Pernille Rosenkrantz-Theil (S), 2014-10-30:
Tak for det.
Det er ikke kutyme, at man stiller spørgsmål til de andre ordførere heroppefra.
Det plejer at være noget, man gør nede fra sin plads, men nu har det ikke karakter af den type af spørgsmål, men jeg er selvfølgelig rigtig interesseret i at høre om, hvad det er, Venstre forestiller sig, når det blev nævnt, at der er andre kriterier i forhold til plejefamilierne.
Det, der jo i virkeligheden er spørgsmålet, når vi behandler det her, er, om man bliver en bedre mor eller far af at være gift, og der er jeg fuldstændig på linje med det, der tidligere er sagt heroppefra: Selvfølgelig er man ikke det.
Det er jo ikke papirerne, det handler om.
Og som socialdemokrat mener jeg selvfølgelig ikke, at ægteskabet i den sammenhæng i sig selv er afgørende.
Det afgørende er jo, hvordan man er som menneske, og om man er i stand til at tage sig af et barn, om ens parforhold er sundt og stabilt, og om man har et dybfølt ønske om at bære både de glæder, men også de rigtig mange pligter, der følger af at have ansvar og også juridisk ansvar for et barn.
I dag er det jo lidt absurd, fordi vi faktisk ikke skelner mellem, om et par er gift eller ej, hvis parforholdet ikke længere fungerer.
Hvis det er sådan, at man går fra hinanden og der skal til at betales børnebidrag eller aftales samvær omkring ungerne, så skelner vi ikke.
Så er det faktisk ligegyldigt, om folk har været gift eller ej; det er det samme regelsæt, der gælder.
Men vi skelner, når det går godt.
Det er faktisk en lille smule underligt.
Noget lovgivning har på en eller anden måde fulgt med tiden.
Efterhånden som folk begyndte at bo på polsk, har vi forandret lovgivningen, men der er noget af det, der ikke er blevet forandret.
I dag er det jo simpelt hen sådan flat out, at man ikke kan adoptere sammen med hinanden, hvis man ikke har papir på hinanden – så simpelt er det –
og heller ikke, hvis de mennesker, vi taler om, i øvrigt sagtens ville kunne blive godkendt til adoption efter en tur i kirken eller på rådhuset.
Det er det, som vi med det her lovforslag gerne vil rette op på.
Forslaget betyder simpelt hen, at det bliver muligt for samlevende, der ikke er gift, at adoptere sammen.
Man bliver betragtet som enlig ansøger, hvis man ikke er gift med den, man er i forhold med eller bor sammen med.
Men det betyder ikke, at partneren ikke tæller med i vurderingen.
Det gør vedkommende.
Men man bliver godkendt som eneadoptant.
Vedkommende kan ikke være med til at adoptere, men bliver vurderet på, om vedkommende er egnet til at være en del af bopælen og alt det der.
Det er selvfølgelig alt sammen meget positivt, men hvorfor i alverden dog så ikke også give muligheden for, at vedkommende tager det juridiske ansvar.
Vi lægger så op til, at der skal gælde samme regler for gifte par og for samlevende par, og det betyder, at man skal have boet sammen i 2½ år, for at man kan blive godkendt til adoption.
Det betyder, at vi sikrer, at forholdet skal være stabilt, både til glæde for adoptivforældrene selvfølgelig, men allermest til glæde for adoptivbarnet.
Derved gør vi op med den forskelsbehandling mellem adoptivbørn, som der er i dag.
Forslaget betyder også, at det er muligt for samlevende at adoptere hinandens børn med den virkning, at det bliver et fællesbarn, altså det, man kalder stedbørnsadoption.
Så det er både fremmedadoption og de tilfælde, hvor man bor sammen med en, som har sit eget barn, som man også godt kunne tænke sig at være juridisk forælder for.
Derfor kan Socialdemokratiet selvfølgelig støtte regeringens lovforslag.