runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Colette L. Brix (DF), 2010-03-16:
Danmark er som andre lande hårdt ramt af den internationale finanskrise og økonomiske afmatning.
Det går desværre ud over beskæftigelsen, og ledigheden stiger; især ungdomsarbejdsløsheden er stigende.
Fra 1970'erne ved vi, hvor vigtigt det er at gribe tidligt ind, når de unge ikke kan få job, mister et job eller ikke kommer i gang med en uddannelse.
Tabes de først, er det meget svært for dem at komme tilbage på arbejdsmarkedet.
Det kan føre til social udstødelse og marginalisering.
De første år på arbejdsmarkedet er afgørende for den fremtidige karriere og de fremtidige beskæftigelsesmuligheder.
Det er ikke kun et spørgsmål om tilknytningen til arbejdsmarkedet, men også om ens personlige udvikling og livskvalitet.
Derfor er det så vigtigt at sikre de unge de bedste muligheder for at få fodfæste på arbejdsmarkedet.
Regeringen, Dansk Folkeparti, Det Radikale Venstre og Socialdemokratiet indgik derfor i november sidste år en aftale om flere unge i uddannelse og job – eller slet og ret ungepakken – som bl.a. udmøntes i denne lov.
Dertil kommer en række småjusteringer og præciseringer, som styrker indsatsen mod ledigheden.
Ungepakken har mange forskellige tiltag, som bl.a. at fremrykke aktiveringen, at give jobcentrene helt nye muligheder for at give unge over 18 år jobtilbud eller uddannelse og at forbedre forholdene for jobrotation.
Derudover bliver der også bedre muligheder for at få mere personlig støtte i form af mentorordninger og sikring af, at eventuelle læse-, stave- og regneproblemer kan kortlægges, så der også her kan sættes ind med opbakning, hjælp og kurser.
Så der er tale om en meget bred vifte af indsatsområder, som skal forebygge, at ungdomsarbejdsløsheden ikke bider sig fast.
Vi ved af erfaringerne, at jo tidligere og hurtigere, der sættes ind, jo mere effektivt er det.
Forslagene i ungepakken bygger på mange års erfaringer med aktivering og uddannelsestiltag, så vi er ikke i tvivl om, at den får varige, positive virkninger.
Lone Dybkjær (RV), 2010-03-16:
Da mit partis ordfører – altså hr. Morten Østergaard – fortsat ikke kan være til stede, skal jeg sige, at vi støtter forslaget.
Jeg skal ikke foretage en gennemgang af det; det er der adskillige andre ordførere der har gjort før mig.
Jeg vil blot lige til den sidste ordfører sige, at Det Radikale Venstre er store tilhængere af mentorordninger.
Det er i øvrigt også noget, man benytter sig meget af i det private erhvervsliv, og det kan være udmærket med en mentor i forskellige sammenhænge.
Per Clausen (EL), 2010-03-16:
Som jeg allerede tidligere har sagt, kan man jo kun erklære sig enig i hovedhensigten med lovforslaget, nemlig at øge indsatsen over for unge, der ikke gennemfører en uddannelse eller finder arbejde, og som derfor let marginaliseres i et samfund, der stiller stadig større krav til faglige, sociale og personlige færdigheder.
Men en indsats rettet mod den enkelte er kun den halve løsning på problemet; det er mindst lige så nødvendigt at øge rummeligheden i samfundet, på arbejdspladserne og på uddannelsesstederne, og her er lovforslaget beklageligvis fuldstændig tavst.
Det er positivt, at lovforslaget foreløbig midlertidigt øger loftet for godtgørelse til dækning af udgifter ved deltagelse i vejlednings- og opkvalificeringsforløb fra 1.000 til 1.500 kr.
Vi synes nu, at reglerne burde ændres sådan, at det var sikret, at de reelle transportudgifter blev dækket fuldt ud.
