Per Clausen (EL), 2013-05-16:
Når man lytter til den her debat om den energipolitiske redegørelse, kunne man jo få det indtryk, at det største problem er, at den grønne omstilling går for hurtigt, at vi reducerer vores CO2-udslip for hurtigt, at vi investerer for mange penge i at gøre os uafhængige af fossile brændstoffer, og at vi kort og godt skal sætte bremserne i.
For det er jo den kritik, der indtil nu sådan antydningsvis er kommet af regeringens linje, hvorimod regeringen og regeringspartierne selvfølgelig ikke overraskende mener, at det går rigtig godt, i det fuldstændig rigtige tempo, på den helt rigtige og planlagte måde.
Og det er så ligesom diskussionen, altså: Går det for hurtigt, eller går det nogenlunde i det rette tempo?
Helt uafhængigt af de debatter, der foregår i Folketinget, får vi jo dagligt informationer om, hvordan den globale udvikling er.
Den globale udvikling er nu sådan, at atmosfærens indhold af CO2 har passeret de 400 ppm.
Det siger måske ikke folk så meget, men der er grund til at understrege, at konsekvensen af det er, at det i dag er en rent teoretisk debat, når man diskuterer, hvorvidt man skal leve op til den såkaldte 2-gradersmålsætning eller ej.
Vi er på den anden side af det.
Det kan jo for så vidt give anledning til to diskussioner.
Og det skal jeg nok prøve at vende tilbage til.
Men jeg vil også komme med nogle enkelte kommentarer til, hvad det må betyde for det internationale arbejde.
For hvis der er én ting, som med sikkerhed fører til, at der absolut intet sker, så er det at blive ved med at tale om, at forudsætningen for at handle er, at der er en global aftale.
Der har vi alle sammen, uanset om vi bor i et lille land eller et stort land, et ansvar.
Og det er klart, at det, der jo må være vejen frem, er, at de lande, som ønsker en aktiv handling for at omlægge til vedvarende energi, at reducere vores energiforbrug og reducere vores pres på natur og miljø, selvfølgelig i fællesskab må forsøge at udvikle nogle partnerskaber, der gør, at vi konkret kan vise, at en grøn omstilling ikke bare er muligt i et land som Danmark, ikke bare er muligt i et rigt, vestligt land, hvor man, om man så må sige, jo allerede har forbrugt sin del af de fossile brændstoffer og har leveret sit bidrag til forureningen af jordkloden og til ødelæggelsen af naturgrundlaget og derfor måske også af den grund har et særligt ansvar for at holde igen, men at det også kan lade sig gøre i lande, som er i færd med at igangsætte en udvikling, er i gang med en udvikling, hvor man skaber større økonomiske og sociale muligheder for befolkningen, og også i de lande, hvor det ser rigtig skidt ud, og hvor man måske er i starten af en udvikling, som på sigt kan føre til anstændige levevilkår for befolkningen.
Det er efter min mening det, der bør være det drivende i Danmarks internationale indsats, altså at man etablerer partnerskaber med de lande, som er indstillet på og interesseret i at gennemføre den nødvendige omstilling og de nødvendige forandringsprocesser.
Det samme kan man såmænd i virkeligheden sige i forhold til EU: Hvor længe skal de EU-medlemslande, som er indstillet på at gøre en indsats, vente på, at dem, som er mest negative, skeptiske og afvisende, vil være med, bare fordi vi har den idé, – det har nogle i hvert fald – at det er godt at gå i takt i EU?
Der vil vi måske kunne komme meget længere, hvis vi tog konkrete initiativer.
Derfor mener jeg sådan set, at når vi snakker energipolitik, når vi snakker klimapolitik, vil diskussionen af, hvordan vi udvikler en strategi for at samle en koalition af de villige, vel vidende at dette begreb er blevet brugt før i andre mere tvivlsomme sammenhænge, for alvor få sat gang i omstillingsprocessen.
Det er i virkeligheden en afgørende pointe.
Det har jo så også den positive effekt for den del af dansk erhvervsliv, for den del af dansk industri, som satser på fremtiden og satser på at være en del af løsningen og ikke at være en del af problemet, at når vi satser på internationalt samarbejde på de områder, har vi også en mulighed for at skabe afsætning for danske produkter fra den danske energibranche, fra den danske miljøindustri osv.
Og heldigvis, vil jeg da så sige, er der faktisk ansatser til, at vi går den vej, også med nogle af de aftaler, som Enhedslisten har indgået med regeringen.
Jeg synes, der er for lidt af det, og jeg synes, der er for lidt fokus på det, og jeg synes, at hvis man har et lidt mere globalt perspektiv, bliver det også indlysende, at diskussionen om, at det går for hurtigt, i hvert fald er fuldstændig meningsløs.
