Søren Krarup (DF), 2010-04-09:
Udenrigsministeren har ganske ret i at påpege det tankevækkende i, at vi netop den 9. april har et sådant beslutningsforslag på dagsordenen.
For datoen den 9. april 1940 er som bekendt den sorteste og usleste dag i danmarkshistorien.
For første gang blev hele landet besat af fjendemagt.
For første gang overgav den danske regering landet til fjendtlig besættelse uden at gøre modstand – usselt og beskæmmende!
Ingen kan heller være i tvivl om årsagen til denne usselhed.
Det var radikalismens modne frugt, den, der siden 1884 med dagbladet Politikens kampagne mod dansk forsvarsvilje, som man systematisk kaldte militarisme, og siden 1905 med Det Radikale Venstres stiftelse og skæbnesvangre indflydelse havde haft held til at bestemme dansk udenrigs- og forsvarspolitik.
den 9. april 1940 var hovedmanden bag katastrofen.
Jo, det er symbolsk, at Enhedslisten opfordrer til kapitulation netop den 9. april.
For vores deltagelse i krigen i Afghanistan er også symbolsk i sit bevidste brud med P. Munch og forsvarsnihilisme og defaitisme.
Lad mig blot endnu en gang gentage, at der skete et systemskifte i 2001.
Ikke tilfældigt understregede Anders Fogh Rasmussen, at den nye regering undsagde samarbejdspolitikken med den tyske besættelsesmagt.
Ikke tilfældigt sagde den nye regering derfor ja til at deltage i krigen i Irak og Afghanistan.
Det er et udtryk for, at vi bevidst gør op med holdningen fra den 9. april 1940, fordi vi nu vil forsvare og hævde os selv.
Krigen i Afghanistan er jo nemlig en forsvarskrig.
Det er den vestlige verden og dermed også Danmark, der er truet af den islamiske terrorisme – den, der angreb os den 11. september 2001.
Vi kæmper mod terroristerne i Afghanistan for at forhindre dem i at bedrive terror imod os i Danmark.
Dette er realiteten i det hele.
Det er derfor, danske soldater kæmper og dør i krigen mod Taleban og Al-Qaeda.
De forsvarer Danmark i Afghanistan i Helmand-provinsen.
Derfor er vores beundring og taknemlighed for deres indsats og kampvilje også så stor, og derfor afviser vi med foragt et beslutningsforslag som Enhedslistens i dag.
Men vi er samtidig klar over, at betingelserne er så vanskelige, at defaitistiske lokketoner som nu Enhedslistens kan være vanskelige at undgå.
For Afghanistan er jo en næsten uoverkommelig opgave.
Kender man en smule til landets historie, ved man, at det aldrig har været et disciplineret og homogent samfund.
Det har været et klan- og stammesamfund, der har ligget i evig borgerkrig, og bl.a. englænderne var aldrig i tvivl om det umulige i at få et ordnet samfund ud af Afghanistan.
Men så kunne man søge at stabilisere landet så vidt, at det undlod at angribe sin omverden, og dette er jo netop NATO's og vores opgave.
Alle sværmeriske forestillinger om fuldendt demokrati og menneskerettigheder kan vi lade fare.
Det bidrager kun til at forvirre vore forestillinger, men kan vi hjælpe afghanerne så vidt, at de hæderlige holder slynglerne i skak og de retskafne holder sig Taleban fra livet, så har vi ydet et stort bidrag til at stabilisere Afghanistan og dermed beskytte os selv imod den terror, som Taleban søger at sprede i verden.
Det er dette, de danske tropper bidrager til.
Det er derfor, deres indsats er så nødvendig.
De fortjener virkelig vores støtte og respekt, og der kan under ingen omstændigheder være tale om at svigte dem og dermed os selv, heller ikke selv om P. Munchs efterfølgere søger at overtale os til det, heller ikke selv om efterkommerne af det kommunistiske parti, der var Hitlers mest trofaste støtter i Danmark i perioden fra den 9. april 1940 til den 22. juni 1941, taler søde, falske ord for os i dag.
Det er den 9. april i dag, og vi har høstet en lære af denne dag, som vi ikke vil glemme.