi får lavet en fælles beretning, og jeg synes også, at det er fint at tage nogle af de ting med, som fru Lone Dybkjær peger på, og se på, hvad det er for nogle forskellige initiativer, som vi kan tage med.
Jeg tror, at det kunne være rigtig godt, hvis vi på den måde kunne få lavet en større beretning, som virkelig tog fat på det her område.
Jeg vil så bare sige til fru Vivi Kier, at jeg mener, at det er vigtigt, at man også får sikret en langsigtet og permanent indsats, og at det ikke kun er forsøg og projekter og kortsigtet, men at man faktisk gør noget langsigtet.
Jeg mener, at vi har et problem med, at vi på så mange områder inden for både social og sundhed laver de her kortsigtede projekter, selv om vi egentlig godt ved, at det er en indsats, der skal blive ved i flere år, og hvor de personer så kommer til at bruge en del af deres ressourcer på hele tiden at skulle søge nye penge og prøve at se, om projektet kan fortsætte, eller om det bliver lukket ned, og så skal man åbne noget nyt op osv., i stedet for at de kan bruge deres ressourcer på den indsats, vi egentlig helst vil have de brugte ressourcer på.
Derfor vil jeg gerne appellere til, at vi i den beretning sørger for, at der altså også er nogle permanente tiltag, for det tror jeg virkelig er noget af det der skal til. Så vil jeg ellers bare sige, at jeg synes, det er rigtig vigtigt, at man har muligheden for at få behandling, og jeg er helt enig i, at det både er dem, der er selvmordstruede, og de pårørende, og at det også, som fru Lone Dybkjær siger, er, inden man kommer så langt; der skal være nogle tiltag og nogle muligheder for at få fat i børn og unge og selvfølgelig også andre, som kunne være i risiko for at finde på at begå selvmord eller på andre måder skade sig selv.
Jeg tror, at det er rigtig vigtigt, at vi inddrager alle dem, der har god viden om og erfaring for, hvad det er, vi kan gøre, og så får lavet en virkelig god beretning med nogle gode initiativer.
Sophie Løhde (V), 2009-05-20:
Som jeg nævnte i min foregående tale, så ligner beslutningsforslagene B 147 og det her, B 158, jo hinanden til forveksling, om end forslaget fra Enhedslisten og Socialistisk Folkeparti ikke mindst økonomisk er væsentligt mere vidtgående end det forslag, som Dansk Folkeparti har fremsat.
Men jeg vil ligesom til det foregående gerne kvittere Dansk Folkeparti for det fremsatte forslag.
Vi er helt enige i intentionerne i forslaget, som jo også understøtter målsætningen i regeringsgrundlaget om at sikre en hurtig og intensiv relevant behandling for personer, der har forsøgt selvmord.
Som jeg også nævnte i min foregående tale, så synes jeg, det kunne være relevant - og vi er i hvert fald meget åbne over for det i Venstre - at vi i udvalget enten ser på og udarbejder en fælles beretning om området, eller at vi i vores beretning tilkendegiver, at det er noget, som vi i satspuljekredsen ønsker at se nærmere på, og at vi herunder vil drøfte, hvilke initiativer der eventuelt kan være behov for til at understøtte en bedre udvikling på det her område, udover de 20 mio. kr., som vi jo afsatte i forbindelse med den seneste satspuljeaftale.
Vi er som sagt enige i intentionerne og vil gerne kvittere for det fremsatte forslag, men det er klart, at vi også skal sikre, at vi kan finde en finansiering til en eventuelt yderligere styrkelse af området.
Men jeg synes, de initiativer, vi tog i forbindelse med den sidste satspuljeaftale, var positive, ligesom jeg også synes, man skal se på de initiativer, der er blevet taget gennem de sidste 5-10 år.
Når man hørte de foregående talere, kunne man godt få den opfattelse, at der ingenting var tilført det her område, og det syntes jeg retfærdigvis ikke var en helt korrekt gengivelse af det.
Det er ikke det samme som, at vi er i mål, men det er positivt, at der er igangsat en række initiativer på området.
Samtidig er jeg også meget enig i ministerens sidste kommentar om, at det jo også er vigtigt, at vi kigger tilbage og ikke kun frem, i den forstand, at vi også ser på, hvad det så er for nogle ting, der spiller ind.
Og her er det jo nødvendigt, at vi ikke kun har fokus på det psykiatriske system, men også på den rolle, som skole, forældre og os alle sammen som pårørende spiller i den forbindelse, og at vi også får det ind i drøftelserne på området.
