Jakob Axel Nielsen (KF), 2010-01-22:
Selv om det er sympatiske tanker, der ligger bag lovforslaget, vil det ikke gavne den enkelte patient, for rehabilitering handler nemlig om hjælp til at genetablere sin hverdag.
Derfor går rehabilitering på tværs af sektorer, på tværs af fagområder, og ikke mindst går den på tværs af lovgivningen.
Det nytter derfor ikke kun at se på rehabilitering som en sundhedsydelse, for det er meget, meget mere end det.
Jeg er enig med forslagsstillerne i, at rehabilitering rækker langt ud over den genoptræning, som vi har sikret i sundhedsloven.
Rehabilitering er til for at hjælpe den enkelte patient tilbage til så god en tilværelse som muligt efter en sygdom eller efter en ulykke, og det er for mange patienter mere end en hjælp til at kunne gå igen, til at holde op med at ryge eller til at spise sundere.
For nogle handler det om at vende tilbage til arbejdet, for andre om en aktiv pensionisttilværelse eller at vende tilbage til egen bolig med mindst muligt behov for hjælp og støtte fra andre, og for alle handler det om at blive så selvhjulpne som overhovedet muligt og få så meget kvalitet i livet som muligt.
Overliggeren skal derfor placeres højere end det, som Socialdemokratiet og SF giver udtryk for i lovforslaget.
Vi skal nemlig sætte ind på alle fronter, og uanset målet med indsatsen er ansvaret i vidt omfang placeret i kommunerne.
Det betyder, at kommunerne skal bringe alle deres ansvarsområder i spil og finde den kombination af indsatser på tværs af lovgivningen, der passer bedst til den enkelte borgers behov.
Det er den unikke mulighed, som kommunerne har, og det er det, der skal til, for at den enkelte patient får den rette rehabilitering individuelt.
For som sagt drejer rehabilitering sig om en sundhedsfaglig indsats, om en social indsats, om en beskæftigelsesindsats osv.
Lad mig prøve at give et par konkrete eksempler:
Når Slagelse Kommune modtager en patient til rehabilitering efter en hjerneskade, tages der stilling til patientens samlede behov, dvs. behov for hjemmepleje, hjælpemidler, boligændringer, taleundervisning, socialpædagogisk støtte, handicapkørsel, ledsageordning og genoptræning.
Jeg ved også, at jobkonsulenter og fysioterapeuter i Århus arbejder i team om sygemeldte borgere med genoptræningsbehov.
Her møder patienten en sagsbehandler og en fysioterapeut i et team, hvor man sammen lægger en plan for, hvilke tilbud den pågældende patient skal have.
For mig at se har Slagelse og Århus fat i den lange ende, fordi de netop tænker og organiserer rehabilitering bredere end sundhed i snæver forstand.
Eksemplerne illustrerer udmærket, hvorfor en rehabiliteringsplan, en såkaldt sundhedsmæssig rehabiliteringsplan, kun vil give ringe mening.
Der vil også være risiko for, at rehabiliteringsindsatsen reduceres til primært at omfatte ydelser efter sundhedsloven, og der vil være risiko for at fastholde både faggrænser og forvaltningsgrænser, og det vil ikke gavne patienterne.
Tværtimod vil den enkelte patient være bedst hjulpet med et samlet og individuelt rehabiliteringstilbud på tværs af det meget brede lovgrundlag, der allerede gælder i dag.
Det er et lovgrundlag, som i mine øjne er blandt de bedste i hele verden, når det gælder om at tilbyde sammenhængende rehabiliteringsforløb af høj kvalitet.
For at hjælpe kommunerne yderligere med at løse de samlede og tværgående rehabiliteringsopgaver har jeg taget initiativ til, at mit ministerium går sammen med Indenrigs- og Socialministeriet, med Beskæftigelsesministeriet og med Undervisningsministeriet om en fælles vejledning til kommunerne om rehabilitering, en vejledning, der skal samle det brede lovgrundlag, vi har i dag, og som en effektiv og målrettet rehabilitering må og skal tage udgangspunkt i, når vi skal hjælpe den enkelte tilbage til enten uddannelse, arbejdsmarkedet eller til en aktiv pensionisttilværelse.