Enhedslisten støtter den udvidede adgang til læse-, skrive- og regnekurser samt til skrive- og læsetest.
Til gengæld tager vi afstand fra, at manglende deltagelse i testene sanktioneres med fradrag i kontanthjælpen eller dagpengene.
Efter vores opfattelse er der ikke brug for flere tilbud, man ikke kan sige nej til, i lovgivningen om beskæftigelsesindsatsen.
Tværtimod er der allerede alt for meget pisk og umyndiggørelse og for lidt motivering og vejledning.
Vi deler derfor de holdninger, der fremføres i Rådet for Socialt Udsattes og Danske Handicaporganisationers høringssvar, nemlig at særlig udsatte grupper af unge rammes ekstra hårdt af lovgivningens sanktionsmuligheder, fordi de har sværest ved at kommunikere med systemet og fungere på dettes præmisser.
Det kan derfor frygtes, at sanktionerne medvirker til yderligere marginalisering i skærende modstrid med lovgivningens erklærede målsætninger.
En del af lovforslagets strakstilbud til unge under 20 år handler om at sende unge i aktivering og virksomhedspraktik senest efter 4 ugers ledighed.
Desværre fremgår det ikke af lovforslaget, hvordan man vil sikre, at de unge først og fremmest modtager uddannelse eller ordinære job i stedet for aktivering.
Lige så lidt fremgår det, hvordan man sikrer, at aktiveringen er relevant og ikke ender som tvangsaktivering og gennemførelse af det »dum i arbejde«, der for 20-30 år siden var det dominerende behandlingsredskab for at reducere ungdomsarbejdsløshed.
Hvordan vil lovforslaget sikre, at virksomhedspraktik ikke fortrænger ordinære job, og at aktiveringsprojekter ikke fungerer konkurrenceforvridende og løntrykkende?
Sporene fra fortiden skræmmer.
Der er således både skidt og kanel i den her lovpakke, og når udvalgsbehandlingen har afsløret, hvor meget forslaget indeholder af det ene og det andet, vil Enhedslisten afgøre, om vi kan stemme for eller imod forslaget.
Så i modsætning til SF vil vi altså lade ministeren leve i spænding et stykke tid endnu.
René Christensen (DF), 2010-03-16:
Det kan man ikke.
Men det, vi jo også hele tiden siger, er, at som udgangspunkt mener vi barnet bør have ret til en far og en mor.
Der er også masser af enlige, som er blevet skilt, og hvor barnet stadig væk har kontakt med sin far eller sin mor, eller har kontakt med en anden mand, der måske er kommet ind i forholdet, eller en anden kvinde, der er kommet ind i forholdet.
Vores holdning til det er bare, at i forhold til det at leve i en familie sammen med sine forældre, om de er biologiske eller ej, er der altså en forskel på, hvordan mænd og kvinder – hvad skal man sige? – påvirker et barn og giver det her barn nogle muligheder for at få det fulde liv, som man skal have i sin barndom, og som man skal bruge, når man bliver voksen.
Der er forskellig påvirkning i forhold til, hvad mænd og kvinder kan give.
Torben Hansen (S), 2010-03-16:
Jeg tror, at langt hovedparten af de unge mennesker, der bliver tilbudt sådan en test, og som godt ved, at de har problemer med hensyn til de helt almene kompetencer, rent faktisk vil være glade for: punkt 1, at de får mulighed for at finde ud af, hvor de er henne i verden med hensyn til det her, og punkt 2, at de får et undervisningstilbud. Men vi må også erkende, at der i forbindelse med enkelte en gang imellem er behov for, at man måske bruger lidt andre metoder, også det, man kan kalde grovfilen.
Og det vil det her tilfælde være, altså at der ligger en sanktion, hvis det er sådan, at de uden rimelig grund udebliver.
Jeg tror, at vi alle sammen skal være klar over, at for nogle procents vedkommende er det en motivationsfaktor.