Lene Hansen (S), 2009-05-20:
Ligesom det forslag fra SF og Enhedslistens side, som vi behandlede for få øjeblikke siden, er det her er et utrolig sympatisk forslag.
Det er i høj grad vigtigt at få gjort mere ved den indsats, der skal til for at få nedbragt antallet af selvmord og selvmordsforsøg i Danmark.
De helt horrible tal, der fremlægges i forslaget som baggrund for, at man fremsætter forslaget, kan vi simpelt hen ikke være bekendt.
Vi vil i Socialdemokratiet meget gerne være med til at ændre på disse forhold.
Først og fremmest skal vi have meget mere fokus på de personer, man kan sige er selvmordstruede.
Det er et emne, der ikke tales så meget om i dag i Danmark.
Det er velsagtens det, man kan sammenligne med et samfundsmæssigt tabu.
Men en drøftelse nedbringer jo ikke det alt for store antal selvmord og selvmordsforsøg, og vi er helt enige med forslagsstillerne i, at nu skal der gøres noget.
Sundhedsstyrelsen og Center for Selvmordsforskning har planer om og viden om, hvordan man kan begrænse antallet af selvmord og nok så vigtigt begrænse antallet, der forsøger igen efter at have overlevet et selvmordsforsøg.
Vi vil gerne fra vores side analysere de kompetencer, der allerede findes, og samle alle de gode erfaringer, vi overhovedet kan finde, før vi begynder at ændre på den nuværende struktur for forebyggelse og behandling af selvmordstruede.
Vi vil meget gerne samle Folketinget til en beretning om hjælp til selvmordstruede, hvor det klargøres, hvilke punkter Folketingets partier kan blive enige om.
Og måske kan vi endda her i dag blive enige om at lave en fælles beretning for de to forslag, som jo nærmest er identiske, i hvert fald hvad angår formålet.
Til slut vil jeg også gerne takke Dansk Folkeparti for at fremsætte forslaget og dermed være med til at igangsætte en nødvendig og vigtig debat.
Annette Lilja Vilhelmsen (SF), 2009-05-20:
Tusind tak for det.
Som sagt er vi i SF rigtig glade for, at Dansk Folkeparti også mener det samme, som vi gør, og hvem der nu kom først, synes jeg ikke vi skal hænge os i.
Vi skal bare være sikre på, at der sker noget.
Men det, vi savner særlig i lige det her forslag, er hjælp og støtte til de pårørende.
Så vores input til det her ud over det, jeg har sagt i den anden tale, jeg holdt, vil egentlig være, at vi ønsker at få noget fokus på de pårørende, bl.a. også fordi man ved, at pårørende til personer, der begår selvmord eller forsøger selvmord, er i en øget risikogruppe.
Så selvmord er ikke kun noget, der rammer den enkelte.
Det er noget, der er familierelateret, og derfor skal der være mulighed for, at nærmeste pårørende også kan få hjælp.
Vi støtter forslaget, og vi glæder os til, at det bliver endnu mere konkretiseret, og at vi kan gå tilbage i udvalget og få lavet en beretning om det og så få sørget for, at der kommer til at ske noget snart.
Det, som jeg er lidt usikker på, er i forhold til det med satspuljen.
Man kan sige, at satspuljemidler umiddelbart hører til forsøg.
Og der er lavet forsøg, nu skal der laves en plan, og den skal virke fremover.
Vivi Kier (KF), 2009-05-20:
Man kan jo endnu en gang knytte de kommentarer til det, at mennesker, der forsøger selvmord, uanset om det er blandt unge mennesker eller blandt ældre mennesker, ikke tilhører sådan en ensartet og homogen gruppe.
Det er et emne, som vi skal tage dybt seriøst, og det mener jeg faktisk også vi gør.
Alligevel er beslutningsforslaget jo godt og rigtigt set, og vi skal igen og igen turde snakke om det og være med til at aftabuisere det.
Da jeg ikke fik sagt det i min tale til det andet beslutningsforslag, vil jeg da gerne her tilkendegive, at jeg fra De Konservatives side gerne deltager i en fælles beretning.
Det er et væsentligt emne, og min fornemmelse siger mig, at der er et rigtig bredt flertal, der gerne vil det.
I satskredsen er det jo ikke kun forsøg, det kan også være projekter, man sætter i gang, for at se, om vi nøjagtigt rammer den målgruppe, og om vi får fat i dem, vi gerne vil have fat i.
Så jeg synes, det har været en fin debat, og at vi har fået sat fokus på et seriøst og meget alvorligt emne.
