Mai Mercado (KF), 2015-05-21:
Det her forslag har til formål at skærpe sanktionerne for medier, der uretmæssigt krænker privatlivets fred eller bringer urigtige historier.
Og i beslutningsforslaget er der givet en lang række eksempler på kendte, der har været en tur i mediemøllen og har været udsat for det helt store stormvejr, tilsyneladende uden det mindste gran af sandhed.
Da jeg gik i gymnasiet, lærte vi om nyhedskriterierne.
Det var: identifikation, konflikt, aktualitet, væsentlighed og sensation.
Jeg gad nok vide, hvad nyhedskriterierne er i dag, for verden har forandret sig de sidste 15 år.
Privatlivet er blevet mere sårbart og mindre privat, i takt med at kameratelefoner og diverse sociale platforme har udviklet sig.
Nyhederne holder ikke så længe, journalister er på evig jagt efter en ny historie, og tempoet er højere.
Dertil hører også, at antallet af nyhedskanaler er eksploderet, såvel som at karakteren af nyhedskanalerne er meget mere forskelligartet end tidligere.
Så kan man vel egentlig også sige, at sensations- og identifikationskriterierne i nærmest pervers form har formeret sig i yderligere tre kriterier: celebrityfiksering, skandalehistorier og en negativ spiral, som betyder, at jo mere negativ en historie er, jo større er den.
For sandt at sige er det jo ikke kun SE og HØR, der kører de historier.
Det gør en række af de øvrige medier også.
Den nye virkelighed kræver også et nyt svar, og i Det Konservative Folkeparti mener vi, det er på tide at sætte foden ned.
Det betyder, at vi bakker op om det principielle i forslaget, om end vi ikke lægger os decideret fast på strafniveau og bødeniveau, fordi proportionaliteten jo er vigtig.
Men jeg vil gerne tilføje, at vi stadig væk ser nogle væsentlige problemer, som det her forslag ikke tager højde for.
For det er jo korrekt, at man kan klage til Pressenævnet, men forslaget tager ikke højde for, at omkostningerne ved at klage kan være meget høje.
Og her tænker jeg ikke på de økonomiske omkostninger, men derimod på de menneskelige omkostninger.
For klager man først til Pressenævnet, ser en række journalister sig kaldet til at omtale og nævne den indklagede sag igen og igen, og derfor vil disse kendisser, som indklager – eller ikke gør det – ofte gøre brættet således op: Kan det betale sig at lægge låg på og håbe på, at sagen hurtigst muligt bliver glemt?
Eller vil man forfølge sagen principielt og samtidig vide, at der vil komme indtil flere opfølgende artikler om emnet?
Det er forståeligt, men det er ærgerligt.
Derfor ser vi gerne en mekanisme – og jeg skal ikke kunne sige på nuværende tidspunkt, hvordan den skal være – hvor det i højere grad bliver mindre omkostningsfuldt rent menneskeligt at klage til Pressenævnet.
En af dem, der gik hele vejen, klagede og fik ret, var Oliver Bjerrehus, som af SE og HØR blev beskyldt for at være i narkoafvænning og på metadon.
Der skal en hel del styrke til at stå model til sådan nogle anklager.
Han kunne have valgt at lade det fare, så havde der formentlig eksisteret langt færre artikler om Oliver Bjerrehus og narkomisbrug i dag.
Han kæmpede, og han vandt.
Respekt for det, men der kan sagtens være andre kendisser, som er i en position, arbejdsmæssigt eller i deres privatliv, hvor de vurderer, at de ikke kan holde til at blive kædet sammen med en bestemt sag, og hvor de vælger at lægge låg på.
Og disse menneskelige omkostninger tager forslaget jo desværre ikke højde for.