Høgni Hoydal (T), 2010-10-07:
Ligger Bermuda i Nordatlanten?
Det er noget af det, jeg vil tale om i dag.
Jeg vil også tale om finanskrisens stadier, om demokrati, ansvar og frihed, som statsministeren bl.a. nævnte i sin tale, og jeg vil tale lidt om udenrigspolitik.
Statsministeren er, som jeg kender ham, en meget udadvendt mand.
Jeg må dog sige, at jeg synes, at denne tale, denne redegørelse, som statsministeren holdt i tirsdags, var meget, meget indadvendt, et meget begrænset udsyn og en utrolig fokus på bare Danmark som Danmark og de problemer, som Danmark selvfølgelig har.
Det kan vi nu ikke gøre så meget ved.
Jeg kunne have tænkt mig, at han talte om konflikten i Mellemøsten og de strandede fredsforhandlinger mellem Israel og Palæstina, at han måske tog skridt til, at de nordiske lande i fællesskab lagde stærkere pres på Israel om at stoppe den bosætterpolitik, der ødelægger hele fredsprocessen.
Det har vi fuld respekt for.
Finanskrisens stadier er vel et af de temaer, som statsministeren berørte, og jeg tror ikke, at vi kan blive så uenige om finanskrisens stadier, uagtet hvor vi står i det politiske spektrum.
Jeg ser det sådan, at baggrunden for finanskrisen – både denne og hidtidige – har været demokratiets kapitulation over for finanskapitalens magt og dens luftige koncentration af massernes værdier på de fås hænder.
Næste stadie, når krisen er konstateret, har jo været, at demokratierne, altså massernes og den brede befolknings midler, har været brugt massivt til at redde den selv samme finanskapital.
Vi står vel nu i tredje fase, som også kendes, altså at den finanskapital, der er reddet med offentlige midler, nu rejser sig igen som en fugl Føniks af asken og bliver endog rigere, end den var før krisen og før tiltagene.
Det tror jeg at vi kommer til at konstatere over hele verden, både i Danmark og andre steder.
Når vi nu er ved finanskrise, bliver jeg desværre nødt til at sige, at vi fejrer et jubilæum på Færøerne i disse dage, ikke et jubilæum, som vi er stolte af – tværtimod – men det er præcis 18 år siden, at vi havde vores store bankkrise i 1990'erne, og vi har desværre nu fået vores tredje bankkrise under hjemmestyret.
Den gamle sparekasse, hvis navn jo betyder eg, er desværre faldet, og det har efterladt et samfund, der egentlig troede, at det ikke var så berørt af finanskrisen og, kan man sige, de færøske bankers lidt forsigtige udfarenhed, men det er så sket her, og det er selvfølgelig en meget, meget stor sag i Færøerne, som det selvfølgelig kan være svært at sætte i perspektiv over for danske politikere.
Der er sket det, at halvdelen af vores finansmarked altså nu er sat under administration, er kommet ind under Finansiel Stabilitet, og banken har altså finansieret halvdelen af det færøske erhvervsliv, halvdelen af de færøske husstande osv. osv.
Det er altså den tredje bankkrise på bare 50 år.
Jeg vil sige nogle ting nu, som ikke må misforstås og forstås, som om jeg prøver at fralægge mig ansvaret, tværtimod.
Denne sag om en ny færøsk bankkrise, denne gang med Eik Bank, viser efter min mening igen, hvordan demokratiet kapitulerer over for disse finanskræfter, og det bliver ekstra eller dobbelt, når det gælder de færøske forhold.
De færøske myndigheder blev orienteret af den danske økonomiminister en fredag aften, 3 dage efter at den danske minister havde fået budskabet fra Finanstilsynet om, at det var helt galt i den her bank.
De færøske myndigheder har ingen indsigt i, hvad der sker.
Det rejser nogle spørgsmål, både hvordan det kunne være, at man en måned før havde sagt, at det hele stod vel til, og hvordan Finansiel Stabilitet i marts måned i år havde sat nye penge i Eik Bank.
Så det rejser nogle spørgsmål, også om hele orienteringen, og vi bliver nødt til at få klarlagt hele det forløb ved selve kollapset, selvfølgelig både bankledelsens ansvar og også de tilsynsførende myndigheders ansvar osv. Men dette er ikke et forsøg på at sige, at det her er Finanstilsynets skyld, tværtimod.
Jeg synes, at det, vi oplever igen i Færøerne, er den her dobbelte fremmedgørelse, altså demokratiet har kapituleret over for finanskapitalen.
Man har dog selvfølgelig i Danmark styr på sin egen finansverden, men i Færøerne har man fralagt sig det ansvar, og det har man gjort bevidst.