Jeg tror, at langt hovedparten af de unge mennesker vil være glade for det her, og vi kan sagtens leve med i Socialdemokratiet, at der er en sanktion, for dem, der udebliver uden grund, dem, der ikke bliver, jeg havde nær sagt stressede eller ramt af det, men bare af en eller anden årsag bliver væk, skal vel også på et eller andet tidspunkt mærke, at det ikke er fuldstændig omkostningsfrit at stille sig ud på sidelinjen hele tiden.
Per Clausen (EL), 2010-03-16:
Man kan jo spørge sig selv om, hvilken funktion den her sanktionsmulighed har i forhold til den her lov.
Altså, er det Socialdemokraternes opfattelse, at anvendelse af den her sanktionsmulighed og viden hos de unge om, at den risiko eksisterer, vil gavne den integration, der skulle ske med unge mennesker, og få folk i gang med de her projekter?
Ulla Tørnæs (V), 2010-03-16:
I Venstre er vi oprigtigt optaget af at sikre, at alle – og jeg understreger: alle – unge kommer i gang med en uddannelse eller får et job, en sag, som specielt statsministeren jo har engageret sig meget i.
Vi er optaget af at sikre, at alle unge kommer i gang med en uddannelse eller i arbejde.
Det er vi naturligvis først og fremmest af hensyn til den enkelte unge, men vi er det også af hensyn til det danske samfund, den danske samfundsøkonomi.
Den enkelte unge skal have mulighed for at kunne bruge sit potentiale, og det skal samfundet være med til at skabe rammerne for.
I en situation med stigende ledighed må vi ganske enkelt ikke risikere at tabe de unge på gulvet.
De unge er og bliver det råstof – for nu at bruge en velkendt frase – vi skal bygge vores velfærdssamfund på.
Vi har ganske enkelt ikke råd til at miste disse menneskelige ressourcer.
Disse unge overhales typisk af andre unge med nyere kvalifikationer og nyere uddannelse og viden, som arbejdsgiverne dermed foretrækker at ansætte.
Langt de fleste unge klarer sig heldigvis godt, men dem, der ikke formår at finde vejen gennem uddannelsestilbuddene eller at få fodfæste på arbejdsmarkedet, skal vi hjælpe.
Og det gør vi med lovforslaget her.
Lovforslaget her er udmøntningen af den brede politiske aftale, som blev indgået i november måned sidste år, og målet med lovforslaget er at sikre, at ungdomsledigheden, som vi kendte den tilbage i 1980'erne, skal forblive et ekko fra fortiden.
Derfor sætter vi nu ind med en bred vifte af initiativer, som skal være med til at sikre job og uddannelse til alle unge – en bred vifte af nye initiativer, nye muligheder for de unge, som har brug for, at vi gør en ekstra indsats, for at de kan komme i gang, for at de kan få det fodfæste, der er så nødvendigt.
Jeg skal ikke her bruge Folketingets tid på at gennemgå samtlige delelementer i pakken her, men blot fremhæve et par enkelte af de initiativer, som lovforslaget omfatter.
Og noget af det, som jeg tror er et vigtigt skridt, vi tager med lovforslaget her, er at få fjernet, hvad kan man sige, den usynlige barriere, der vel er imellem Ungdommens Uddannelsesvejledning og jobcentrene.
Jeg tror, det er vigtigt, at de unge oplever de tilbud, som stilles til rådighed for dem, som en helhed og ikke som forskellige institutioner, men at man altså har adgang til at bruge både Ungdommens Uddannelsesvejledning og jobcentrene, og at der kommer til at ske et meget, meget tættere samspil imellem netop disse to institutioner.
Det omfatter også en bedre dataudveksling imellem Ungdommens Uddannelsesvejledning og jobcentrene til gavn for naturligvis de unge.
Så tror jeg bestemt også, at strakstilbuddene til de 18-19-årige vil være noget af det, som vil få en meget, meget væsentlig effekt.
