Karsten Lauritzen (V), 2014-06-03:
Tilbage i 1995 havde filmen »The Net« – eller »Nettet« på dansk – premiere.
Filmen handler kort fortalt om en kvindelig softwareprogrammør, som kommer på tværs af et komplot.
I forsøget på at uskadeliggøre programmøren, stjæler de kriminelle bagmænd hendes identitet.
Dengang, for efterhånden 20 år siden, var filmen et blik ind i en fremmed verden – en verden, hvor en stor del af livet foregik online, og hvor afhængigheden af internettet var udpræget.
Dengang kunne man i biografens mørke gyse over hovedpersonens håbløse situation og efter filmen glæde sig over, at så vidt var det alligevel ikke kommet.
Der er vi så til gengæld nærmest
i dag, knap 20 år senere
Identitetstyveri er, om ikke hverdagskost, så noget, vi desværre oplever næsten hver dag.
Man behøver end ikke at være på sporet af et større komplot for at opleve, at ens liv og hverdag bliver tyvstjålet.
I 1995 var der et fåtal, der levede som hovedpersonen i »The Net«, altså »Nettet«, og bortset fra hende var resten mænd på omkring 20 år med alt for store briller og tennissokker i sandalerne.
I dag skriver vi 2014, og her er stort set alle online.
Rigtig meget foregår digitalt: Det gælder indkøb, underholdning og efterhånden også en rigtig stor del af vores kontakt med offentlige myndigheder.
Derfor ophobes der enorme mængder af data om vores gøren og laden.
Bit for bit spejles de mest private og intime dele af vores liv på servere i både Danmark og resten af verden.
Digitaliseringen rummer nogle fantastiske muligheder, som vi skal udnytte.
Vores liv bliver lettere, og virksomhederne bliver mere produktive.
Men medaljen har også en bagside ikke ulig den, der udspiller sig i filmen »The Net« – en bagside, vi har oplevet adskillige grimme eksempler på bare inden for det seneste år.
Foruden identitetstyverier har vi set, hvordan adgangskoder til både brugerkonti hos Danmarks Radio og politibetjentes e-mail er blevet stjålet.
Kendte personers kreditkort er blevet overvåget systematisk, og databaser med dybt fortrolige oplysninger er blevet hacket.
Samtidig må vi konstatere, at mange af vores mest private oplysninger er havnet på et kæmpe tag selv-bord.
Fra Nets lyder det, at selv nyansatte callcentermedarbejdere har haft adgang til alle vores kreditkortoplysninger – en åben dør til ekskæresters, familiemedlemmers og kendte menneskers kreditkortkøb, som der ifølge tidligere medarbejdere er blevet snaget flittigt i.
Også en række banker har haft brodne kar.
Her er der flere eksempler på medarbejdere, der via bankernes systemer har rodet rundt i både naboers og venners økonomiske forhold, og i hvert fald i ét tilfælde har en bankansat udnyttet disse fortrolige oplysninger i et udestående med en kammerat.
Det er imidlertid ikke kun detaljer om vores økonomi, der er frit tilgængelige for en meget bred kreds af personer.
Tilbage i marts måned berettede forfatteren Leif Davidsen om, hvordan en medarbejder fra et analyseinstitut uden varsel ringede ham op med spørgsmål om hans syn på Hvidovre Hospital.
Medarbejderen havde i den forbindelse haft adgang til information om en hospitalsundersøgelse af Leif Davidsen, en undersøgelse, der – ligesom vores øvrige helbredsoplysninger er det – er privat, og som det er op til os selv hvem vi vil dele med.
Men som før nævnt er det ikke kun en bred vifte af personalegrupper, der har haft adgang til private data.
For omtrent et års tid siden blev Danmark rystet af nyheden om at kæmpe hackerangreb mod både politiet og cpr-registeret.
Over længere tid havde en it-kriminel fra Sverige haft adgang til data, der burde være topsikrede.
Det var de åbenbart ikke.
Man behøver ikke nødvendigvis at være hacker for at få fingre i danskernes cpr-numre.
De flyder nemlig i stor stil rundt på offentlige hjemmesider.
Hvis man bare gider lede en lille smule, kan man finde mange af vores personnumre.
Og med et andet menneskes personnummer i hånden ved vi at der er adgang til rigtig mange ting.
Kort sagt: Det sejler, og her taler vi om hjemlige udfordringer.
Hvad kan vi så ikke forvente, når stadig flere data sendes til servere i udlandet, enten fordi det er billigere at opbevare dem der, eller fordi virksomhederne med vores persondata kommer på udenlandske hænder?
Det er netop sket for Nets, og andre virksomheder – siger rygterne – er på vej til udenlandske købere.
Venstre har fremlagt en stribe forslag til, hvordan vi kan være med til at sikre vores personfølsomme oplysninger – forslag, vi meget gerne diskuterer med regeringen, resten af Folketinget og erhvervslivet.
Vi er nødt til at gøre noget.
Vi kan ikke bare sidde på hænderne, mens ukendte personer overvåger os, udnytter intime detaljer om vores privatliv eller stjæler vores identitet.
Digitaliseringen er truet, hvis vi vælger bare at lade stå til, som regeringen indtil videre efter vores opfattelse har gjort, for hvem har lyst til at bruge de digitale løsninger, hvis man risikerer at blive den næste, der mister sin identitet til en it-kriminel, eller oplever, at andre ved ting om en, som man for alt i verden ønsker at holde sig selv?
Vi har bedt danskerne om at bruge de digitale løsninger for at forbedre den offentlige service og spare vigtige ressourcer.
Derfor har vi også et ansvar for, at danskernes personfølsomme data opbevares sikkert.
Venstre er klar til at løfte dette ansvar.
Spørgsmålet er, om regeringen er det.
Forslag til vedtagelse »Folketinget pålægger regeringen at udarbejde en samlet strategi for tilstrækkelig sikring af danskernes personfølsomme data, herunder krav til, hvorledes data indsamles, bearbejdes, anvendes og opbevares med henblik på at forhindre ulovlig adgang og uretmæssig brug af danskernes personfølsomme data, uanset om disse data fysisk befinder sig hos offentlige myndigheder eller private virksomheder, og uanset om de befinder sig i Danmark, EU-medlemslande eller tredjelande.«