Lone Dybkjær (RV), 2009-05-20:
Også i lyset af sundhedsministerens bemærkninger, nemlig at vi ikke kun skal se fremad, vil jeg gerne her sige, da jeg nok ikke fik sagt det tilstrækkelig tydeligt, at det skal vi selvfølgelig, ligesom vi skal lave noget meget konkret - og det mente sundhedsministeren selvfølgelig også - for de personer, som kommer i kontakt med hospitalsvæsenet, for vi ved med sikkerhed, at den er gal med dem.
Det, som jeg også forstod på sundhedsministeren, var, at det også ville være godt at prøve at kortlægge, hvad det er.
Der er jo ikke noget entydigt svar på det, for der er mange forskellige svar.
Det er mange forskellige personer, og nogle af dem kan have alle muligheder her i livet, men finder alligevel ud af, at livet ikke er værd at leve.
Det er jo dybt tragisk, når det sker.
Derfor vil jeg også godt til det videre arbejde i Sundhedsudvalget bede om, at vi i hvert fald ser på, om ikke der er dele af vores B 108, der kan komme med.
For det, vi har sagt her, er jo, at der skal etableres samarbejde - det er igen i lyset af sundhedsministerens bemærkninger mellem skole, socialforvaltning og frivillige foreninger, og at vi skal prøve at give dem nogle redskaber.
Hvis vi prøver at inddrage de kræfter, er det jo noget af det, der kan kortlægge, hvad det er, der går galt.
Så siger vi i øvrigt også, at unge, der har forsøgt at begå selvmord, skal have adgang til intensiv hjælp, herunder gratis psykologbistand.
Jeg synes også, at det er nogle af de ting, der bør indgå, og som vi måske kan bruge.
SF's ordfører kom jo helt berettiget med en ret lang afslutning, hvor der også var en række konkrete forslag, som jeg synes vi skal tage med.
Så jeg vil opfordre meget til, at vi prøver at lave det arbejde hen over sommerperioden, at vi altså kigger på de her forslag og ser, om ikke vi kan binde en sløjfe om dem, så det bliver andre end bare dem - undskyld udtrykket, for det er sandelig slemt nok - der når hospitalsvæsenet, det er sandelig også vigtigt at få fat på dem, der ikke når hospitalsvæsenet, eller som man måske helt kan forhindre at begynde at gå ud ad den glidebane.
Så min appel er bare, at det ikke bare er de to beslutningsforslag her, men altså også Det Radikale Venstres forslag, B 108, som kan indgå i en eller anden fælles sløjfe om det her emne.
Dennis Flydtkjær (DF), 2009-05-20:
Som sagt af andre ordførere minder det her beslutningsforslag om en behandlingsgaranti til selvmordstruede på 48 timer jo rigtig meget om det andet beslutningsforslag, så vi burde måske have behandlet dem under et, for man kommer jo nemt til at stå og gentage sig selv heroppe.
Men jeg vil alligevel nævne nogle af de grunde til, at vi har fremsat det her beslutningsforslag.
Selv om vi siden 1980 har set, at der har været et fald i selvmord, altså fuldbyrdede selvmord, har vi alligevel set en stigning i selvmordsforsøg.
Og vi skal selvfølgelig arbejde for at få det antal ned.
Vi har jo ikke de helt nøjagtige tal for, hvor mange der forsøger selvmord, men vi ved i hvert fald, at alene i 2006 kom 4.026 mennesker på skadestuen efter et selvmordsforsøg.
Som jeg sagde i min sidste tale, er det et meget skræmmende tal, specielt fordi vi ved, at en tredjedel af de mennesker bliver sendt hjem igen fra skadestuen uden egentlig at have en opfølgende behandling.
Netop derfor er det jo vigtigt, at vi får lavet sådan en behandlingsgaranti på 48 timer for at sikre, at de får en eller anden form for hjælp.
Vi har bl.a. set i en rapport fra Amager Hospital fra 2008, hvordan man ved en aktiv opfølgning og støtte til selvmordstruede personer kan halvere antallet af gentagne selvmordsforsøg.
Derfor mener vi netop, at vi kan være med til at knække den kurve for selvmordsforsøg ved at lave den her behandlingsgaranti.
I det her beslutningsforslag siger vi ikke noget om, hvilken behandling den enkelte selvmordstruede skal have, for det kan jo være meget forskelligt, alt efter hvilken situation den selvmordstruede person er i.
Så selve fremgangsmåden skal naturligvis være underlagt en lægeeller psykologfaglig vurdering.