Læse- og skrivekurser og muligheder for at deltage i uddannelsesaktiviteter for at kunne få opkvalificeret læse- og skrivefærdighederne tror jeg også er noget af det, der vil få stor effekt.
Som nævnt er der tale om udmøntning af den politiske aftale fra november, og jeg skal blot meddele, at Venstre kan støtte forslaget.
Per Clausen (EL), 2010-03-16:
Der er jo ikke nogen tvivl om, at hensigten med lovforslaget er udmærket.
Der er heller ingen tvivl om, at lovforslaget indeholder en række gode initiativer, men der er en ting, jeg alligevel godt vil have fru Ulla Tørnæs' kommentar til, og det er, at når man giver et nyt tilbud, indebærer det åbenbart, at man rent rutinemæssigt også indfører en ny sanktion, forstået på den måde, at når man snakker om læse-, skrive- og regnekurser og skrive- og læsetest, efterfølges tilbuddet af, at de unge bliver sanktioneret i forhold til kontanthjælp og dagpenge, hvis de ikke deltager i dem.
Det kan man mene meget om generelt, men i forhold til den her konkrete gruppe, det handler om, nemlig nogle udsatte grupper af unge, nævner både Rådet for Socialt Udsatte og Danske Handicaporganisationer, at de faktisk mener, at det repræsenterer et selvstændigt problem at true de her mennesker med en sanktion, fordi det kan bringe dem i en stresssituation, hvor de måske i virkeligheden får det dårligere, og dermed opnår man præcis det modsatte af det, der var hensigten.
Jeg kunne godt tænke mig at høre, om man har gjort sig nogen overvejelser om, at der måske her er tale om en særlig gruppe, over for hvem den sædvanlige trang til altid at sanktionere, når man giver et tilbud, hvis folk ikke gør det, de får besked på, måske er ilde anbragt.
Ulla Tørnæs (V), 2010-03-16:
Jeg synes, det er vigtigt at understrege, at det her er en pakke med en række forskellige initiativer.
For nogle vil der være brug for, at de får opkvalificeret læse-, skrive- og regnefærdigheder, og det synes jeg faktisk er ret vigtigt, da vi alle ved, at det er afgørende for at kunne få fodfæste på arbejdsmarkedet, for at kunne begå sig eller for den sags skyld for at kunne gennemføre en ungdomsuddannelse, at man har færdigheder.
Så jeg synes faktisk, at pakken her repræsenterer et bredt spektrum af forskellige muligheder for de unge og muligheder, som jeg tror på kan være med til at give de unge det fodfæste, som de har brug for.
Liselott Blixt (DF), 2010-03-16:
Først og fremmest vil jeg sige, at det, vi taler om her, er dokumenteret behandling.
Vi har også nogle patientrettigheder, og hvis der er ventelister herhjemme, kan vi bruge EU-patientrettighederne og gå til et andet sygehus, når det er veldokumenteret behandling.
Jeg synes ikke, at det kan være så svært at se, hvad det er for sygehuse, hvad det er for specialister, man kan henvende sig til.
Det er ikke eksperimentel behandling, vi taler om her.
Det er dokumenteret behandling, hvor man har specialister på området.
Med hensyn til betalingen kan jeg ikke stå og fortælle, hvad en lungehindekræftoperation koster.
Jo, det kan jeg godt.
Jeg ved, den koster 110.000 kr.
Det er jo det samme, som når vi taler om medicin, og hvor meget en medicin må koste for den enkelte patient.
Jeg har endnu ikke hørt nogen sundhedsordførere komme med en pris på, hvor meget det må koste at behandle.
