runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Poul Henrik Hedeboe (SF), 2007-02-08:
Jeg vil sige, at forslaget ikke drejer sig om at overrule de aftaler, der er mellem arbejdsgiver og arbejdstager.
EU-regulativet giver jo plads til, at man nationalt indfører nogle betingelser for f.eks. bybuschauffører.
Det behøver ikke være en overimplementering.
Vi har bare angivet, at man kunne tage det i den retning efter de retningslinjer.
Ministeren siger meget præcist, at hvis man kører langtur, er problemet at kunne blive døsig, og derfor skal man have pauserne.
Det tror jeg er rigtigt.
Hvis man kører bybus, tror jeg også, at den samme logik siger, at man har en masse passagerer med, man kører i tæt trafik, og det kan være stressende.
Opgørelser over de tider, der køres, viser fra 4 til godt 8 timers kørsel uden pause.
Det er derfor, forslaget er kommet.
Kan ministeren ikke se relevansen i forbindelse med stress for bybuschauffører?
Lene Espersen (KF), 2007-02-08:
Jeg vil sige til hr. Jørgen Arbo-Bæhr, at der nu nok er flere forskellige måder at definere belastende arbejde på.
Det, man kan konkludere, er, at de chauffører, der kører over lange strækninger, oftere er involveret i uheld end dem, der kører på særdeles korte strækninger, og som har mange stop undervejs.
Der, hvor køre-hvile-tids-reglerne er relevante, er naturligvis i forhold til transporter, hvor der køres over lange lige strækninger på et længere vejstykke, og det gælder altså også dem, der kører rutebusser over en længere vejstrækning.
Der er der selvfølgelig særlige hensyn, der gør sig gældende, fordi man bliver døsig, når man bare sidder der og skal køre lige ud hele tiden.
Det samme gør sig ikke gældende for bybusser, for der er det sådan set det modsatte, der er tilfældet.
Derfor er det helt andre hensyn, der skal tilgodeses, når man tilrettelægger køre-hvile-tids-bestemmelser for bybuschauffører.
Men jeg synes, det er mageløst, at Enhedslisten, der ellers benytter enhver chance til at bekæmpe EU, nu her har fundet en sag, hvor man ikke kan overimplementere godt nok og bryde med den danske model.
Jeg ser da meget frem til, om det er en ny stil for Enhedslisten, at de nu skal slå alle andre af Folketingets partier i EUpositiv holdning.
Jørgen Arbo-Bæhr (EL), 2007-02-08:
Jeg tror heller ikke, at justitsministeren skal kloge sig for meget på overenskomsternes indhold, men det var ikke det, jeg spurgte om.
Det, jeg spurgte om, var: Hvorfor er det sådan, at en buschauffør, der kører på en længere rute end 50 km – og det er ikke et spørgsmål om grænsen – er omfattet af pausereglerne, mens en buschauffør, der kører under 50 km, ikke er omfattet af pausereglerne?
Med andre ord: Hvorfor skal der være en forskel?
Der er al den her snak om det med at overskride grænser.
Det her har intet at gøre med, om man overskrider grænser eller ej.
Det er, fordi den danske regering har valgt, at nogle af dem, der har det mest belastende arbejde blandt chaufførerne, nemlig bybuschaufførerne, skal holdes udenfor.
Den danske regering kunne vælge hvad som helst andet.
Lene Espersen (KF), 2007-02-08:
Jeg tror, at den første del af hr. Jørgen ArboBæhrs spørgsmål vedrørte det her med, at der er en grænse.
Sådan er det jo hver eneste gang, der sker lovgivning eller kommer nye regler; et eller andet sted skal grænsen være.
I EU har man så valgt at sige, at der er en 50-kilometers-grænse, for så vidt angår det her område.
Jeg skal ikke kloge mig på, om grænsen skulle have gået 10 km den ene eller den anden vej.
50 km er der, hvor grænsen er.
Det, jeg godt vil sige til hr. Jørgen Arbo-Bæhr, og det, der var en af pointerne i mit indlæg, er jo, at jeg sådan set synes, det er meget relevant og meget fornuftigt, når der er tale om grænseoverskridende trafik, som der jo er på transportområdet, hvor man kører med store lastbiler igennem flere europæiske lande, at der er nogle bestemmelser med hensyn til køre-hvile-tid af hensyn til færdselssikkerheden.