Vi har jo lavet en energipolitisk aftale, som jeg kunne forstå at hr. Lars Christian Lilleholt mente nok var lidt for bred, altså at der var lidt for mange med, og tak for denne opmuntring, i forhold til at det var klogt af Enhedslisten at gå med.
Det er jeg glad for at høre var en klog disposition fra vores side.
Og man kan sige, at når der blandt de politiske partier er partier, som helt åbenlyst siger, at de sådan set ikke betragter det at gøre sig uafhængig af de fossile brændstoffer, og at Danmark skal bidrage til at reducere CO2-udslippet, som noget, der er en væsentlig pointe, så er det nok godt, at Enhedslisten er med til at støtte de positive kræfter, der måtte være i regeringen og regeringspartierne på det her område.
Men hvis vi kigger på den energiaftale, vi har lavet, er det jo rigtigt, at ambitionsniveauet var højt.
Og enhver ved jo, at udviklingen i Danmark havde set helt anderledes ud – formentlig også tilslutningen til i hvert fald nogle af regeringspartierne – hvis det billede kunne genkendes på andre områder.
Men på det område er ambitionsniveauet højt.
Det er jo rigtigt, at det at have en energipolitik, som leverer et godt bidrag til at reducere Danmarks CO2-udslip 40 pct. i 2020, er rimelig ambitiøst.
Det er godt nok ærgerligt, at det er det mest ambitiøse i verden, for det er nogenlunde det gennemsnit, de rige lande skulle være på, hvis det skulle blive til noget, men alligevel er det selvfølgelig positivt.
Så er der selvfølgelig lidt malurt i bægeret også her, for en del af den revolution, vi laver i forhold til CO2-udslippet med vores energiplan, er måske ikke sådan helt reel.
Altså, historien om, at biomasse skulle være sådan 100 pct. CO2-neutralt, er i hvert fald kun rigtig på meget, meget lang sigt.
Og hvis vi står over for den udfordring at reducere CO2-udslippet på kort sigt som en vigtig opgave, er det jo et kæmpe problem.
Og det ser vi selvfølgelig frem til diskussioner og drøftelser af, når vi kommer så langt.
Ingen skal være i tvivl om, at for os er det ansvar, vi har over for fremtidige generationer i forhold til at sikre, at Danmark bliver uafhængigt af fossile brændstoffer, og til at sikre, at Danmark leverer sit solidariske bidrag til CO2-reduktionen, meget, meget afgørende og meget, meget vigtigt, og det vil vi selvfølgelig holde fast i.
På det konkrete plan har vi jo også i udmøntningen af energiaftalen haft en række, skal vi sige, vanskeligheder.
En af vanskelighederne er jo den sådan lidt absurde situation, vi er i, at i kraft af den måde, vi har indrettet vores energiafgifter på i Danmark, kan man være nogenlunde sikker på, at hvis danskerne sparer for meget på energien, mere end det var planlagt, og hvis danskerne i for stor udstrækning går over til solenergi, kommer Skatteministeriet og Finansministeriet straks og siger: I må være opmærksomme på, at nu går vi glip af nogle afgiftsindtægter, og dem skal vi have på anden vis.
Et sådant afgiftssystem, som i virkeligheden fungerer som et loft over, hvor hurtigt det kan gå, skal vi selvfølgelig have gjort op med, og det er mit håb, at det også er en af de opgaver, som vi kan være med til at løse i de kommende år.
Når man nu har nævnt sol, som jo ikke er mønstereksemplet på genial og gennemtænkt lovgivning hele vejen igennem – det var rigtig ærgerligt, at vi ikke i energiaftalen fik en klar målsætning for solenergi, men var nødt til at opfinde den bagefter; det syntes vi var ærgerligt, da vi lavede aftalen, og det har vist sig senere at være rigtigt, at det var ærgerligt – vil jeg dog alligevel sige, at det, som Enhedslisten har lagt meget vægt på, og som vi er meget tilfredse med, er, at det faktisk er lykkedes at sikre, at man i dag kan have samme betingelser i forhold til at udnytte mulighederne for at få støtte til etablering af solceller i den almene boligsektor i lejeboliger, som man har i ejerboliger.
Og det betragter jeg sådan set som en kæmpe gevinst og et meget vigtigt brud med den helt almindelige politik i Danmark, hvor det jo er sådan, at husejere som regel skal have tilskud og støtte og skattelettelser, hvis de tager nogle initiativer, hvorimod lejere bare selv skal betale.
Så har vi dog på et enkelt område fået skabt lige vilkår mellem ejere og lejere, og det er rigtig godt, og det giver os inspiration til at fortsætte arbejdet med, at det kan brede sig til andre områder.