Lone Dybkjær (RV), 2008-01-10:
Den forespørgsel, Enhedslisten har rejst, drejer sig i kort form om den eksplosive vækst i antallet af behandlinger på privatsygehuse, antallet af sygehusforsikringer samt den stigende anvendelse af vikarbureauer i det offentlige sygehusvæsen.
Og det er derfor også de emner, jeg meget præcist vil forholde mig til og ikke alt muligt vedrørende plejepersonale, sengepladser, og hvad ved jeg.
Det vil jeg gøre gennem følgende fire punkter: behandlingsgarantien, arbejdsvilkårene for sundhedspersonalet, private kontra offentlige sygehuse og sundhedsforsikringer.
Det første punkt: Behandlingsgarantien er lige ændret til 1 måned, og det er selvfølgelig fristende at gå ind i en mere substantiel diskussion af, hvad den egentlig indebærer, men det er vel kort, at patienten får sikkerhed for, at det, der gør nytte, bliver tilbudt inden for 1 måned.
Kommer det tilbud ikke, ja, så kan man gå til et privat sygehus og blive behandlet dér, hvis de altså vel at mærke kan behandle én.
Men det afgørende spørgsmål er jo, om det er en hensigtsmæssig prioritering at gøre det på denne måde.
Opnår vi den fulde og ordentlige udnyttelse af ressourcerne, eller gør vi ikke.
Det synes jeg er den vigtige diskussion.
Den diskussion er svær at nå frem til, fordi denne regering og dens støttepartier jo hele tiden synes at ville forholde sig til den tidligere regering, altså til Nyrupregeringen.
Jeg synes sådan set, at det er en absurd diskussion fra den regerings side, der mener, at den kan købe hele verden, og at der jo dermed må være råd til alting.
Men altså også fordi, at hvis det ikke skulle gå bedre, efterhånden som tiden gik og teknologien udviklede sig, så var det da underligt, så var det da virkelig en falliterklæring.
Så jeg synes, det er en absurd diskussion.
Skal vi endelig tage den, så skal vi vel tilbage under Schlüterregeringen i 1980'erne og sige, at det var dér, der blev sparet.
Min opfordring skal egentlig være, at vi prøver på at tage en grundigere diskussion af hele den her behandlingsgaranti, hvad den betyder, hvordan vi kan få den til at fungere i en ordentlig form.
Det er vel i virkeligheden det, der er vigtigt.
Så kommer jeg til det andet punkt: spørgsmålet om vilkårene i den offentlige sektor og dermed om anvendelsen af flere vikarer.
Der er ingen tvivl om, at arbejdsvilkårene i den offentlige sektor godt kunne blive bedre, men hvis de skal blive bedre inden for det her område, så kræver det altså også, at de mennesker, der arbejder inden for den offentlige sektor - hvis de skal føle ansvar for udviklingen - har noget at have deres ansvar i.
Og det kan man godt spørge sig selv om de har i dag.
Regeringens foretrukne måde at gøre tingene på er jo, for at citere Albert Einstein, at det, der tæller, ikke altid kan blive målt, og at det, der kan måles, ikke altid er det, der tæller - det er min oversættelse.
Det kan altså ikke nytte noget, at vi baserer det hele på kontrolforanstaltninger - det, vi skal, er at basere det på tillid.
Når det så er sagt, er der jo ikke tvivl om, at der er nogle arbejdsvilkår, der trænger til en forbedring, men det kræver så formentlig også bl.a. noget mere personale.
Men det kræver altså også, at lægerne får en mulighed for at prioritere.
Og så er der for det tredje spørgsmålet om de private sygehuse kontra de offentlige sygehuse.
Jeg skal med det samme sige, at Det Radikale Venstre ikke har nogen ideologiske blokeringer over for de private sygehuse; det bliver vi somme tider skudt i skoene.
Vi mener sådan set, at private sygehuse kan være et udmærket supplement til det offentlige sygehusvæsen.
Men der er to afgørende forudsætninger for det her synspunkt.
Det ene er, at vi skal have et velfungerende offentligt sygehusvæsen.
Det skal være sådan, at folk tror på, at de faktisk kan få en ordentlig, hurtig og rigtig behandling på det offentlige sygehus.
Det indebærer jo, at det offentlige sygehusvæsen ikke stilles over for opgaver, det ikke kan klare, eller at vi ad omveje i virkeligheden ønsker en privatisering.
Det fører mig så til den anden forudsætning, nemlig at det er fuldstændig afgørende, at det private sygehusvæsen ikke begunstiges på bekostning af det offentlige, og det mener vi er tilfældet i dag.
SF har nu sagt, at de vil komme med et beslutningsforslag, fint, så kan vi få en diskussion dér, for det kræver faktisk, synes jeg, at vi får en ordentlig diskussion af taksterne for at finde frem til, om der er en lige konkurrence.
Så er der for det fjerde
spørgsmålet om sundhedsforsikringer.
Jeg synes jo i virkeligheden, at sundheds- og sygehusvæsenet burde være indrettet sådan, at man ikke nødvendigvis behøvede at forsikre sig, men o.k. Der kan være mange andre grunde til, at virksomheder og andre ønsker at forsikre deres medarbejdere.
Men det fuldstændig afgørende er, at der ikke er tale om tilskud fra det offentlige, og det er der jo i dag.
Ved at det er fradragsberettiget, er der et reelt tilskud på 400 mio. kr. fra det offentlige.
Og vi synes ikke, at borgerne i Danmark skal være med til at betale til udviklingen af de private forsikringer.
De må komme, hvis de skal komme,
men de skal ikke være finansieret direkte eller indirekte gennem det offentlige system.