Det samme hensyn gør sig ikke gældende, for så vidt angår bybusser.
Mig bekendt er der ikke sket nogen store ulykker med bybusser mange, mange år tilbage.
Der er overhovedet ikke noget færdselssikkerhedsmæssigt argument for at indføre sådanne regler, og mig bekendt er der da i de overenskomster – jeg skal ikke gå for meget ind i det, for det er jo ikke mit ressortområde, men til brug for drøftelsen i dag har vi undersøgt, hvordan overenskomsterne er – indlagt pauser.
Ellers gjorde fagforeningerne heller ikke deres arbejde godt nok.
Jørgen Arbo-Bæhr (EL), 2007-02-08:
Nu forstod jeg, at ministeren ville være meget, meget ked af det, hvis man skulle begynde at gribe ind i overenskomster.
Men pointen er jo, at hvis vi har en buschauffør, der kører på en rute, der er over 50 km, så er der øjensynlig ingen grænser for, hvor meget man kan lovgive – og de her mennesker har altså også overenskomster – mens det tilsvarende ikke er tilfældet, hvis man kører under 50 km.
Altså er det fuldstændig ulogisk i forhold til, hvad det er for nogle mennesker, vi har med at gøre.
Kan ministeren ikke bekræfte, at også folk, der kører bybusser, har brug for en pause, som minimum hver gang de har arbejdet i 4½ time?
Frode Sørensen (S), 2007-02-08:
Enhver har pligt til at tage et ansvar, og enhver har pligt til at hjælpe, når man færdes i trafikken.
Et kørekort betyder, at man har taget det ansvar på sig.
Og et af de alvorligste ansvarssvigt, man kan forestille sig, er derfor at tage flugten, hvis man har været indblandet i eller været årsag til et alvorligt trafikuheld.
I Socialdemokratiet har vi bestemt intet til overs for de mennesker, som forlader et ulykkessted.
Og vi har jo helt aktuelt haft en række eksempler på flugtbilister, hvor den ansvarlige efter en alvorlig ulykke er forsvundet fra ulykkesstedet og har efterladt kvæstede tilbage.
Som forslagsstillerne bemærker, er der i såvel færdselslovens som straffelovens bestemmelser sanktioner mod flugtbilisterne som sådan.
Og tilsyneladende er det jo nok ikke så meget det, at vi har set nogle meget grove tilsidesættelser af trafikmoralen, som har fået forslagsstillerne til at fremsætte beslutningsforslaget, men det, at de føler, at der er sådan et misforhold i, at det kan være svært at få flugtbilister idømt en strengere straf efter straffeloven.
Der må vi påpege, at det jo er politiets opgave at rejse sager, der kan holde, og at det også er politiet, der vurderer, om der skal rejses tiltale efter færdselsloven eller efter straffeloven.
Nu ønsker forslagsstillerne at sikre, at flugtbilisterne under alle omstændigheder bliver idømt en ubetinget fængselsstraf ved at skærpe færdselsloven, og jeg vil egentlig henvise til det, hr. Karsten Nonbo var inde på i den forbindelse, altså at vi har nogle uagtsomheder, som vi jo også er nødt til at tage højde for her.
Det er egentlig min opfattelse, at lovgivningen i og for sig ikke er så dårlig, at den alene med baggrund i alvorlige uheld forårsaget af flugtbilister skal ændres.
Og selv om det godt kan være min opfattelse, at justitsministeren måske godt på nogle områder kan gøre det tydeligere, at flugtbilisterne så vidt muligt bør tiltales efter straffeloven, skal vi jo hele tiden tænke på, at det skal være sådan, at det kan bære igennem i retten.
Færdselsafdelingens chef, politiinspektør Mogens Wilbert, vil ifølge Nyhedsavisen den 25. januar opstille nogle profiler af bilisterne for at vurdere, om de flygter på grund af paniksituationer, på grund af indtagelse af spiritus eller på grund af noget helt tredje.
Wilbert oplyste videre, at han ikke ved, om arbejdet vil munde ud i yderligere tiltag, f.eks. lovændringer eller information.
Vi vil egentlig godt have lejlighed til at se det stykke papir som et nødvendigt led i en meget vigtig debat, før vi tager stilling til, om der er behov for lovændringer.
Allerførst vil jeg pege på, at den eksisterende lovgivning skal udnyttes med de muligheder for ubetinget fængselsstraf, som den allerede indeholder.
