Per Stig Møller (KF), 2011-11-17:
Jeg takker ministeren for de udmærkede redegørelser om det nordiske samarbejde, Østersøsamarbejdet og det arktiske samarbejde.
De er jo ganske udmærkede, for det omhandler jo den tidligere regerings gerninger på området og er naturligvis også derfor tilfredsstillende.
De viser et meget vidtfavnende engagement og meget omfattende aktiviteter i alle fora og underfora og ikke mindst for det nordiskes vedkommende i civilsamfundet, som hr. Bertel Haarder jo var inde på.
Det er godt, for det er netop borgernes samarbejde, som gør det nordiske fællesskab levende og bærer det ind i fremtiden.
Jeg bemærker mig initiativerne til at styrke Nordens position inden for uddannelsesforskningen, og det er der sandelig også brug for, hvis vi skal stå distancen i den skærpede globale konkurrence.
Her kan vi i Danmark sikkert drage nytte af de erfaringer, ikke mindst Finland har gjort sig og udnyttet med succes.
Vores tilgang til uddannelse i vore skoler er jo meget forskellig i Norden, og det må den også gerne være, men vi kan alle have gavn af at lære af de bedste indsatser og resultater.
Jeg bemærker mig ikke mindst de kloge ord i redegørelsens afslutning om, at vi nu er under konkurrence på områder, hvor de nordiske lande før kunne regne sig for førende – det gælder jo f.eks. uddannelsesområdet.
Derfor er det ligeledes en korrekt konstatering, at vi i en tid med knappe ressourcer skal sikre, at hver krone giver nordisk merværdi.
Vigtigt er her ikke mindst samarbejdet om klima, miljø og energi og den fælles bestræbelse på at udvikle og fremme energilagring.
Det vil være et væsentligt gennembrud.
Vi har jo tilsluttet os mange af forslagene, men jeg havde forventet, der stod noget mere om, hvad der så var sket.
Vi nordiske lande tog i 1990'erne initiativ til at styrke Østersøsamarbejdet, og til SF's ordfører må jeg sige, at jeg ikke helt erindrer, at det var et særligt SF-initiativ.
Jeg tror såmænd, vi var mange, der var enige om det, for det lå jo klart.
F.eks. gik jeg selv meget kraftigt ind for det, så jeg går ud fra, at det var et fælles arbejde.
Vi følte jo alle sammen klart på det tidspunkt i 1989-1991, at der nu virkelig skulle værnes om de baltiske lande, for man kunne ikke vide, hvad der ville ske.
Der var nogle Socialdemokrater, som skrev artikler om, at balterne ikke skulle søge deres frihed og selvstændighed, fordi man kunne risikere, at Sovjetunionen blev så vrede over det, at det ville skabe uro.
Men sådan gik det jo heldigvis ikke, og vi var så bredt enige.
Jeg tror, det var Niels Helveg Petersen, der som udenrigsminister kom længst frem i den periode, ligesom Uffe Ellemann-Jensen med Baltic Development Forum leverede en meget stor og væsentlig indsats for at trække balterne ind i samarbejdet.
Dette Østersøsamarbejde er samtidig et samarbejde, som konstruktivt inddrager Rusland og giver et forum for en god politisk dialog med Rusland.
Dagens tredje redegørelse handler om det arktiske samarbejde.
Det er godt, at der nu kommer en årlig redegørelse, så vi kan skubbe på den videre udvikling.
Her skal Danmark virkelig arbejde for rigsfællesskabet, og her er det vigtigt, at hele rigsfællesskabet føler, at den danske regering går efter kontante, konkrete resultater på fællesskabets vegne.
Vedkommende blev jo bebudet som særlig arktisk repræsentant i daværende udenrigsminister Lene Espersens arktiske strategi, og selv udpegede jeg jo også en midlertidig arktisk ambassadør, mens vi havde formandskabet for Arktisk Råd og Nordisk Råd, og jeg er glad for, at der nu bliver etableret en fast ambassadør.
Jeg lægger meget vægt på, at man ikke lader samarbejdet i Arctic Five løbe ud i vandet – det er der en tendens til i rapporten – for det er her, kyststaterne på dansk-grønlandsk initiativ kan se hinanden i øjnene og erkende behovet for et tæt og troværdigt samarbejde.
Og jeg er glad for, at hr. Bertel Haarder netop nævnte Ilulissat-erklæringen, som var et gennembrud for en fredelig udnyttelse af og et fredeligt samarbejde omkring Arktis.
Vi påtog os her en særlig forpligtelse til eftersøgning og redning – search and rescue – og en af grundene til, at jeg tog initiativet til Arctic Five, på trods af at vi har observatører i Arktisk Råd, var jo netop, som jeg påpegede dengang, og som stadig væk, tror jeg, gælder, at hvis der skal være tale om de store omkostninger ved eftersøgning og redning, bliver det jo ikke observatørstaterne, der lægger pengene.
De vil jo, som en anden ordfører har sagt her – hr. Villum Christensen, tror jeg, det var – pege på os og sige: I har ikke som kyststater sørget for at have rednings- og eftersøgningsfunktioner.
De lægger ikke pengene, det gør sikkert heller ikke alle medlemmer af Nordisk Råd: Det gør Arctic Five.
Det var det, vi var enige om i Ilulissat – her har vi en særlig forpligtelse.
På dette vigtige punkt, hvor verden vil drage os til ansvar, hvis noget går galt – og nogle mener jo ikke, at det er et spørgsmål om noget går galt, nogle mener jo, at Titanics forlis eller den store oliekatastrofe ikke er et spørgsmål om, hvorvidt det sker, men om, hvornår det sker, og vi håber selvfølgelig ikke, at det sker.
Men her er redegørelsen desværre tvetydig.
På side 1 står, at Arktisk Råd har indført den første juridisk bindende aftale nogen sinde – jeg tror, det var her i foråret – som netop forpligter de otte lande i Arktisk Råd til eftersøgning og redning.
Det er godt, det er en kodificering af forslaget fra Arctic Five.
Men på side 6 slår vi syv kors for os og siger, at dette ikke er realistisk.
Vi har altså indført det på side 1, men på side 6 siger vi, at vi alligevel ikke kan gøre noget.
Det må vi jo have lidt mere styr på, for hvad er så aftalen i Arktisk Råd og Arctic Five værd?
Fornuftigt nok satser man på den forebyggende indsats med mange gode initiativer undervejs, men det ene kan altså desværre ikke udelukke det andet.
Her må man indskærpe forpligtelserne inden for Arctic Five – medlemslandene er i hvert fald klar over deres forpligtelser – og vi er nødt til at indskærpe det over for det nordiske samarbejde, Nordisk Råd, fordi de nordiske lande jo også har tilsluttet sig præcis dette punkt i Stoltenbergrapporten.
Jeg vil til slut også fremhæve de muligheder, der ligger for Grønland i the Joint Committee.
De skal udnyttes og udbygges.
Med disse bemærkninger tager Det Konservative Folkeparti redegørelserne til efterretning.