Sofie Carsten Nielsen (RV), 2012-03-27:
Tak for det.
Jeg er rigtig glad for at kunne stå her i dag som ligestillingsordfører for en ny regering, som tager ligestillingspolitik ret alvorligt.
Og jeg ser med udelt begejstring frem til, at vi endelig får fremlagt forslag om mere barsel til fædre, fordi det er en afgørende forudsætning for mere ligestilling på arbejdsmarkedet, at vi får en barselfond for selvstændige, at vi får bedre kønsopdelt lønstatistik, så vi kan forholde os til fakta, at vi opgraderer kønsmainstreamingsindsatsen, tager ligestillingsloven alvorligt og ikke latterliggør den, at ligestillingsvurderinger af lovforslag helt enkelt giver bedre kvalitet i politikudviklingen, fordi man langt grundigere forstår og kender konsekvenserne af sin politik.
Alle borgere har sådan set ret til at have en mening om alt, men som folketingspolitiker har man en særlig forpligtelse til at danne sine meninger på et kvalificeret grundlag, men af en eller anden grund har det aldrig rigtig været gældende for ligestillingspolitikken.
Jeg siger det, fordi det går rimelig meget på tværs af politiske skel, nok fordi det er et højpolitiseret område.
Det er fuldt af følelser, det går tæt på det private, og så kommer det meget hurtigt til at handle om en selv.
Men fordi min mand tager sig mere af vores børn og laver markant mere mad, end jeg gør, så betyder det ikke, at det forholder sig sådan alle steder.
Kvinder bruger i gennemsnit 3¾ time om dagen på husholdningsarbejde, mænd bruger 2½ time.
Det er fakta, og det handler ikke om mig.
Jeg siger ikke, at vi kan lovgive os ud af den forskel, men fakta fylder for lidt i ligestillingsdebatten, og jeg er overbevist om, at den her regering vil være med til at forandre det. For godt et år siden roste jeg sammen med min daværende kandidatkollega Uffe Elbæk i en kronik i Berlingske Tidende den sidste af den tidligere regerings ligestillingsministre, fru Lykke Friis, som er gået nu.
Fru Lykke Friis havde slået til lyd for mangfoldighed i ligestillingspolitikken, og derfor havde hun nedsat et mandepanel, der skulle komme med mandlige perspektiver til ligestillingsdebatten – helt sikkert tiltrængt.
De kom bare ikke rigtig med noget, de deltog ikke i nogen debat.
Men jeg vil stadig gerne rose initiativet, lysten til at prøve noget nyt, som jo oftest kommer af erkendelsen af, at alting ikke kører som i olie, og så må man jo nedlægge noget, når det ikke virker.
Det synes jeg var rigtigt.
Men man har ellers haft fornemmelsen af, at den tidligere regering havde det sådan med ligestilling, at det er noget, vi har i Danmark, undtagen i indvandrerfamilier, og de stod så til gengæld for al uligestillingen i Danmark.
Der er ligestillingsproblemer i nogle indvandrerfamilier.
Nogle af dem har også en anden karakter end de ligestillingsproblemer, der også er i etnisk danske familier.
Det gør regeringen noget ved, det gjorde den tidligere regering – og respekt for det – også, bl.a. ved at sætte særlig fokus på de drenge med en anden etnisk baggrund, der falder igennem uddannelsessystemet, og ved at forsætte rettighedskampagnen, der nu henvender sig både til kvinder og mænd med anden etnisk baggrund for at oplyse om, hvilke pligter og rettigheder der følger med i at være en del af det danske samfund.
Vi skriger det ikke ud på hver anden side i perspektiv- og handlingsplanen, for det har vi ikke behov for.
Vi har behov for at sige, at reel ligestilling mellem kvinder og mænd er et vigtigt mål for et demokratisk samfund.
Ligestilling og mangfoldighed gør Danmark stærkt, det står der i regeringsgrundlaget, og det er jeg stolt af.
Det er et så vigtigt mål, at vi ikke vil sætte os på den dertil indrettede og vente på, at vi får det på en række områder.
Vi tror ikke på, at ligestilling kommer af sig selv, og det er nok for alvor her, vi adskiller os politisk fra den tidligere regering.
I en rent liberal samfundsforståelse handler ligestilling om, at kvinder skal indtage det offentlige rum, hvis de vil have indflydelse, de skal søge lederstillinger, hvis de er kvalificerede, og så vil de få dem på et tidspunkt.
Det samme gælder for minoriteter, de vil få dem på et tidspunkt: Hvis bare I holder gejsten, så opdager vi jer på et eller andet tidspunkt.
Når man på den her måde skelner mellem, hvad der sker ude i den offentlige virkelighed, og hvad der sker i det private, er det klart, at man ikke kan anskue ligestillingsudfordringerne som et politisk og dermed heller ikke som et kollektivt problem.
Så ser man i stedet manglende ligestilling i Danmark, når det gælder bestyrelser og rekrutteringsmekanismer til ledelse, iværksætteres forhold, mænds muligheder i forhold til deres børn osv. osv. som et spørgsmål om de enkelte individer, der bliver berørt.
Og hvor meget offer er man lige, hvis ikke man får en bestyrelsesplads?
Hvis vi på den her måde gør ligestilling til et spørgsmål om den enkelte kvindes eller mands ret til direktørstilling og fed hyre, er det selvfølgelig rigtig let at latterliggøre projektet.
For mig er der muligheder i mere ligestilling.
Det giver plads til nytænkning, brud med dårlige vaner og forældede arbejdsmetoder, og ligestilling bidrager altså ifølge både World Economic Forum, Europa-Kommissionen, Styrelsen for Forskning og Innovation til vækst, velfærd og mere innovation, og det kunne vi som bekendt godt bruge lidt mere af i Danmark.
Jeg var for nylig til FN's Kvindekommissions samling i New York med flere af de ordførere, der er til stede her, og jeg fik privilegeret lejlighed til at tale med et par parlamentarikere og nogle ligestillingsministre rundtomkring på gulvene i de meget fyldte mødesale fra mange, mange forskellige lande på kloden – mange, der kæmper for helt basale ligestillingsrettigheder.
Alle ser de mod Danmark og resten af Skandinavien og bad os holde fast i arbejdet: Hvis ikke I bliver ved med at rykke, bliver det blot sværere for os andre; ét skridt tilbage hos jer, er ti skridt tilbage hos os.
Det var der en afrikansk kvinde der indtrængende fortalte mig, mens hun ivrigt blev ved med at ryste min hånd op og ned, og det føler jeg mig meget forpligtet af. Ligestillingspolitikken har mange ligheder, synes jeg, med klima- og energipolitikken.
Jeg er ked af, at den tidligere klimaminister ikke er til stede længere, for det fortjener at blive taget lige så alvorligt.
Uden politisk pres rykker vi ikke fremad, og med politisk pres følger indimellem ømme tæer.
Det har vi erkendt bredt i Folketinget, når det gælder klima og energi.
Tænk, hvis man kunne lave et bredt politisk forlig, der virkelig rykkede ligestillingen fremad i Danmark, sådan som energiaftalen vil gøre det for klima og energi i Danmark.
Det er svært at forestille sig lige nu, men man har vel lov at drømme.