Per Clausen (EL), 2010-03-16:
Så kunne jeg godt tænke mig spørge, om det er sådan, at fru Ulla Tørnæs mener, at der er erfaringer på det her område, der tyder på, at det er nødvendigt med tvangsforanstaltninger og trusler om straf over for de unge mennesker, der ikke deltager i de her forløb, eller om det snarere er erfaringen med de unge mennesker, vi taler om her, at hvis de udsættes for en stresssituation, er der stor risiko for, at de får det dårligere, fordi det må vel være afgørende, om de tiltag, man sætter i værk, virker eller ikke virker.
Ulla Tørnæs (V), 2010-03-16:
Jeg tror på, at den brede vifte af initiativer kommer til at virke.
Jeg tror i det hele taget på, som jeg svarede før, at forudsætningen for at kunne begå sig på arbejdsmarkedet, og det gælder faktisk også for handicappede, er, at man har læse-, skrive- og regnefærdigheder.
Jeg er helt sikker på, at det vil blive tilrettelagt på en måde, så man tager højde for det, hvis den enkelte har et handicap.
Jeg er faktisk ret overbevist om, at systemet rummer mulighed for, at man i kursustilrettelæggelsen kan tage højde for, at der er tale om en person med handicap.
Per Clausen (EL), 2010-03-16:
Jeg er jo enig med hr. Torben Hansen i, at det er rigtig vigtigt at give de unge mennesker, som det her er rettet mod, nogle tilbud.
Og det med regne-, skrive- og læsekurser og læse- og skrivetest osv., som er en del af forslaget, er også rigtig fornuftigt.
Men synes hr. Torben Hansen, at det er fornuftigt at lade de her tilbud følge op af de sanktioner i form af inddragelse af kontanthjælp osv., som jo også ligger i forslaget, når man tænker på de høringssvar, der er kommet fra LO, fra Rådet for Socialt Udsatte, fra Danske Handicaporganisationer, som peger på, at de faktisk synes, det er problematisk at udsætte den her gruppe for sanktioner, fordi det kan resultere i, at de i en stresset situation reagerer modsat af det, man havde forventet, og det, man havde ønsket sig, og derfor i virkeligheden falder længere ud af systemet i stedet for at komme ind i systemet igen?
Torben Hansen (S), 2010-03-16:
Meningen er jo netop, at de ikke skal falde ud af systemet.
Jeg forstår udmærket godt, at hr. Per Clausen er bekymret for den her gruppe, men hvis man rent faktisk også læser, hvad der står i lovforslaget, kan man se, at der står klart og tydeligt, at kommunerne sådan set ikke har pligt til at benytte sanktionen; det er en mulighed, der er der, men der skal stadig væk foretages en vurdering i hvert enkelt tilfælde.
Det betyder jo også – hvis det netop er nogle, der bliver stressede, kommer ud på kanten af det her, altså ikke kan håndtere det her – at den enkelte kommune, den enkelte sagsbehandler, har alle de muligheder, der overhovedet er for med loven i hånden at sige: Vi vil ikke benytte sanktionen i det her tilfælde, hvis der har været en udeblivelse fra testen.
Så hvis det er, sådan som det står i lovteksten, er det en vurdering, der skal foretages hver gang, og ikke en pr. automatik-sanktion.
Og når der skal foretages den vurdering, som det fremgår klart at der skal, kan Socialdemokratiet sagtens leve med det her.
Lone Dybkjær (RV), 2010-03-16:
Jeg mener, at hvis der er tale om en enkelt krone, så lever man jo nok med det, men ofte er det jo meget mere dramatiske beløb.
Så vil jeg i øvrigt gerne sige – og spørge om – at der jo også er tandbehandlinger på hospitalerne.
Bertel Haarder (V), 2010-03-16:
Det er fuldstændig rigtigt forstået, og det er hovedårsagen til min store bekymring.
Hvis en sådan selvvisitering har været gældende i længere tid, kan man ligefrem risikere, at der spekuleres i den.
Derfor tror jeg altså, at det er klogt at holde fast i, at man ikke kan visitere sig selv til behandling af sjældne sygdomme i udlandet.
