Vivi Kier (KF), 2008-05-09:
Det vil jeg meget gerne svare på.
Jeg vil også gerne have, at hele gruppen tager beslutning, men jeg synes, at når fru Pia Christmas-Møller rejser det her, giver det anledning til, at vi nu tager debatten og ikke bare siger: Jamen lad os bare sende et afkrydsningsskema ud med ja, nej, ved ikke.
Jeg tror, at det her er så personligt og så vigtigt, og jeg kan jo fortælle, at jeg har stået i den her situation en del gange, hvor pårørende, når de så pludselig står i situationen, siger: Gud, vi var ikke klar over, at det var sådan, det foregik.
Så det er jo spørgsmålet, om det med det oplysningsgrundlag, der ligger, er den rigtige måde at gøre det på.
Jeg foreslår egentlig blot, at hvis vi skal lave nye tiltag på det her område, synes jeg, at en forudgående høring, en beretning ministeren vil komme med et oplæg til en handlingsplan - må være nok, og så må vi se, om vi overhovedet skal gøre mere, eller om det, vi gør, er godt nok.
Forestil dig, at du i morgen kommer ud for en ulykke, der medfører, at du bliver erklæret for hjernedød.
Dine nærmeste pårørende bliver underrettet og skynder sig ud til dig på hospitalet.
Dér får de oplysning om, at der desværre ikke er nogen udsigt til, at du vågner op igen.
Midt i den her chokerende fase spørger lægen dine pårørende, om de må bruge nogle af dine organer til andre alvorligt syge mennesker.
Hvad svarer dine nærmeste pårørende så?
Denne situation opstår jo, og derfor ser vi fra konservativ side med positive briller på det fremsatte beslutningsforslag om registrering af organdonation.
Men vi finder, at det at skulle ændre på den nuværende praksis, dvs. lovgivning, i forhold til et så personligt, men meget vigtigt tema om at få flere til at tage stilling til organdonation, er en anledning til at få et mere gennemtænkt og et mere grundigt bearbejdet oplæg.
Fra konservativ side vil jeg også gerne opfordre til, at vi i Sundhedsudvalget gennemfører en høring på det her område, og at vi efterfølgende kunne afgive en beretning.
Vi vil også gerne lytte til det svar, den rapport, eller hvad det er, som Det Etiske Råd kommer med til efteråret.
Og så er der det nye transplantationscenter ved Skejby Sygehus, som åbner i juni måned.
De erfaringer, man kan nå at gøre sig her, skal også med i vores overvejelser om en eventuel ny lovgivning på det her område, synes jeg.
For først herefter er vi i den konservative gruppe klar til at tage en beslutning.
Og som det ser ud lige nu, og som vi har hørt fra de talere, der har været på talerstolen, tror jeg rent faktisk, at der er næsten 179 forskellige holdninger til organdonation herinde.
Hvordan gør man det bedst, hvordan kan man gøre det ene og det andet?
Derfor er det vigtigt, at vi har et meget, meget bearbejdet grundlag at træffe en kvalificeret beslutning på.
Vi mener, at der er brug for handling.
Handling, der skal medvirke til, at vi får flere organer, der kan bruges til de alvorligt syge, som desværre står på en venteliste.
Jeg glædede mig da tidligere over at høre ministeren give udtryk for, at han vil komme med et oplæg til en handlingsplan.
En organdonation må aldrig blive tvang eller en forpligtelse.
Og målet skal jo selvfølgelig være, at vi får langt flere borgere til at tage aktivt stilling, det ville være dejligt.
En stillingtagen, der for mig også indebærer, at man har en dialog med sine nærmeste.
Det er nemlig de nærmeste, der en dag står i den situation, at de skal træffe et valg på dine vegne.
Som man kunne høre i mit oplæg, har vi taget positivt imod forslaget og ser det som en indgangsvinkel til, at vi får taget en bred og grundig debat, får en høring, en beretning, så alle partier forhåbentlig til slut kan finde en vej, som kan gavne alle danskeres oplysningsmuligheder og engagement til at tage aktivt stilling til, om man ønsker det her.
Som det foreligger nu, støtter vi ikke beslutningsforslaget, men håber, at alle vil bakke op om, at vi gør noget mere i Sundhedsudvalgets regi.