Jacob Jensen (V), 2009-01-22:
Det tror jeg er gået op for langt de fleste.
Der forventes negative vækstrater i landene rundt omkring os.
Mange virksomheder - også de danske - er nu begyndt at fyre og varsle fyringer af medarbejdere ved udsigten til mindre tykke ordrebøger i den kommende tid.
Det skaber naturligvis usikkerhed, hvis ens arbejdsplads kommer i fare.
Det skaber utryghed, hvis ens pensionsopsparing pludselig kan risikere at svinde ind, og man kan blive urolig, hvis ens bolig over kort tid mister en stor del af sin værdi, ikke mindst fordi vi jo gennem de senere år nærmest har vænnet os til, at boligpriserne og dermed friværdien kun er gået opad.
I en sådan situation skal vi jo politisk forsøge at sikre arbejdspladserne, sikre vækst og dermed sikre velfærden.
Vi skal sikre, at det stadig er muligt at have foden under eget bord som selvstændig erhvervsdrivende, at det stadig er muligt at beholde sit job som lønmodtager og dermed sin indkomst til at betale husleje, realkreditlån og andre regninger i hverdagen.
Kreditpakken drejer sig derfor ikke om bankernes eller realkreditinstitutionernes overlevelsesmuligheder.
Det drejer sig om at skabe luft i kreditinstitutionernes udlånspolitik, så der kan skaffes likviditet til investeringer, både i erhvervslivet og i private projekter, f.eks. boligforbedringer.
Uden likviditet til finansiering af sådanne projekter bliver aktiviteterne i samfundet sat mere i stå end det, den økonomiske afmatning i sig selv ville medføre.
Virksomhederne vil dermed få sværere ved at betale regningerne, hvorved bankerne igen vil stramme sin udlånspolitik, og der er dermed skabt en negativ spiral - det, man også kan kalde for en kreditklemme.
Kreditpakken skal derfor ses som en investering for staten og samfundet og påvirker således ikke det øvrige økonomiske råderum til andre investeringer i velfærden.
Tværtimod vil det direkte via en rentebetaling fra låntageren samt overordnet ved at sikre arbejdspladserne og væksten være en god forretning for samfundet og dermed skatteborgerne.
Situationen med finanskrisen er ikke kun et dansk fænomen, men også et internationalt fænomen.
Nogle har derfor spurgt, om vi overhovedet kan gøre noget ved udfordringen, og ved brug af en lidt aktuel politisk vending vil jeg svare: Ja, vi kan.
I Danmark står vi nemlig med en rigtig god mulighed og et rigtig godt udgangspunkt.
Vi er godt rustet sammenlignet med mange andre.
Vi har manøvremuligheder, og det har vi, bl.a. fordi vi gennem flere år har ført en rigtig fornuftig økonomisk politik, hvor vi i gode tider har lagt lidt til side til mindre gode tider.
Vi har investeret fornuftigt og målrettet, og dermed har vi undgået at solde statens overskud op.
Den politik kommer os nu til gode.
Hvor andre lande rundt om os er i fuld gang med at nationalisere banksektoren, som f.eks. England, er vi herhjemme i gang med at gøre banksektoren endnu mere solid.
Hvor andre lande øger de offentlige underskud med mange milliarder, som vi eksempelvis ser det i Sverige, så kan vi i Danmark stadig konstatere overskud og gode tal for beskæftigelsen trods en mindre stigning i ledigheden på det seneste.
Løsningen i Danmark er derfor ikke en nationalisering eller statsliggørelse af virksomheder eller banker.
Det ville også se kønt ud, hvis vi politikere skulle sidde og kreditvurdere hver enkelt virksomhed og hvert enkelt boligprojekt.
At sætte markedskræfterne ud af spil kan måske virke som den lette løsning på den korte bane, men det vil aldrig gå på længere sagt, når ikke hvis - økonomien retter sig igen.
For Venstre har løsningen derfor ligget et andet sted.
Vi har lagt vægt på, at der vedrørende bankerne og realkreditinstitutionerne skal skabes stabilitet og større sikkerhed og mere åbenhed om deres gøren og laden.
Bankerne får dermed mulighed for at skaffe lånekapital til en lavere rente, og vi andre får med den større åbenhed bedre mulighed for at vurdere bankernes ageren.
Det vil i sig selv have en disciplinerende effekt, hvilket der nok i flere tilfælde har været brug for.
Hovedpunkterne i kreditpakken har jo været ganske meget omtalt i medierne i de senere dage, siden vi indgik den politiske aftale søndag aften.
Derfor skal jeg her undlade at gå ind i alle detaljerne, hvad angår det indholdsmæssige.
Dog vil jeg godt uddybe et par af punkterne startende med rentebetalingen, som staten kræver.
Mange har nemlig spurgt mig - og det er måske også logisk nok, når man sådan ser det udefra - hvordan det kan være, at staten kan kræve 10 pct. i rente, når bankerne samtidig kan låne ud til 6-7 pct.
Til det er der at sige, at der er tale om to forskellige pengestrømme: På den ene side er der ansvarlig lånekapital, og på den anden side er der det, man kan kalde almindelig lånekapital.
Den ansvarlige lånekapital er et lån, der i princippet løber på ubestemt tid.