Lone Dybkjær (RV), 2010-03-16:
Det næste, jeg vil spørge ministeren om, er: Hvad skønner ministeren det her vil koste?
For det kom ministeren ikke ind på, og det ville han absolut have gjort, hvis det var nogle fra oppositionen, der havde fremsat det her forslag.
Bertel Haarder (V), 2010-03-16:
Jeg kan kun sige, at det i værste fald kan blive meget kostbart, men jeg synes ikke, at jeg vil overdramatisere det.
Jeg vil gerne fremsende forskellige scenarier for, hvor kostbart det kan blive, men jeg vil især lægge vægt på, at de penge, som man her kunne komme til at give ud, hvad enten det så på sigt er 100 mio. kr. eller 500 mio. kr. om året, simpelt hen er givet dårligt ud.
Det er det, der er mit argument.
Per Clausen (EL), 2010-03-16:
Særligt hvis oppositionen har anslået en udgift, plejer det at være sådan, at forskellige ministre redegør for, at de tal er helt forkerte.
Og her har indenrigs- og sundhedsministeren tilsyneladende ikke rigtig noget bud på, hvad det vil koste, og det synes jeg er lidt overraskende.
Bertel Haarder (V), 2010-03-16:
Jamen ingen er jo forpligtede ud over deres evner.
Jeg mener, det er meget svært at skønne, hvor meget det koster på kort og på lang sigt.
Måske var det i virkeligheden et ret ædrueligt skøn, jeg stangede ud, hvor jeg sagde, at det kan være fra 100 mio. kr. til 500 mio. kr. – måske 100 mio. kr. i starten voksende til 500 mio. kr. Men jeg vil ikke lægge hovedet på blokken for, at det bliver 500 mio. kr., jeg vil ikke overdrive.
Men der er en udgift, og det vigtigste at sige er, at den udgift, de penge, er dårligt givet ud.
Det var det, der var min argumentation.
Preben Rudiengaard (V), 2010-03-16:
Jeg vil gerne starte med at præcisere, at Venstre i lighed med Dansk Folkeparti altid vil arbejde for at sikre, at vores kræftpatienter får den mest optimale behandling, ingen tvivl om det.
Med hensyn til det, som dette beslutningsforslag drejer sig om, nemlig behandling i udlandet, vil jeg sige, at man jo i dag har mulighed for at blive behandlet i udlandet, når man blot er blevet visiteret dertil af den højeste sagkundskab, vi i Danmark har på området, dvs. Sundhedsstyrelsen med stor støtte fra second opinion-panelet og det rådgivende udvalg vedrørende kræftbehandling osv.
Derfor må jeg sige, at vi selvfølgelig godt kan opleve, at vi har nogle kræftsygdomme i Danmark, som er så sjældne, er så små, at man kan stille spørgsmålet: Kan vi oppebære den fornødne ekspertise?
Sådan sagde vi også for 10 år siden, og det har jo så vist sig, at vores kræftbehandling er blevet meget bedre på de sidste 10 år, ingen tvivl om det, og at vi nu også kan behandle flere.
Så hvis mange af de patienter for 10 år siden var taget til udlandet, havde vi ikke kunnet oppebære den ekspertise, som vi har i dag.
Fru Liselott Blixt har jo også været med i debatten om dokumentation for det i Frankfurt, hvor jeg stadig væk mener at der måske kunne være en videnskabelig evidens for en behandling, som vi dog ikke har kunnet få, og derfor siger vi stadig væk nej til det her.
Men når vi ser på EU som helhed, må jeg sige, at vi kan se, at det blomstrer med tilbud osv., og hvis jeg var kræftpatient, tror jeg også, at jeg kunne forfalde til at tage ned og blive behandlet hos en, fordi det jo er mit liv, det drejer sig om.
