Karen J. Klint (S), 2013-04-19:
Det er jo en vigtig debat, vi har i dag, og jeg har også set, at vi har rigtig mange publikummer, som lytter interesseret med.
De er her måske af en lidt anden årsag, men de har i hvert fald i deres dagligdag også mange unge mennesker og børn, som er i den målgruppe, vi taler om i dag.
Det bliver svært at sige noget epokegørende nyt i ordførertalerne herfra og videre frem, for ministrene har været på, og enighed gør jo Folketinget stærkt i den her sag.
Men jeg vil alligevel prøve.
Vi har i årevis vidst, at dramatiske oplevelser kan påvirke og begrænse børns, unges og voksnes livskvalitet for resten af livet, men vi har ikke rigtig kunnet finde ud af, hvornår vi skal sætte ind.
Er det, når senfølgerne kommer, er det, når oplevelsen er ny, eller kan vi endda gå ind og prikke nogle ud, før de får de oplevelser, der bagefter skader dem for livet?
Dengang vidste vi ikke, at det var noget, der hed PTSD.
Vi vidste bare, at det skadede barnet for livstid.
Jeg har mødt andre mennesker i mit tidligere arbejde, som også har fået diagnosen i dag.
Der er en person i mit bagland i Vejle, der er stået frem her for nylig og har fortalt sin livshistorie.
Hun er 60 år i dag, hun har været indlagt 35 gange på psykiatrisk afdeling, hun har modtaget medicin i 22 år, og først da hun møder den rette psykolog, får hun en hukommelse.
For alle hendes barndoms trængsler har været fortrængt, og først da hun genopdager, hvad det egentlig var, der skete i barndommen, kan hun så få en behandling.
Men det er faktisk 54 år efter, at det misbrug mod hende stoppede, at hun får et flashback, der tydeligt nok viser, hvorfor hun har været neurotiker, hvorfor hun har været diagnosticeret som skizofren og alt muligt andet.
Men det er efter 35 indlæggelser og 22 år på medicin.
Det kunne vi måske have været bedre eller i hvert fald hurtigere til at opdage.
Så jeg synes, at det er meget vigtigt, at vi får systematiseret den viden, som vi i øvrigt er i underskud af, mere; at vi ikke kommer til at lave lappeløsninger; og at vi lytter til nogle af de her mennesker, der har diagnosen i dag, så vi får bedre viden om, hvordan vi kunne have opdaget det noget før, og måske også hvordan vi kunne have set det på den pågældendes livssituation.
Var det et forløb, hvor det skete langsomt?
Var det en trafikulykke, der skete helt pludseligt, og som medførte, at man fik posttraumatisk stress-syndrom bagefter?
Så kan vi jo ikke på samme måde forebygge eller gribe ind i tide, men det kan vi måske gøre kort tid efter.
Vi ved jo, at også alvorlig sygdom i familien, tab af forældre og tab af søskende kan udløse det, og her kan man jo ikke bare sige, at det kun skal være behandlingssamfundet eller sygehusvæsenet eller socialvæsenet, der skal træde til.
Der synes jeg faktisk også, at vi som almindelige borgere har et medansvar for vores nærmeste eller dem, som vi støder på i vores hverdag, og at vi også bør stille os lidt mere til rådighed som medmennesker og tænke på, at der altså er nogle mennesker, som har oplevet noget her.
Lader vi dem være alene, fordi vi selv har en bekymring eller angst for det?
Tør vi gå ind og sige goddag?
Tør vi gå ind og møde dem med de oplevelser, de har?
Kan vi sidde stille længe nok til at lytte, så de får læsset af?
For vi lever jo i et samfund i dag, hvor familierne bliver mindre, og vi har måske ikke det netværk, som man plejede at have.
Så det kan også være noget af det, jeg synes at vi skal have fokus på.
Så er det jo også rigtig fint, at der de senere år er kommet nogle foreninger.
Jeg var med til den stiftende generalforsamling for den første PTSD-forening, der blev dannet i 2009, og nu har de unge selv dannet en forening.
Det er jo rigtig godt, for det sætter fokus på det.
Vi har også nogle foreninger, der på andre måder hjælper de mennesker, som er i den her målgruppe.
Det kan være sådan nogle som Lisbeth Zornig Andersen, der gør et godt arbejde og sætter fokus på de vilkår, nogle mennesker vokser op under, og på de livslange skader, som forløbet giver.
Der er også en anden forening, der hedder BoPaM med Bodil Neujahr, der sætter fokus på det.
Der er mange andre foreninger, der gør det.
Næsten alle pårørendeforeninger sætter fokus på det og har en vis indsigt i det.
Så vi har rigtig mange gode samarbejdspartnere, der godt vil hjælpe med deres viden.
Men jeg tror også bare på, at vi er nødt til at centralisere noget af den her viden, så vi får lidt evidens på området, så det ikke bare baserer sig på vores egen lommefilosofi og vores egen private oplevelse af, hvad der er godt.
Så det skal være mit bidrag til debatten med en opfordring om, at ikke alene civilsamfundet, men også rigtig mange faggrupper sætter fokus på det og hjælper med at udvikle, hvordan vi kan spotte årsagerne noget før, og hvordan vi kan hjælpe folk lidt tidligere og lidt bedre, end vi gør i dag.