Per Clausen (EL), 2008-11-13:
Jeg vil starte med at sige, at debatten måske har givet et konkret resultat, nemlig at vi må forvente, at ministeren vil bestræbe sig på ikke at handle direkte dumt - ifølge ham selv - og derfor må han sikre, at der foreligger et resultat af arbejdet med de her takster, som det offentlige skal betale private sygehuse for at få foretaget behandlinger, inden man vender tilbage til det udvidede frie sygehusvalg den 1. juli 2009.
Ministeren lovede ingenting, og det er måske, fordi han har gjort den erfaring, at hvis man lover noget, kan man risikere at blive hængt op på det.
Nu må vi jo nøjes med at hænge ministeren op på, at det ville være åbenlyst dumt, hvis han ikke får det bragt i orden inden.
Jeg vil i øvrigt konstatere, at det var en ret rimelig indrømmelse, ministeren kom med, eftersom der jo i dag sådan set har vist sig et flertal for, at den ting skal være i orden den 1. juli 2009.
Det er selvfølgelig ærgerligt, at det flertal ikke kan manifestere sig i en afstemning, men sådan er der jo så meget.
Ikke desto mindre er ordene jo sagt.
Jeg tror, at man går meget galt i byen, hvis man har det udgangspunkt, at spørgsmålet om, hvorvidt en diskussion er ideologisk eller ej, afhænger af, om der kommer mange ideologiske erklæringer.
For hvis det var det, man skulle tælle det på, er det jo fuldstændig rigtigt, at regeringen er uhyre pragmatisk og ikke har noget egentligt værdimæssigt udgangspunkt for sin politik, men bare handler efter, hvad den selv kalder en eller anden form for rationale.
Og andre kunne så måske mistænkes for ind imellem at komme med idémæssige synspunkter i en lidt tydeligere form, f.eks. Liberal Alliance, som jo klart giver udtryk for et liberalistisk grundsynspunkt.
Men nu er det bare sådan, at fraværet af ideologiske erklæringer og synspunkter ikke er det samme som, at man ikke fører en politik, som er baseret på ideologi, eller i hvert fald har konsekvenser, som er bærere af noget ideologi, og som også har konsekvenser for, hvordan fordelene fordeles på de forskellige grupper i samfundet.
I den forbindelse vil jeg godt beskæftige mig en lille smule med det, som undertiden kaldes behandlingsgaranti.
Jeg blev jo i sin tid belært af den tidligere sundhedsminister om, at der ikke fandtes nogen behandlingsgaranti i Danmark.
Det var, fordi han på et tidspunkt var ved at blive hængt op på, hvordan det gik med den behandlingsgaranti, for det gik jo ikke så godt.
Og det er jo der, hvor forskellene - hvad skal man sige, den idémæssige forskel, åbenbart - mellem Det Radikale Venstre og regeringen kommer frem her i debatten.
Jeg skal ikke lægge skjul på, at jeg i den her sag føler mig mere på bølgelængde med Det Radikale Venstre end med regeringen.
Det drejer sig om holdningen om, at hvis man indtager det synspunkt, som Det Radikale Venstre og oppositionen indtager, nemlig at man skal have et system, hvor de mest syge behandles først, og at det er lægerne, der ud fra en lægelig vurdering siger, hvem der er mest syg, så er det rendyrket formynderi, det er at sætte patienten sidst - det er i det hele taget en lang række nedrige ting.
Men hvis man i stedet for har et synspunkt om, at vi skal have en fordeling af ressourcerne, der indebærer, at patienter med de sygdomme, som privathospitaler behandler, fordi de vurderer, at det er noget, de kan tjene penge på, og derfor er villige til at sikre folk en hurtig behandling, skal komme først, så sætter man patienterne i centrum, og så er man en sand menneskeven.
I det spil vil jeg sige, at jeg ærligt talt synes, at regeringen skulle overveje, om man ikke skulle ansætte en ekstra spindoktor for rigtig at kunne komme igennem med det der grundsynspunkt om, at hvis vi lader markedet og de private sygehuses mulighed for at tjene penge afgøre, hvem der kommer først i behandling, så har vi skabt et system, hvor vi tager udgangspunkt i patientens behov - det skulle da så være, fordi man i så fald har valgt at sortere patienterne i dem, der har de rigtige sygdomme, og dem, der har de forkerte.
Og her er det afgørende ikke, om sygdommen er alvorlig eller ej.
Så må jeg bare sige, at jeg ikke håber, at der er nogen psykisk syge eller deres familier, som har taget den snak alvorligt, der har været i forbindelse med de her satspuljeforhandlinger, om, at de nu får en behandlingsgaranti på deres område, for det får de ikke.
De får præcis det samme system, som man har haft på det øvrige sundhedsområde - et system, der betyder, at de, som lider af nogle psykiske sygdomme, der passer ind i den private behandlingssektors kvalifikationer, kan få en behandling, for de kan få pengene med sig, mens de andre, der har nogle sygdomme, der for tiden ikke kan behandles af private behandlingssteder, ikke får nogen behandling og oven i købet må opleve, at den forholdsvis begrænsede ressource af kvalificeret arbejdskraft inden for det område bliver trukket over i den private sektor, så deres forhold bliver endnu dårligere.
Så jeg synes, det er vigtigt at understrege, at man ikke snakker om behandlingsgaranti, man snakker om, hvordan vores ressourcer skal prioriteres.
Regeringen foretrækker markedskræfterne - vi foretrækker at tage udgangspunkt i de syges behov.