Det er en vejledning, der skal hjælpe hver enkelt kommune til at løse opgaven til ug og til at komme helt i mål.
Det lovgivningsmæssige setup er altså på plads.
Det har jeg stået her og sagt før, og det gentager jeg gerne i dag.
Vi har skabt de rigtige organisatoriske og lovgivningsmæssige rammer for en samlet, effektiv og tryg rehabilitering af fagligt høj kvalitet.
Men, for der er også et men, vi skal blive meget bedre til at udnytte det.
For det er rigtigt, at der fortsat er mange udfordringer lokalt, og det er også rigtigt, at vi skal styrke indsatsen på landsplan.
Derfor har regeringen også sat en række initiativer i værk, som vil bidrage til at sikre den enkelte patient den bedst mulige rehabilitering.
Det sker f.eks. med forløbsprogrammer for kronisk syge patienter og patienter, der er ramt af en hjerneskade.
Lad mig minde om, at regeringspartierne og Dansk Folkeparti i april måned sidste år indgik en aftale om en styrket indsats for apopleksiramte patienter.
Det sker gennem pakkeforløb for kræft- og hjertepatienter, hvor regeringen nu i »Kræftplan III« lægger betydelig vægt på en styrket rehabilitering.
Så har vi også netop sendt mere end 0,5 mia. kr. ud til regioner og kommuner til en styrket indsats over for patienter med en kronisk sygdom, og de forløbsprogrammer, som regioner og kommuner får iværksat for kroniske patienter, vil også sikre fokus på rehabilitering af kronisk syge patienter.
Det er alt sammen tiltag med sigte på at skabe et generelt løft i indsatsen på landsplan.
Men lad mig også benytte lejligheden til at slå fast, at patienter har vidt forskellige behov for rehabilitering.
Vi ved, at der er patienter, der er mere udsatte end andre, og som derfor har behov for en omfattende rehabilitering i kølvandet på sygdomme, som andre ikke har.
Vi skal målrette indsatsen og yde den nødvendige rehabilitering til dem, der har behovet, hverken mere eller mindre.
Langtfra alle har brug for den såkaldte fulde pakke.
Lad mig tage hjerterehabilitering som et eksempel, ikke for at hænge en enkelt patientgruppe ud, men for at prøve at sætte tingene i deres rette perspektiv, for jeg er jo ikke blind for, at baggrunden for lovforslaget bl.a. har været forårets kritik af rehabiliteringsindsatsen på kræft- og hjerteområdet, en kritik, der bl.a. udsprang af Hjerteforeningens undersøgelse af hjerterehabilitering.
Undersøgelsen, som hedder »Hjertepatienters brug og oplevelse af rehabilitering«, og som Dansk Sundhedsinstitut har udarbejdet for Hjerteforeningen, illustrerer vældig godt, hvor forsigtige vi bør være med ukritisk at lovgive ud fra tal, som var det den ufejlbarlige sandhed.
F.eks. indgår hverken genoptræning eller genoptræningsplaner i undersøgelsen, og det kan jo undre, især fordi vi siden kommunalreformen har registreret en aktivitetsstigning på knap 60 pct. på genoptræning og en stigning på mere end 140 pct. i antallet af genoptræningsplaner.
Det er en udvikling, der selvsagt også er til gavn for de hjertepatienter, der har brug for en genoptræning som en del af deres rehabilitering.
Jeg hæfter mig også ved, at undersøgelsen af hjerterehabilitering viser, at langt hovedparten af respondenterne har modtaget patientinformation i form af vejledning om konsekvenserne af rygning og betydningen af fysisk aktivitet, hjerterigtig kost, medicinhåndtering osv., inden de forlod sygehuset – og det kan da ikke overraske.
Tillad mig at minde om, at regionerne og kommunerne i regi af de lovpligtige sundhedsaftaler er forpligtet til at indgå aftaler om arbejdsdeling for genoptræning og patientrettet forebyggelse.