Det skal ikke videreudlånes, men det skal give kreditinstitutionerne fedt på kroppen, kan man sige.
I øjeblikket lånes der altså ansvarlig lånekapital til omkring 11-15 pct. i markedet, og når staten så tilbyder det samme for 10 pct., er der altså tale om, at vi giver et billigere lån end ellers.
Jo mere fedt på kroppen, desto mere robuste og solide vil kreditinstitutionerne være over for at kunne lide tab.
Det bliver således mindre risikofyldt at investere i kreditinstitutionerne, og dermed bliver det også billigere for dem at hente almindelig lånekapital hos investorer, f.eks. i udlandet, midler, som så skal bruges til at videreudlånes til virksomheder og forbrugere.
Det er jo ikke sådan, som nogle har påstået, at vi bare giver 100 mia. kr. til bankerne, og så stiller vi i øvrigt ikke nogen krav til deres ageren.
Det er frivilligt, om man ønsker at benytte sig af det tilbud om indskud af ansvarlig lånekapital, som vi her stiller til rådighed, men ønsker man at bruge lånefaciliteten, så bliver der naturligvis stillet krav.
For det første tager staten sig betaling i form af netop en rente i forhold til den risiko, der løbes, og dernæst kan der ikke udbetales udbytte i en periode.
Der er forbud mod bonusordninger, og der kræves mere åbenhed vedrørende institutionernes solvensgrad.
Det er blot for at nævne nogle af de væsentligste krav.
Det er ikke hensigten, at staten skal være involveret til evig tid.
I princippet er der som nævnt tale om uopsigelige lån, men smart nok er der så indbygget incitamenter til låntagerne, dvs. kreditinstitutionerne, til at kunne konvertere statens kapital med privatkapital, når markederne igen vender.
Og det er bl.a. med den mekanisme, at lånets kurs årligt stiger med 5 kurspoint efter 5 år.
Det vil sige, at man kan indfri lånet til kurs 100 i år 5, kurs 105 i år 6 osv.
Dermed kan kapitalen tælles med i institutionernes solvensgrad, samtidig med at der er en fornuftig exitstrategi fra statens side.
Desuden indgår det også i aftalen, at Finanstilsynet bliver yderligere styrket, ligesom Forbrugerombudsmanden også får en styrket kompetence til at tage sager op.
I Danmark lever vi i høj grad af eksport og samhandel med udlandet, og derfor er det også et vigtigt, men ikke så omtalt et element i aftalen, at der bliver lavet en forhøjet låneramme på 20 mia. kr. over 3 år til Eksport Kredit Fonden, som så kan formidle lånene gennem bankerne på kommercielle vilkår.
Lånene bliver målrettet eksportvirksomhederne efter individuelle låneansøgninger.
Det er godt, og det er positivt, at vi på den måde politisk kan understøtte, at danske virksomheders formåen på eksportmarkederne kan styrkes og udvikles.
Vi vil ikke med kreditpakken have løst alle samfundets økonomiske problemer.
Vi kan godt regne med, at vi trods denne historisk store politiske aftale alligevel vil komme til at se eksempler på, at virksomheder og privatpersoner alligevel ikke kan opnå kredit i banken eller hos realkreditinstitutionen.
Men vi skal også huske på, at vi kommer fra en situation, hvor der virkelig har været kul på kedlerne i bogstaveligste forstand, og hvor svarene i banken på spørgsmål om, hvorvidt man kunne låne penge, var: Ja, ja, ja, og vil du i øvrigt ikke låne lidt mere end det, du spurgte om?
Fremover bliver svarene jo nok ikke ja, ja, ja, men måske nærmere ja, nej, ja - altså en mere afdæmpet udlånspolitik, end før den finansielle krise tog til.
Vi kan ikke hindre disse udsving, vi skal ikke hindre disse udsving i økonomien, men vi kan sikre, at udsvingene ikke bliver alt for store og dramatiske, og at nedturen ikke bliver til en rutsjetur, hvor bunden ikke er til at se.
Kreditpakken kan naturligvis ikke stå alene.
Den løser det problem, som pakken adresserer, nemlig at skabe bedre rammer om udlån hos banker og realkreditinstitutioner.
Et lån gør det jo ikke i sig selv.
Skattekommissionen barsler som bekendt med et udspil til en skattereform.
Trafikministeriet er i fuld gang med forhandlingerne om en trafikinvesteringsplan af historiske dimensioner, og regeringen kommer også om føje tid med sit udspil til en handlingsplan om investeringer i grøn vækst, hvor tusinde af arbejdspladser kan blive skabt, og hvor dansk økonomi og erhvervsliv kan udvikles i en grøn og mere bæredygtig retning.
Og der er store investeringer på vej også i den offentlige sektor, bl.a. inden for sygehusområdet, som også skal til at forhandles her i den kommende tid.
Det er alt sammen tiltag, som vi skal forhandle, og som vil være noget, som kan komme til at stå på skuldrene af kreditpakken, som vi her behandler, og derfor skal jeg sige, at Venstre selvfølgelig støtter lovforslag nr. L 102 og nr. L 103, og for god ordens skyld skal jeg også meddele, at vi ikke støtter beslutningsforslag nr. B 85 fra Enhedslisten.