Og så synes jeg, vi skal tage en debat med justitsministeren med baggrund i rigspolitiets papir for at se, om der er behov for ændringer.
Vi vil afvente og se det papir, der kommer fra rigspolitiet
Eyvind Vesselbo (V), 2007-02-08:
Som ministeren nævnte for kort tid siden, fik Det Internationale Atomenergiagentur for ca. 1 år siden Nobels fredspris, og den blev givet til IAEA til deling med generaldirektøren for deres indsats for at opbygge en atomteknologi og forebygge, at atomteknologi misbruges til militære formål, og for at sikre, at kerneindustrien anvendes på den sikreste måde.
Det må man sige jo er en rimelig god begrundelse for at give Nobels fredspris.
IAEA er derfor en FN-organisation, som har skabt en stor faglig respekt om sine funktioner og sit arbejde, og organisationen er uafhængig og gør en stor indsats på ikkespredningsområdet.
Det, der er interessant ved organisationen – eller et af de interessante aspekter af organisationens arbejde – er, at der jo er forskellige interesseorganisationer i IAEA’s arbejde.
Danmark, EU, USA og andre vestlige lande lægger vægt på IAEA’s arbejde inden for nuklear ikkespredning og verifikation samt udvikling af sikkerhedsstandarder.
Det er vigtige områder.
Agenturet arbejder også med strålesikkerhed og medicinsk anvendelse af nuklear teknologi, så der er ingen tvivl om, at agenturet spiller en meget vigtig rolle på hele det nukleare område.
Når jeg sagde, at der er forskellige interesseområder, så er det, fordi ulandene har en anden interesse; de har nemlig mest interesse i IAEA’s arbejde med bistand på det nukleare område.
Og SF ved jo ganske godt, at et dansk forslag – som ministeren jo også nævnte – om en begrænsning af IAEA’s formål som foreslået i beslutningsforslaget ikke vil kunne vinde flertal i de andre IAEA-lande.
Det kan allerhøjst skabe splid mellem de deltagende lande.
Ulandene vil jo tro, at vi forsøger at komme og presse dem til noget, som vi gerne vil have, i modstrid med det, de godt vil have, nemlig at balancen mellem bistand og kontrol bliver skubbet.
SF ved også godt, at vi fra dansk side ikke ønsker at fremme atomkraft hverken i Danmark eller i andre lande.
Det blev jo vedtaget allerede i 1985 i Folketinget.
Danmark anerkender ikke atomkraft som en bæredygtig energikilde.
Men det er der altså andre lande, der gør, bl.a. EUlandene.
De vil derfor i fremtiden af økonomiske og demografiske grunde bruge atomkraft i deres energiplanlægning.
Her er det selvfølgelig vigtigt, at vi er med til sammen med IAEA at sørge for, at denne brug af nukleare materialer ikke fører videre til brug og udvikling af atomvåben.
IAEA er netop dette velfungerende internationale kontrolorgan, som kan være med til at sikre det.
Derfor skal vi selvfølgelig styrke IAEA’s arbejde i stedet for at svække det gennem SF’s forslag.
Som det jo nu fremgår af det, jeg har sagt, kan Venstre ikke støtte forslaget.
Per Stig Møller (KF), 2007-02-08:
Jamen det er jeg enig med hr. Lidegaard i.
Det indgår jo også i vores bistandsprogrammer f. eks. i Afrika, at vi faktisk bidrager med teknologi til vedvarende energi – det er så ikke a-kraft – for f.eks. at bevare skovene, således at de ikke bliver fældet og brugt til brænde med det samme, for så får de jo aldrig nogen sinde skove, og så får de ikke fastholdt vandet.
Så er der jo f.eks. også solenergi, som vi er med til at fremme i de lande, hvorved de bevarer skovene, som kan bevare grundvandet.
Så jeg er helt enig i, at det er en god proces, vi kan sætte i gang med vores energividen om vedvarende energi.
Hvad angår Verdensbanken har vi jo engageret os meget i, at man skal øge sin støtte til vedvarende energi i lånerammerne for Verdensbanken.
Og der kan jeg sige, at Verdensbanken har øget sit udlån til vedvarende energi og større energieffektivitet med 48 pct. i finansåret 2006 – altså bare i 2006.
Og det er altså bl.a. sket på grund af pres og dansk politik, så jeg er enig i, at det ikke er nok bare at sige, at vi ikke skal have atomkraft, vi skal også kunne pege på det andet.