Vi har jo haft utallige forslag, også her i Folketinget, om, at de færøske myndigheder selv skal tage ansvar for indsigten i sin egen finansverden og ansvar for sit eget finanstilsyn, selvfølgelig i samarbejde med andre, og selvfølgelig være med til at regulere den villige finanskapitals flugt.
Det har man bevidst valgt ikke at gøre, og det må jeg harmes over.
Men vi kan forhåbentlig lære af sagen.
Ansvaret er altså blevet fralagt, og jeg bliver nødt til at sige: Hvad ville Folketinget eller den danske regering sige, hvis man bare sad som tilskuer til, at både Nordea og Danske Bank gik ned på en aften, og man fik 57 timer til at gøre noget i?
Nu sidder man som tilskuer til, at halvdelen af det færøske samfund er sat under administration.
Det har ikke noget med demokrati at gøre i min verden.
Derfor er det blevet sådan – og det er igen ikke et angreb på den ene part her – og her kommer Bermuda så ind.
Det, vi ser her, og det, vi ser efter utallige sammenhænge i det her såkaldte rigsfællesskab, er, at rigsfællesskabet, som man kalder det, er blevet en slags ansvarsforflygtigelsens Bermudatrekant.
Det vil sige, at alle store sager, som har betydning for forholdet imellem landene i det her såkaldte rigsfællesskab, alle de store sager, der sejler ind i den her trekant, uvægerlig får den konsekvens, at ansvaret fordufter.
I dag kan færøske politikere sige, at de ikke vidste noget om banksagen og fralægge sig ansvaret.
De danske myndigheder kan sige, at deres mål jo er at holde en dansk finansverden og det danske finansmarked flydende, og det har man jo gjort.
Man har selvfølgelig i Danmark set Eik Bank som en lille bank, men i Færøerne er den altså en lige så stor bank som Danske Bank og Nordea i Danmark.
Herved evaporerer ansvaret.
Det er det store problem.
Det ses ikke kun i banksagen her.
Det ses også, når det gælder udenrigspolitikken.
Lad os nu bare tage den arktiske politik.
Hvem har egentlig ansvaret for den og for de enorme udfordringer, som vi har haft mange sager om?
Hvem har ansvaret for, at Danmark blev nødt til at gå imod færøske interesser i hvalsagen for nylig?
Jamen det er jo modstridende interesser, hvor jeg godt forstår, at man har andre interesser i Danmark.
Men demokratisk set
bliver det også en ansvarsforflygtigelsens Bermudatrekant, som vi oplever.
Hvad skal vi så gøre?
Hvad bør der gøres?
Vi må ud af det her, hvor man ser politikken, som vi oplever den i dag.
Jeg tror, at jeg taler på hele det færøske systems vegne, når jeg siger, at politik vel i det her forhold mellem Danmark og Færøerne er blevet en slags fænomen, hvor politikken er blevet sådan, at det er blevet et redskab, hvor man holder befolkningen væk fra de vigtigste beslutninger, der vedrører dem.
Det er det demokratiske problem.
Derfor ville den mest rationelle og demokratiske vej være at lave en demokratisk oprustning.
Hvis vi brugte de samme midler til at opruste os demokratisk, som vi har brugt på at redde finanskapitalen, ville sagen se helt anderledes ud.
Her har vi jo et bud.
Vi har jo lavet et forslag til en færøsk forfatning, en demokratisk infrastruktur, som slet og ret siger, at det færøske folk selvfølgelig har ansvaret for, hvad der sker i Færøerne, og så kan vælge, hvordan deres forhold skal være til omverdenen.
Det er jo sagen i den her forfatning, som vi har diskuteret før i Folketingssalen.
Men hvad sker der igen?
Jeg kan godt forstå det, men jeg må harmes over det alligevel.
Først får vi hr. Søren Espersen på banen som den store Bastian, der skal straffe de uvorne unger, som har tilladt sig at lave en demokratisk forfatning.
Missionen er vel lykkedes.
Alle partier var jo fuldstændig enige i Færøerne.
Så blev statsministeren nødt til at komme på banen.
Han er måske så lidt mere politimester Bastian i sin fremfærd, men fra Kardemommeby.
Men missionen lykkedes.
Man har fået, kan man sige, skræmt en stor del af det færøske politiske system væk fra det her forfatningsforslag, som man var enig om at lægge ud til folkeafstemning, og derved har vi altså igen stadfæstet det demokratiske underskud.
Mennesker vokser med ansvar og frihed og tillid.
Det gælder også for samfund, når det gælder finansielle forhold osv.
Det håber jeg at statsministeren og hele det danske system vil indse.
Vi må bryde ud af ansvarsforflygtigelsens Bermudatrekant, og det skal være mit håb for den kommende tid her i Folketinget.