Stine Brix (EL), 2015-02-26:
Mennesker med alvorlige psykiske lidelser har krav på så vidt muligt at kunne styre deres liv og den behandling, som de modtager fra sundhedsvæsenet.
Og målet for den behandling, som vi tilbyder, skal være, at mennesker, som har en alvorlig psykisk lidelse, kan komme sig og kan leve et godt liv.
Der er stadig et stykke vej til, at vi er der i dagens Danmark, men i de seneste år er der blevet taget vigtige skridt.
Psykiatrien har fået opmærksomhed med et psykiatriudvalg og med en handlingsplan.
Der er fulgt op med penge fra både finanslov og satspuljer, taget initiativer til, at både bygninger og arbejdsmetoder bliver mere tidssvarende, og at de mennesker, som har psykiske lidelser, i højere grad kommer i centrum.
I dag er det så en opdatering af psykiatriloven, som er på dagsordenen.
Og det er meget vigtigt, for den regulerer, hvordan dagligdagen på de psykiatriske afdelinger rent faktisk foregår.
Loven sætter rammer for noget af det, som er allermest udskældt og allermest forhadt og kontroversielt ved psykiatrien, nemlig at man kan benytte sig af tvang.
Det er Enhedslistens mål, at vi kommer helt af med tvang i psykiatrien, og at vi på sigt bliver i stand til at udvikle metoder, der kan forebygge og håndtere mennesker med psykiske lidelser og konfliktsituationer som følge af det, og som overflødiggør tvangen.
Nogle tænker måske, at det lyder for godt til at være sandt, men det er faktisk ikke mere utopisk, end at vi allerede i dag kender til psykiatriske afdelinger, kender til centre, som er kommet rigtig, rigtig langt og nogle steder endda næsten er kommet helt af med tvangen.
De taler selv om, at det drejer sig om et markant kulturskifte, en markant kulturændring i tilgangen til, hvornår man bruger tvang.
De mange gennembrudsprojekter, som mange afdelinger over hele landet har været med i, viser også lovende resultater i forhold til at kunne nedbringe brugen af tvang.
Det er faktisk muligt at komme derhenad, og det er et rigtig, rigtig flot stykke arbejde, som er blevet lavet.
Det, der er vigtigt for mig, er, at den lovgivning, vi behandler her i dag, understøtter, at den udvikling kan fortsætte, og at vi kommer tættere på målet: at komme af med tvang.
Jeg synes, der er gode takter i lovforslaget, også selv om det ikke går helt så langt, som vi gerne havde set.
Men det er helt sikkert et fremskridt, at personalet på en psykiatrisk afdeling nu bliver forpligtet til at indhente en forhåndstilkendegivelse fra patienter om, hvordan man ønsker at blive behandlet, når man f.eks. bliver angst, psykotisk eller på anden måde har brug for hjælp fra personalet.
Det er også rigtig vigtigt, at lovforslaget understreger, at personalet har pligt til at sikre, at der bliver drøftet, hvordan pårørende bliver inddraget i behandlingen.
Vi kunne godt have tænkt os, at der havde været en lidt strammere forpligtelse på det område, men det er rigtig godt, at pårørende skrives ind i lovgivningen.
En vigtig del af diskussionen i dag har jo drejet sig om børns og unges rettigheder, og det er også et rigtig vigtigt tema for mig.
Her er nogle klare fremskridt, f.eks. at tvang mod børn fremover skal registreres, og at børn og forældre har ret til en eftersamtale.
De muligheder havde man frem til 2006, men de faldt bort på det tidspunkt, da man ændrede psykiatriloven.
De muligheder kommer nu tilbage.
Det er positivt.
Jeg må også samtidig understrege, at det er mit synspunkt, at det ikke er nok.
Jeg mener, at børn og unge ligesom før 2006 skal have muligheden for at kunne klage, skal have muligheden for at kunne få en beskikket patientrådgiver, når de bliver udsat for tvang.
Det er børnenes rettigheder, som er det helt centrale i den her sammenhæng.
Jeg synes, vi skal lytte til den indtrængende opfordring, som kommer fra f.eks. Børnerådet og fra SIND og Bedre Psykiatri, som repræsenterer forældrene, og faktisk også fra regeringens eget psykiatriudvalg, som skriver, at de ønsker, at man i forbindelse med at klargøre børns retsstilling i forhold til psykiatriloven sikrer, at børn bliver omfattet af psykiatrilovens bestemmelser og f.eks. får klageadgang.
Jeg synes faktisk, det er en lille smule – hvad skal man sige – kun at medtage den halve sandhed, når man kan læse i bemærkningerne til lovforslaget, at man henviser til psykiatriudvalgets ønske og efterlysning af en mere klar retsstilling, men at man ikke tager den del med, som handler om, hvad det så var, man faktisk ville fra psykiatriudvalgets side.
Det er ikke skrevet ind.
Bedre Psykiatri og SIND repræsenterer bl.a. forældrene.
Dem har vi talt en del om her i dag.
De appellerer stærkt til, at man får den her mulighed for, at børn kan klage, og at børn kan få en beskikket rådgiver.
Og de beskriver situationer, som jeg tror at folk, der ikke har oplevet den form for tvang, man bruger, har svært ved at sætte sig ind i.
Det er f.eks. unge piger, som er hårdt ramt af anoreksi, som fastholdes meget, meget voldsomt, får en sonde ned i halsen og bliver tvangsfodret.
Organisationerne fortæller om familier, som går i opløsning under vægten af at skulle tage stilling til, hvorvidt det skal være tvang, eller det ikke skal være tvang.
Vi mener, det skal være en lægefaglig vurdering, hvornår man bruger tvang, og ikke et spørgsmål, som forældrene skal tage stilling til.
Vi vil gerne arbejde videre med den her del af forslaget, og det vil vi selvfølgelig meget gerne gøre i samarbejde med andre partier, der ønsker det.
Jeg skal lige nå at sige noget ganske kort til nogle af lovforslagets andre punkter, jeg skal gøre det helt summarisk.
I forhold til tvangsfiksering: Vi så gerne, at man gik længere, men vi kan støtte det, der ligger. I forhold til oppegående fiksering og ambulant tvang: Det støtter vi ikke, det har vi heller ikke gjort tidligere.
Endelig i forhold til undersøgelse af post m.v.: Jeg synes, det er meget væsentligt, at patienten kan klage.
Det skriver man i høringsnotatet også er tilfældet i dag.
Man skriver også i høringsnotatet, at det vil man tilføje i bemærkningerne.
Jeg har ledt og ledt efter det, men jeg kan ikke finde det.