Mikkel Dencker (DF), 2007-09-11:
Jeg synes, jeg svarede på det spørgsmål allerede i mit ordførerindlæg for en halv time siden.
Da sagde jeg, at en skatteaftale som den her ikke skal stå alene.
Den skal netop følges op af en finanslovaftale her senere på året, hvor vi så kan give nogle penge til de grupper, som ikke får ret meget ud af den her skatteaftale.
Vi har også sagt, at skattestoppet er en god ting, men det er ikke alle, der får lige meget ud af det, og derfor prøver vi via finanslovene at kompensere de grupper, der ikke får ret meget ud af skattestoppet.
Sådan er det.
Så synes jeg, det er noget mærkeligt noget, at fru Line Barfod kommer med de der påstande om, at pensionister og folk på overførselsindkomster bare får nogle ekstra energiafgifter, så de taber penge på det.
Det er jo ikke rigtigt.
Det står jo sort på hvidt i alle de papirer og bilag, der er til lovforslaget, at alle grupper får en nettogevinst ud af det her.
Det er netop lavet sådan, at pensionister og folk på overførselsindkomster får et ekstraordinært hop i deres ydelser på 0,6 pct., plus at de får forhøjet deres bundfradrag med 1.000 kr., og det dækker rigeligt forhøjelsen af energiafgifterne.
Mandag i sidste uge indgik Dansk Folkeparti og regeringen en skatteaftale.
Det gjorde vi efter et forløb, som næppe vil gå over i historien for det kunstneriske indtryk.
Tværtimod har der været tale om en ret besværlig proces, hvis lige vist ikke er set på denne side af 2001.
Regeringen spillede den 21. august ud med et efter Dansk Folkepartis mening socialt skævt forslag.
Det var derfor med en ambition om at få afbalanceret forslaget og bredt lettelserne i skatten på arbejde ud til folk med almindelige indkomster, at vi gik ind i forhandlingerne med regeringen.
Det må vi sige er lykkedes, og forslaget har fået en langt bedre social profil.
Så når alle mellemregningerne lægges til side og kun resultatet beskues, må vi sige, at vi faktisk er ret godt tilfredse med det.
Aftalen indeholder mere konkret, at grænsen for betaling af mellemskat rykkes op til at være den samme som for topskat.
Dermed slipper 575.000 danskere for at betale mellemskat, og samtidig næsten fordobles beskæftigelsesfradraget fra 2,5 pct. til 4,25 pct., så det maksimale fradrag kommer til at udgøre godt 13.000 kr.
Disse to initiativer har til formål at øge udbuddet af arbejdskraft, som arbejdsmarkedet har så hårdt brug for.
Især forhøjelsen af beskæftigelsesfradraget er målrettet at gøre gevinsten ved at skifte tilværelsen som ledig ud med et fast arbejde større.
For at også mennesker, der befinder sig mere permanent uden for arbejdsmarkedet, skal få gavn af skatteomlægningen, er det aftalt, at bundfradraget over 2 år skal hæves med ekstra 1.000 kr., og at overførselsindkomsterne ekstraordinært reguleres op med 0,6 pct. i 2008.
Endelig er det også aftalt, at antallet af topskatteydere ikke må stige i forhold til niveauet her i 2007.
Alle disse fornuftige initiativer er fuldt ud finansieret ved hjælp af to forskellige elementer.
Det ene element er, at man indekserer energiafgifterne, så de fremover stiger med den almindelige prisudvikling.
Dermed holder afgifterne blot deres reelle værdi fremover og bliver ikke længere udhulet af prisudviklingen.
Det skal hertil siges, at da alle parter bag den her aftale jo er enige om at overholde skattestoppet, kan provenuet herfra kun bruges til at sænke en anden skat.
Og det er også det, der gøres her.
Det ligger alle aftaleparter stærkt på sinde, at skattestoppet bliver overholdt, netop fordi det giver den tryghed, at folk ved, hvad der venter, også til næste år, så de kan planlægge deres økonomi og altså ikke skal udsættes for den utryghed, det giver, at der kan komme en skattestigning rundt om hjørnet, hvilket andre partier her advarer om at de vil indføre.
Det andet element, som finansierer den her aftale, stammer helt tilbage fra 1993, hvor Nyrupregeringen indførte arbejdsmarkedsbidraget på 8 pct.
Ved den lejlighed lovede man borgerne, at hvis der på et tidspunkt på grund af lav arbejdsløshed blev overskud i Arbejdsmarkedsfonden, skulle overskuddet føres tilbage til borgerne, ved at arbejdsmarkedsbidraget sænkes tilsvarende.
I dag står vi så i den lykkelige situation, at arbejdsløsheden er historisk lav, og at der er overskud i Arbejdsmarkedsfonden.
Det er vi glade for, og dermed skal løftet, som den daværende regering afgav i 1993, selvfølgelig indfris.
Det har vi sammen med regeringen så valgt at gøre på en socialt set lidt bedre måde, end Nyrupregeringen havde tænkt det.
I stedet for at sænke arbejdsmarkedsbidraget med ½ pct., så at alle rige som fattige - blot sparer ½ pct. i skat, synes vi, at pengene gør mere gavn ved at blive delt ud som sænkninger i skatten på arbejde i den nedre del af indkomstskalaen.
Som jeg allerede har nævnt, er aftalen om nedsættelse af skat på arbejde fuldt ud finansieret, dels af det gamle løfte fra den tidligere regering, dels ved en regulering af energiafgifterne.
Begge finansieringskilder har på forhånd været båndlagt og kan derfor udelukkende anvendes til skattesænkninger.
Og derfor skal det slås fast, at der ikke med denne aftale er brugt nogen penge på skattesænkninger, som i stedet kunne have været brugt på forbedringer inden for den offentlige sektor.
Det bringer mig frem til sidste punkt i mit indlæg, nemlig at man ikke kan tilgodese alle grupper og hensyn gennem en skatteaftale.
Den er nemlig ikke egnet til at give mennesker uden for arbejdsmarkedet, som trænger til det, et målrettet løft.
Derfor skal den her skatteaftale heller ikke stå alene, men følges op af en finanslovaftale mellem Dansk Folkeparti og regeringen, hvor vi endnu en gang vil have fokus på, hvordan vi forbedrer forholdene for dem, der har brug for det.
De penge, der bliver brugt på at lempe skatten på arbejde med den her aftale, er penge, som er båndlagt, og som ikke kunne være blevet brugt på at forbedre sundhedssystemet.
Skal vi bebrejdes, at vi overholder et løfte, som Socialdemokratiet har givet?
Det er da utak.