Forskningen viser jo også, at selvmord og selvmordsforsøg udspringer af mange forskellige grunde og forhold, som det også har været nævnt af mange af de andre, og derfor er det også vigtigt, at behandlingen er vidt forskellig.
Nogle mennesker kan have brug for at komme på en psykiatrisk afdeling, mens en ældre mand, der har mistet sin kone og derved har mistet noget livsgnist, måske skal have en helt anden hjælp.
Min pointe er bare, som jeg sagde i min sidste tale, at ingen selvmordstruede, hverken unge, gamle eller sindslidende, skal være overladt til at gentage og i værste tilfælde måske fuldbyrde deres handling med et nyt selvmordsforsøg.
Jeg vil derfor også gerne gentage det, som jeg sagde under behandlingen af det forrige beslutningsforslag, nemlig at ethvert selvmord er et selvmord for meget, og tanker om selvmord skal altid tages alvorligt.
Til sidst vil jeg gerne sige tak til alle de andre ordførere, fordi de har været positivt stemt over for det her forslag, og jeg ser meget frem til en god udvalgsbehandling og håber, at vi kan få lavet en god løsning for den her gruppe af mennesker, som er socialt udsatte.
Jeg er også meget enig i det, som bl.a. ministeren siger, nemlig at det også er vigtigt, at vi finder ud af at lave en undersøgelse af, hvorfor bl.a. unge piger vælger at se det her som en mulighed.
Line Barfod (EL), 2009-05-20:
Jeg skal bare høre, om ikke fru Sophie Løhde og Venstre er enige i, at der er forskel på et forskningscenter og et råd, ligesom der er forskel på f.eks. Det Kriminalpræventive Råd og så de forskellige forskningsinstitutioner, vi har, der forsker på området.
Det at have et råd på en række områder i Danmark har vist sig at have rigtig god effekt i forhold til at samle dem, der arbejder på området, herunder de forskellige forskningsindsatser, der er.
Så det at have et råd, der bl.a. også kan samle op med hensyn til de frivillige organisationer, er ikke en modsætning til at videreføre et rigtig godt forskningsarbejde.
Sophie Løhde (V), 2009-05-20:
Jeg er enig i, at der principielt er forskel på et råd og et center, men jeg fastholder samtidig, at jeg mener, at det center, vi i dag har, løfter og varetager et rigtig vigtigt område, og derfor tillader jeg mig bare stilfærdigt at påpege, at når nu det er, at vi i fællesskab har en målsætning om, at vi gerne vil gøre noget mere på det her område, så synes vi bare i Venstre, at det er vigtigere, at vi kigger på den direkte indsats og prioriterer arbejdet der frem for at nedsætte et nyt råd.
Men det er jo en prioriteringsdiskussion, og vi prioriterer jo altså den direkte behandling og opfølgning.
Line Barfod (EL), 2009-05-20:
Det er klart, at vi kan være uenige om, hvor mange penge vi vil prioritere til det her område, og at vi både mener, at man kan sikre, at vi har den direkte indsats, og at der kan være et råd, som kan være med til at koordinere, også i forhold til nogle af de frivillige foreninger, og kan være med til at skabe opmærksomhed osv. som f.eks. Rådet for Større Færdselssikkerhed, Det Kriminalpræventive Råd, Rådet for Større Badesikkerhed osv. er med til at gøre på de områder, hvor de agerer.
Så det er bare for at sige, at det her altså ikke handler om, at vi ønsker at erstatte noget, der er godt og velfungerende, med noget andet, men at vi ønsker at supplere med et råd.
Sophie Løhde (V), 2009-05-20:
Det var jo nærmest mere en kommentar end et egentligt spørgsmål, men jeg må bare samtidig understrege, at jeg også mener, at det center, vi har i dag, også varetager en koordinerende rolle.
Man kan sige med udgangspunkt i den nye specialeplanlægning, som i øjeblikket finder sted, at centret også spiller sammen med de anbefalinger, som ministeren også var inde på i sin tale, som kommer til at betyde, at der vil finde en mere specialiseret indsats sted på det her område.
Så jeg mener også, der er en koordinerende funktion i dag.
Jeg vil samtidig også gerne kvittere for den indsats, som de mange frivillige organisationer på det her område løfter.
Jeg nævnte Livslinien i min tale her i dag.
Det er jo et eksempel på en frivillig organisation, som løfter en enorm indsats i dag, som vi skal have den dybeste respekt for, og som vi jo i øvrigt også fra satspuljepartiernes side har støttet økonomisk gennem årene.