Alene af den grund giver det liden mening at hævde, at kun 3 pct. af hjertepatienterne får en såkaldt fuld rehabiliteringspakke, for ingen vil vel mene, heller ikke forslagsstillerne, at ikkerygere skal tilbydes et rygestopkursus, når de forlader sygehuset efter en hjerteoperation.
Det illustrerer, selv om det er et banalt eksempel, meget godt min pointe om, at ikke alle har behov for den samme rehabiliteringsindsats, og at slet ikke alle har behov for, hvad Socialdemokraterne og SF her kalder en fuld sundhedsmæssig rehabilitering.
Jeg forsøger ikke her at negligere, at der fortsat er udfordringer på området – det er der – og at man flere steder i landet kan og skal gøre det bedre.
En patient, der ikke får den rette rehabilitering, er en patient for meget, men indsatsen skal ses i det rette perspektiv og i de rigtige rammer.
Vi kan ikke lade debatten styre af tal uden hold i virkeligheden.
Som jeg ser det, er dagens debat også et udtryk for succes.
En afgørende ambition med kommunalreformen var jo netop at skabe en samlet og styrket rehabiliteringsindsats, og som sagt har vi aldrig haft et større fokus på rehabilitering, end vi har i dag.
Ambitionsniveauet har heller aldrig været større, og i forhold til sundhedsloven har der f.eks. aldrig været flere patienter, der får en genoptræning, end der er i dag.
Det er altså ikke en ny spidsfindig lovændring, vi har brug for, når det gælder om at sikre, at alle patienter, der har behov for rehabilitering, oplever, at de bliver godt hjulpet.
Det, vi har brug for, er, at de tilbud og hjælpeforanstaltninger, der allerede findes, tilbydes den enkelte borger, den enkelte patient, når det findes relevant.
Så vil jeg sige lige her til sidst: For mig at se er Socialdemokraterne og SF godt i gang med at bruge de samme penge til flere forskellige formål.
Det forholder sig faktisk sådan, at Socialdemokraterne og SF flere gange har lovet at anvende provenuet fra højere tobaksafgifter til sygehusene.
Nu kan jeg forstå, at provenuet også skal være med til at finansiere rehabilitering, der i høj grad vil foregå ude i kommunerne, og som kommunerne uanset hvad vil få det fulde finansieringsansvar for.
Og det får mig så til at spørge – det ved jeg ikke om ministeren er berettiget til – om ikke også Socialdemokraterne og SF er enige i, at de samme penge kun kan bruges én gang.
Og i bekræftende fald: Hvad er det så egentlig, Socialdemokraterne og SF her mener?
Jeg vil mene, at Socialdemokraterne og SF er tilbage på det gamle spor, hvor alle problemer kan løses med et snuptag ved at udskrive flere og flere skatter, og hvor man lover de samme penge væk til flere formål.
Rent rutinemæssigt skal jeg takke for alle de meget positive indlæg.
Penge er kun en ringe trøst, men det er det, som også flere ordførere har sagt, vi kunne gøre, når der var lavet en fejl.
Til gengæld glæder jeg mig ligesom ordførerne – også som nævnt af Venstres ordfører – over, at det er positivt, at vi nu er her for at få lov til at forlænge Blødererstatningsfondens virke.
Den er jo netop udtryk for, at da man i sin tid konstruerede den i 1995, troede man ikke, at der ville være behov for den længere.
Det har der så heldigvis været, fordi der er kommet mere effektive kombinationsbehandlinger.
Jeg er enig med den socialdemokratiske ordfører i, at de her stakkels bløderpatienter – foruden deres primærsygdom – har måttet leve med en dødsdom over hovedet.
Når man har en dødsdom over hovedet, måske i en tidlig alder, planlægger man sit liv derefter.
Man tager måske ikke den uddannelse, man ellers ville have gjort.
Man sørger ikke for pensionsopsparing.
Der er mange ting, man har disponeret efter ikke at gøre, som andre mennesker disponerer efter, så selvfølgelig har vi en forpligtelse til at forlænge fondens virke, når de her mennesker heldigvis lever.
Så jeg vil lægge mig i samme spor som den radikale ordfører og sige: Det her er en retfærdig lov.