Jesper Langballe (DF), 2008-10-21:
Vi ser lovforslaget her fortrinsvis som en række fornuftige, lavpraktiske justeringer af forhold, som tiden er løbet fra.
Begrebet kirkedistrikt fjernes og erstattes af sognet.
Men jeg vil sige, at vi især er glade for, at et par knaster, der kunne have givet virkelige problemer ude i landsognene, er høvlet af til fordel for sognesammenholdet, for folkekirken er jo slet og ret sognet.
Vi har ikke i Danmark fabrikskirker eller universitetskirker, vi har sognekirker.
Den, som du og jeg deler menighedsfællesskab med, er ikke interessefællen eller arbejdskollegaen eller en fra samme kirkelige retning, det er naboen.
Kirke og sogn har fulgtes ad gennem historiens gode og onde dage.
Det er derfor sognepræsten dér, hvor man bor, der har pligt til at betjene en med sjælesorg, dåb, konfirmation, bryllup og begravelse.
Imidlertid kan man jo godt have tilknytning til et sogn, der ikke efter de gældende regler er ens eget, et sogn, hvor man f.eks. tidligere har boet, eller hvor man har nære pårørende.
Det udgør så at sige aldrig noget problem, fordi præsterne selvfølgelig er fleksible og ikke tager det så tungt, om de strengt taget har pligt til at betjene den pågældende.
Fra og med denne lov er det imidlertid lovfæstet, at en vis tilknytning skal respekteres, og det er såmænd udmærket.
Det, der kunne have givet virkelige problemer, var et forslag om, at det at have sommerhus i et sogn gav en ubetinget ret til at blive viet eller begravet der.
Så var der et forslag om, at et barn har en særlig kirkelig tilknytning til det sogn, hvor barnet går i skole, så forældrene skulle have ret til at forlange, at barnet også blev konfirmeret der.
Alle på landet ved, at konfirmationssøndagen er en stor og festlig sognedag, som alle tager del i.
Her konfirmeres unge sammen, der har fulgtes ad som nabobørn, siden de var små;
her er med andre ord den virkelige tilknytning.
Den er ikke til en skoleklasse, hvor de mere eller mindre tilfældigt er proppet ind, eller til det sogn, hvor den skole tilfældigvis ligger.
Vi kan fuldt ud støtte lovforslaget, som det nu foreligger.
Jeg vil så godt lige til sidst sige noget om det, som har været debatteret i de tidligere indlæg om sognebåndsløsning.
Også vi synes, at det er en fuldstændig meningsløshed, at man ikke kan løse sognebånd til overenskomstansatte præster.
Jeg må tilstå, selv om jeg måske ikke bliver populær hos embedsmændene, at jeg simpelt hen ikke tror på juristernes forsikring over for ministeren om, at det ikke kan lade sig gøre.
Jeg mener i hvert fald, at ministeren simpelt hen kunne give en administrativ ordre til, at sådan skulle være.
Men det er altså et spørgsmål, vi kan tage op.
Derimod har jeg trang til at sige til fru Karen Klint, at der er noget, fru Karen Klint har misforstået.
Da den grundtvigske frihedslovgivning satte ind og vi bl.a. fik det meget store gode, frihedsgode, der hedder sognebåndsløsning, var det, som det også er blevet nævnt af fru Charlotte Dyremose, ordet - det var ordet - det var forkyndelsen, man løste sognebånd til, og ikke til et socialt fællesskab eller en bunke sten.
Det skal vi holde utrolig godt fast ved, for hele vores forståelse af, hvad det er at holde kirke, afhænger af, at vi er klare på det punkt.