Martin Lidegaard (RV), 2007-02-08:
Det er rigtigt.
Og vi er jo enige om, at det er rart, at det går i den rigtige retning på europæisk plan.
Men man kan spørge sig selv, om det på internationalt plan gør det samme, og om vi har de internationale mekanismer, der skal til for at sikre den teknologioverførsel, som også fru Anne Grete Holmsgaard talte om, så det ikke kun er a-kraft, vi tilbyder de udviklingslande, der har så brændende brug for energi, men også andre og mere vedvarende former for energi.
Og der kunne jo måske godt være tale om, at Danmark var med til at tage nogle initiativer, der også skabte nogle nye mekanismer for Europa i forbindelse med ulandene og i FN-regi.
Per Stig Møller (KF), 2007-02-08:
Jeg synes, det er et utrolig konstruktivt forslag og bemærkning, som hr. Lidegaard kommer med her, for det er jo vigtigt, at vi i vores energipolitik peger på noget andet.
Det var så også det, fru Holmsgaard var inde på: at vi kunne overføre teknologier.
Det vil vi også gerne, og det prøver vi jo faktisk også.
Den danske regering ligger jo i front med eksportfremstød for at fremme salg af vores miljørigtige energiteknologi.
Der er det sådan, at vi jo bredt i Folketinget er enige om energipolitik og vores indspil i EU om energipolitikken.
Og der har det været vores indsats at ønske, at EU fastsætter en ambitiøs målsætning, hvor 15 pct. af energiforbruget i hele EU skal komme fra vedvarende energikilder allerede i år 2015.
Kommissionen har så efterfølgende foreslået en målsætning på 20 pct. i 2020, men vi ønsker, at man er mere ambitiøs.
Og så vil jeg minde om, at vi i forskningsprogrammets 7. program jo altså fik en fordobling af midlerne til vedvarende energi ind, og at over halvdelen af de nye midler inden for området skal gå til udvikling af vedvarende energi.
Martin Lidegaard (RV), 2007-02-08:
Jeg har hørt udenrigsministerens argumenter og kan et langt stykke ad vejen godt følge hans argumentation, men jeg synes, at hvis man ikke vil stemme for det her forslag, må det være interessant at høre, hvad regeringen så vil gøre, om jeg så må sige, for at skubbe den her udvikling i den rigtige retning, så vi får mindre a-kraft, og så vi tilbyder ulandene nogle alternativer, så vi sikrer, at forskningsmidlerne bliver lagt i de rigtige kasser.
Så hvis ikke det her er løsningen, hvad er så løsningen?
Per Stig Møller (KF), 2007-02-08:
Jamen altså, vi er jo enige om, at vi ikke vil fremme atomkraft, men vi lever altså i den virkelige verden, hvor en række lande bruger atomkraft og en række lande vil forbeholde sig ret til at anvende atomkraft.
Hele striden med Iran ligger jo dér.
Hvis vi går ud og propaganderer for fru Holmsgaards synspunkt, svarer det ikke til det med dumpning.
Når vi var enige i det synspunkt, var det jo, fordi dumpning pludselig bragte fuldstændig sagesløse områder i fare, men her er der jo tale om nogle områder, der ikke ønsker at være sagesløse – i gåseøjne – men selv ønsker at få atomkraft.
Det, vi skal arbejde for i IAEA er jo, at i så fald skal den være så sikker som mulig, der skal være kontrol med det, og der skal ikke kunne overføres fra civilenergi til militærenergi.
Det er jo det, der er det afgørende.
Så vil jeg også godt lige minde om, at vi for så vidt selv har glæde af IAEA, for vi har brug for IAEA inden for nukleart beredskab, inden for sundhed, inden for strålingsbeskyttelse, inden for sikkerhedsforanstaltninger, inden for orientering af radioaktivt affald og inden for forskning og nedlæggelse af nukleare anlæg.
Vi har altså nogle punkter, hvor vi har glæde af dem, så jeg synes ikke, vi skal føre et felttog imod dem.
Jeg mener, det er en lidt halsløs gerning at ville ændre formålsparagraffen, for de bygger ikke atomkraftværker.
Det er jo det, der også var misforståelsen før.
De bygger jo ikke atomkraftværker
De bygger ikke atomkraftværker, men de er med til at skabe sikkerhed.
