Line Barfod (EL), 2009-05-18:
Jeg er også helt enig i, at der er et stort behov for at se på, hvordan vi forbedrer indsatsen over for ofre, at vi tager det langt mere alvorligt, at man har behov for hjælp, når man har været udsat for et overgreb, og at man skal blive en del af processen.
Jeg synes, at det er værd at overveje flere af de ting, der står heri, og se nærmere på dem.
Jeg tror, at noget af det, vi generelt skal til at se langt mere på i Danmark, og som vi nu tager et lille skridt med i forhold til konfliktråd, er hele det begreb, der hedder genoprettende ret eller opbyggelig ret - afhængigt af, hvordan man oversætter - altså det, at vi i den måde, vi traditionelt har gennemført retssager på både i Danmark og i andre vestlige lande, i høj grad har taget processen fra de mennesker, som har været udsat for forbrydelsen, så de ikke længere er en del af det, men bare skal møde op som vidner, og det ligesom ikke rigtig har noget med dem at gøre.
Det er samfundet, der tager det på sig.
Der er selvfølgelig på den ene side noget sympatisk og noget meget vigtigt i forhold til opbygningen af et retssamfund i, at samfundet går ind og siger: Vi vil ikke acceptere, at der er nogle borgere her, der bliver udsat for overgreb, og derfor sørger vi for, at den skyldige bliver straffet.
Det er det, man prøver at ændre på i opbyggelig ret, hvor man går ind og ser på, hvordan de mennesker, der er blevet berørt af den her forbrydelse, kan blive en del af processen igen, hvordan man kan tage dem med ind, og hvordan man kan se på, hvad der skal til, for at de kommer bedst muligt igennem det.
Det tror jeg at vi skal se langt mere på - og der er også lidt af de tiltag, der ligger her, der jo går ud på det - for det ville jo også betyde, at man kunne få nogle aftaler om: Hvordan skal ofret underrettes fremover om, hvad der sker?
Hvad kan man lave af aftaler for at sikre, at ofret ikke risikerer at møde sin gerningsmand igen, hvis hun eller han er bange for det osv.?
Hvad er det, der skal til?
Og man kan se på, hvad der kan gøres i forhold til erstatning, i forhold til psykologhjælp og andet.
Jeg synes selvfølgelig, at det er fint, at ofre for personfarlig kriminalitet får ret til psykologhjælp, det er der overhovedet ingen tvivl om.
Det burde være indført for flere år siden, at der ikke var så mange barrierer.
I det hele taget er det jo besynderligt med det sundhedssystem, vi har, at man har ret til at få behandlet et ben gratis, hvis det er brækket, men at man ikke har ret til automatisk at komme hen og få hjælp, hvis man har problemer af psykisk art, og det kan altså være mindst lige så invaliderende som et brækket ben.
Hvis man får en hurtig hjælp uden det store bureaukrati, kommer man som regel også hurtigere igennem det.
Der er også andre ting end det, der står her, som der kan være behov for at se på. I det hele taget er det, der handler om hurtigt at få nogle svar, hurtigt at få en afgørelse i forhold til erstatning osv., rigtig vigtigt, så man også kan holde op med at være offer.
For noget af det, som vi nok også skal til at se på, er, at det er vigtigt ikke at fastholde folk i at være ofre.
Og som systemet er bygget op i dag, bliver man altså fastholdt i at være offer i ganske lang tid, fordi det er afgørende i forhold til erstatning, psykologhjælp osv.
Og nogle gange går der rigtig, rigtig lang tid, før man får afgørelsen, og så skal man blive ved med at se på sig selv som offer.
Derfor tror jeg, at noget af det, vi også skal have med, og som jeg håber kan komme med i noget videre udvalgsarbejde og arbejdsgruppearbejde, er, at der skal være en meget hurtig sagsbehandling i de her sager, så vi hurtigt får folk til at holde op med at være ofre.
Så der er flere gode intentioner i det her, som jeg mener at vi skal arbejde videre med.
Det er ikke alt, vi er hundrede procent enige i, men vi mener, at intentionerne er rigtig gode, og at det er noget, som der er behov for at arbejde med.