Men jeg er bekymret for, at man så kan sige: Nu tager jeg til det og det sted, og så skal det offentlige betale for behandlingen, hvor der ikke er evidens for virkningen.
Jeg tror ikke, det holder med 100 mio. kr., vil jeg sige til sundhedsministeren, hvis vi endelig lukker op for den her sluse.
Og jeg må sige, at når jeg snakker med kollegaer rundtom i det store udland, hører jeg, at der altså også er mange plattenslagere med kulørte reklamer, der forestiller sig, at de kan behandle forskellige ting – og jeg er angst som patient.
Derfor må jeg sige, at jeg er bekymret for det her, og den del af det kan Venstre ikke tiltræde.
Med hensyn til at vi skal udbygge samarbejdet, vil jeg sige, at vi kun bliver bedre af samarbejde.
Det gør vi også, hvad angår andre sygdomme.
Fru Liselott Blixts forgænger Birthe Skaarup og jeg var ovre at se på behandlingen af Retts syndrom i Sverige, og der er et samarbejde på det område mellem Sverige og Danmark om den meget sjældne genetiske sygdom.
Vi arbejder også sammen med franskmændene på andre genetiske områder, og det kan også udvides endnu mere til kræftområdet.
Så vi vil gerne se positivt på en række af de ting, der er i dette forslag, men det, at vi bare lader pengene følge patienten til en udokumenteret behandling, som der kan være risiko for ved selvvalg i udlandet, må jeg sige at Venstre ikke kan gå ind for.
Liselott Blixt (DF), 2010-03-16:
Det er jo meget spøjst at lytte til, når ordføreren siger, at man ikke bare kan lade pengene følge patienten, for hvad er det dog, vi så mange gange har diskuteret her i salen omkring privat og offentligt samarbejde?
Hvad er det, vi gør, når man som patient ikke kan få det, man har brug for, på et offentligt sygehus herhjemme?
Så jeg vil gerne høre hr. Preben Rudiengaard: Hvis en operation i Danmark koster 100.000 kr., og patienten så får 100.000 kr. med til et andet sygehus, hvor meget mere koster det så?
Preben Rudiengaard (V), 2010-03-16:
Så koster det selvfølgelig ikke mere end de 100.000 kr., men når jeg giver pengene med til patienten, som skal behandles i det og det land, så er jeg også sikker på, at der er evidens for behandlingen.
Jeg tør ikke give patienten 100.000 kr., hvis patienten tager til en eller anden forkromet blikkenslager et eller andet sted, der har sat en reklame op, hvor der står: Jeg kan behandle kræft.
Sådan spiller klaveret ikke, vil jeg sige til fru Liselott Blixt.
Lone Dybkjær (RV), 2010-03-16:
Men jeg regnede da ud, at det formentlig var kommet via Kræftens Bekæmpelse på en eller anden måde.
Jeg forstod ministeren sådan, at det, forslaget også indebar, var, at der ikke skulle være en forhåndsgodkendelse, altså at der er tale om en selvhenvisning.
Det er jo det afgørende brud med det, vi har i dag, eller det afgørende brud med det patientdirektiv, som vi ikke har fået gennemført, ikke?
Det, jeg egentlig vil spørge ministeren om, er: Er det ikke rigtigt, at det vil sige, at man selv vælger sin behandling, om jeg så må sige?
Bertel Haarder (V), 2010-03-16:
Jeg kan tilfældigvis godt huske den sag, og så sent som i går eftermiddags drøftede jeg den faktisk med direktøren for Kræftens Bekæmpelse.
Han mener altså ikke, at man ud fra den sag kan slutte, at man skal gennemføre det meget vidtgående forslag, som vi behandler her.
Men jeg er helt med på at dyrke den vinkel, som fru Lone Dybkjær her nævnte; jeg vil bare ikke spille klog og give et færdigt svar her fra talerstolen, 14 dage efter at jeg er blevet sundhedsminister.