Fru Holmsgaard er ekspert på det her område, så det var slet ikke en underkendelse af fru Holmsgaard.
Jeg vil godt bare præcisere, at de ikke bygger, de er med til at sikre det, som andre vil bygge.
Anne Grete Holmsgaard (SF), 2007-02-08:
Nu er problemet med a-kraft jo, at det er en teknologi, som har grænseoverskridende konsekvenser.
Det har den, både fordi affaldet transporteres mellem lande, men også fordi det, hvis der sker et uheld, med al sandsynlighed også spreder sig til andre lande.
Men det, udenrigsministeren siger, får mig til at tænke på hele arbejdet med at forbyde dumpning af radioaktivt affald.
Der kunne man have sagt fuldstændig det samme: Vi vil blive hældt ned ad brættet med det samme.
Det gjorde vi også med det samme, men i det lange løb blev vi bare ikke hældt ned ad brættet.
Det lykkedes faktisk, fordi Danmark sammen med andre tog et initiativ til at få forbudt dumpning af a-kraftaffald eller strålingsaffald.
Det lykkedes faktisk at få det igennem.
Det her er jo et spørgsmål om også at tage diskussionen om, at der er nogle teknologier, der er mere farlige end andre teknologier.
Man kunne jo udmærket gøre det i forbindelse med at sige, at vi samtidig vil måske ikke sørge for, men i hvert tilfælde arbejde meget kraftigt for, at der kommer en teknologioverførsel til ulandene af andre teknologier, som kan løse energiproblemer, teknologier, som kan give energiforsyning, men som ikke indebærer de her risici, som der jo altså er ved a-kraft.
Per Stig Møller (KF), 2007-02-08:
Med det mener jeg jo, at hvis vi begynder at røre ved formålsparagraffen, vil ulandene føle, at det her er, som om vi vil fjerne deres mulighed for at få atomkraft.
Og de vil alle sammen gerne have muligheden for at få atomkraft.
De i alt 118 lande vil med det samme afvise det danske ønske, så der er simpelt hen ikke nogen gang på jorden for fru Holmsgaards forslag, for det ville blive hældt ned ad brættet i IAEA’s styrende organer med det samme.
Ulandene, som er 118-gruppen, vil jo simpelt hen spørge sig selv: Hvad er det, de er ude på?
De sondrer da ikke mellem Danmark og Finland så kraftigt, som fru Holmsgaard gør.
Vi kan så forklare, at vi ikke bruger det, og så vil de da svare: Jamen det må I da selv om, men vi vil gerne bruge det.
Det ville da være svaret fra ulandene: Fordi I ikke bruger det, skal I da ikke fortælle os, at vi ikke må bruge det.
Desuden er der mange af jer, der bruger det, vil svaret være.
Så det vil jo virke som en missioneren, som man ikke har lyst til at høre på.
Jeg tror, det er direkte skadeligt i det politiske samarbejde med landene.
Så skal man hellere gøre det, som IAEA gør: at gå ind og rådgive, således at de lande, som vælger atomkraft, får den på den sikrest mulige måde, og at kontrollen med den atomkraft, der er der, finder sted, så den ikke kan ende som våben.
Anne Grete Holmsgaard (SF), 2007-02-08:
Det er jo klart, at jeg er fuldstændig enig med udenrigsministeren i, at vi har brug for et effektivt kontrolorgan, og vores forslag går jo heller ikke på den del af IAEA’s opgaver, der er kontrol med ikkespredning, kontrol med sikkerhed osv.
Der er vi fuldstændig enige.
Men jeg vil gerne høre, hvorfor udenrigsministeren fremhæver, at det kan være et problem at fremsætte det her forslag, fordi en række ulande vil reagere på den måde, at de vil sige: I må gerne, men vi må ikke.
Altså, Danmark er et ikke-a-kraft-land, og derfor er det jo ikke den reaktion, man kan få på det, for vi fremsætter noget, som vi heller ikke bruger selv, og siger, at der er en årsag til, at vi ikke bruger a-kraft selv, og det er, fordi vi betragter det som en farlig teknologi.
Derfor synes jeg, det var et meget dårligt argument.
Så jeg vil gerne høre: Hvad mener udenrigsministeren egentlig med det?
Karsten Nonbo (V), 2007-02-08:
Det her beslutningsforslag er fremsat af SF, og jeg har bemærket, at det er fru Pia Olsen, hr. Morten Homann og hr. Ole Sohn, som har fremsat det, og så lader de ellers hr. Poul Henrik Hedeboe om at tage balladen.
Det er så synd for hr. Poul Henrik Hedeboe, eller det er det jo alligevel ikke, for hr. Poul Henrik Hedeboe har jo også hjertet med i det.
Forslaget kan være godt nok.
Jeg mener bare, det hører hjemme i Arbejdsmarkedsudvalget eller under beskæftigelsesministeren, for i min terminologi er der ikke for fem øre færdselssikkerhed i det her forslag.
Som justitsministeren rigtigt nævner, og det er også min klare overbevisning, så har vi fantastisk dygtige buschauffører og rutebilschauffører, og de laver stort set ikke skader, de forårsager stort set ikke færdselsuheld.
Nu nævnte ministeren, at de lavede 1,2 pct. af uheldene, eller de var involverede i 1,2 pct. – det må være det rette ord, for
de er jo også involverede, når en eller anden går ud foran dem, eller en eller anden bil kører ind i dem.
Jeg kunne også godt tænke mig at vide: Hvad siger buschaufførerne selv til det her?
Nu har jeg lagt mærke til, at der henvises til FOA, deres organisation, men jeg tror, at hvis man spurgte den enkelte buschauffør, om han gerne ville have fartskriver i sin bus med deraf følgende yderligere stressmomenter, som det måtte give, hvis ikke han får udfyldt skiverne rigtigt, hvis ikke han får afleveret dem til tiden, og hvad ved jeg, ville han sige nej tak.
Vi har jo masser af lastbilschauffører, som meget gerne ville undgå at have de her fartskrivere, altså have de her køre-hviletids-bestemmelser, som jo netop er indført af hensyn til færdselssikkerheden.
At de så kunne få nogle bedre aftaler med den anden del af arbejdsmarkedets parter; jamen det må de klare i det forum og ikke i det her forum, vi står i nu.
Så vi skal fra Venstres side afvise forslaget.
Kim Mortensen (S), 2007-02-08:
Det er vi her i Danmark, det er vi i Europa, og det er vi på globalt plan.
Det er vi også, selv om atomkraft som energiform den aktuelle klimadebat taget i betragtning i forhold til kulfyrede kraftværker jo er en ren og CO2-neutral energiform.
Men atomkraft har altså også en række negative sider, der samlet set overskygger de miljømæssige fordele.
Det gælder bl.a. de fatale konsekvenser, der er forbundet med a-kraft-ulykker, hvilket historien desværre har vist med al ønskelig tydelighed, ligesom problemerne med atomaffald og den deraf forøgede risiko for spredning af atomvåben udgør en alvorlig sikkerhedsrisiko.
Tilsammen og hver for sig er de alle sammen årsag til, at atomkraft hverken hører hjemme i Danmark eller i resten af verden, og derfor skal Det Internationale Atomenergiagentur naturligvis som princip heller ikke fremme brugen af atomkraft.
Vi skal ikke bruge ressourcer på at fremme brugen af atomkraft, men i stedet for satse på en massiv udvikling af alternative energiformer, udvikling af nye brændstofmotorer og motorbrændstof, så vi på sigt kan blive mindre afhængige af olie, kul, gas og atomkraft.
Samtidig kan vi altså heller ikke lukke øjnene for, at en lang række lande, også i EU, har atomkraftværker.
I den seneste tid har bl.a. Berlingske Tidende ført en massiv kampagne for at få sat atomkraft på dagsordenen.
Vi er enige i, at en global diskussion om både ulemperne og fordelene ved atomkraft er vigtig, men debat eller ej, atomkraft udgør så stor en trussel for os, at der ikke er nogen tvivl om, at man i stedet bør satse på vedvarende energikilder og så naturligvis spare på energien.
Socialdemokraterne opfatter forslaget fra SF som meget sympatisk, men vi deler også udenrigsministerens vurdering af, at det ikke er realistisk at opnå to tredjedels flertal blandt landene i FN.
Vi mener derfor ikke, at det for nærværende vil være rigtigt at sende udenrigsministeren på denne svære og håbløse opgave, ligesom det vil være unødvendigt at sætte spørgsmålstegn ved det meget roste arbejde, der laves i Det Internationale Atomenergiagentur.
På den baggrund kan vi ikke støtte forslaget fra SF.