Niels Helveg Petersen (RV), 2010-05-21:
Jeg vil starte med at sige, at jeg synes, det er en god redegørelse, ministeren har givet Folketinget, og jeg vil godt citere fra redegørelsen om målsætningerne for dansk udenrigspolitik:
»Det primære formål med dansk udenrigs- og sikkerhedspolitik er at fremme Danmarks sikkerhed og velstand med udgangspunkt i et sæt af grundlæggende værdier, herunder frihed, demokrati og menneskerettigheder.
Dette indebærer parathed til at påtage sig medansvar for handling.
FN, NATO, EU og OSCE udgør på forskellig vis rammen for varetagelsen af Danmarks udenrigs- og sikkerhedspolitiske interesser.«
Det er jo en udmærket opsummering af formålene med vores udenrigspolitik og et godt grundlag for den videre redegørelse.
Debatten her i dag udspringer som bekendt af forsvarsforliget.
Under forhandlingerne om et nyt forsvarsforlig blev der enighed om, at vi regelmæssigt, hvert år, burde have sikkerhedspolitiske redegørelser og en debat om de sikkerhedspolitiske redegørelser.
En sådan bred debat er der brug for, fordi vi jo i øvrigt i det, Folketinget foretager sig på det sikkerhedspolitiske område, ofte er plaget af, at det er enkeltnedslag og ikke sammenhængende diskussioner om de overordnede temaer.
Det behov har været tydeligt, og med denne sikkerhedspolitiske redegørelse og denne første debat tager vi altså hul på en ny institution i vores arbejde med udenrigs- og sikkerhedspolitik.
I den forbindelse har jeg så et hjertesuk.
Tidspunktet for denne debat er ekstraordinært uegnet.
Vi befinder os i de afsluttende faser af folketingssamlingen, vi ved, at der føres forskellige store kriseforhandlinger, og offentlighedens interesse for vores principielle sikkerhedspolitiske problemstillinger er næppe ringere på noget tidspunkt af året end netop nu.
Og jeg synes, at vi i forsvarsforligskredsen skal diskutere, om vi kan tilrettelægge disse debatter, som jeg tror vi alle synes er vigtige, på en bedre måde og på et bedre tidspunkt.
Det kan vi vende tilbage til.
Jeg synes, det er en grundlæggende mangel i redegørelsen, at man ikke interesserer sig for eller diskuterer betydningen af vort forsvarsforbehold.
Der er jeg helt enig i, hvad hr. Jeppe Kofod sagde.
Det er nævnt, at vi har et forbehold, men konsekvenserne for Danmark er slet ikke behandlet.
Det er min vurdering, at det forsvarsforbehold, som vi har, er med til at svække Danmarks samlede indsats på det udenrigsog sikkerhedspolitiske område.
Det giver os mindre at skulle have sagt i EU – det er indlysende – men der kan også være en afsmittende virkning på vores muligheder for at øve indflydelse inden for NATO, og det anser jeg for at være absolut skadeligt.
Forsvarsforbeholdet er helt konkret ret meningsløst.
Det er jo meningsløst, at Danmark ikke kan deltage i militære operationer, som er under ledelse af EU, når vi kan deltage i operationer under ledelse af NATO, og selv småoperationer inden for EU kan vi ikke deltage i, og det giver os nogle virkelige problemer.
Det svækker os, og jeg har i det hele taget den overordnede holdning, at små stater har særlig glæde af de brede multinationale organisationer som både EU og NATO.
Regeringen forsømmer, synes jeg, i den diskussion her om vores overordnede udenrigs- og sikkerhedspolitik at problematisere dette og gøre det klart for befolkningen, at forsvarsforbeholdet faktisk er noget, der er skadeligt for vores samlede udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Vores sikkerhedspolitiske situation er jo i øvrigt præget af, hvad der også klart fremgår af forsvarsforliget, at der lykkeligvis ikke er trusler mod det danske territorium.
Det frigør muligheder for at anvende ressourcer på andre ting.
Det frigør ressourcer, som vi kan anvende på overordnede internationale formål.
Det er en god ting.
Der er andre trusler, nye typer af trusler, mod Danmark og mod andre demokratiske lande: terrorisme; de trusler, der stammer fra fejlslagne stater, som ikke kan styre sig selv; muligvis fremtidige trusler fra cyberspace; og ikke mindst trusler fra masseødelæggelsesvåben.
På området masseødelæggelsesvåben ser vi heldigvis en ny udvikling.
Den startede vel egentlig med præsident Obamas tale i Prag, hvor han skitserede en drøm om en atomvåbenfri verden.
Han sagde: Det sker nok ikke i min tid.
Det tror jeg han har ret i.
Det overordnede sigte her må jo være at forhindre yderligere spredning af a-våben, og jeg synes, USA og Rusland har leveret et godt bevis på, at det ikke bare er mundsvejr, men at de også mener det alvorligt med den nye aftale, de har lavet, som reducerer atomvåbenlagrene.
Når det drejer sig om diskussionen med f.eks. Nordkorea og Iran, er det jo vigtigt, at de store atommagter viser, at de også har vilje til at begrænse deres arsenaler, og at det ikke kun er noget, de forlanger af andre.
Jeg venter, at der på det her område vil være megen international aktivitet i de kommende år, og jeg hilser med stor glæde det velkommen, som jeg læste i en avis, nemlig at det er regeringens hensigt at udpege en særlig ambassadør for atomnedrustning.
Det synes jeg er rigtigt set i betragtning af den udvikling, der heldigvis er på området.
Redegørelsen indeholder et særligt tema om samtænkning mellem civile og militære indsatser.
Det er jo noget, vi fra dansk side igennem årene har interesseret os meget for, og det er noget, som der absolut er fokus på i den internationale debat.
Det er så tydeligt, at skal man med held angribe nogle af de eksisterende konflikter i verden, er der behov for en militær og en civil indsats samtidig og for at få disse indsatser til at fungere sammen og funktionere ordentligt.
Det er også glædeligt, synes jeg, at regeringen nu er færdig med at sammensætte en tværministeriel samtænkningsstruktur, eller hvad man skal kalde det, som skal ruste Danmark til fortsat at gøre en god indsats på det her område.
Det er så også formålet for denne tværministerielle gruppe at udmønte den såkaldte globale ramme på 150 mio. kr.
Jeg tror, at der med udgangspunkt i den ramme kan blive grundlag for gode danske indsatser.
Det siges i redegørelsen, at der sker nogle forskydninger i den internationale politik.
Lande som Kina, Indien, Brasilien, Rusland, og jeg vil også føje Tyrkiet til, kommer til at spille en stigende rolle.
Vi har senest set det med bl.a. Tyrkiets og Brasiliens mellemkomst ved udformningen af en atomaftale med iranerne.
Vi ved ikke, hvor god den aftale er, hvor solid den er, om den viser sig holdbar og er et ordentlig skridt fremad, men det viser, at der er nye spillere, som er i stand til at spille med i den internationale politik, og som vi ikke har set der før.
I den sammenhæng er det klart, at Kina især vil komme til at spille en stigende rolle på alle mulige områder.
De har allerede gjort det længe i Afrika, men Kina kommer også til at spille en større rolle i andre områder.
Jeg vil slutte med at sige, at der er sket en glædelig ting, efter at præsident Obama er kommet til, og det er, om man så må sige, diplomatiets genkomst.
Diplomati spiller nu en større rolle.
Det er tydeligt, at den amerikanske administration lægger stor vægt på diplomatiske indsatser, diplomatisk pres, og ikke først og fremmest slår om sig med militære trusler.
Det synes jeg er en god udvikling, en rigtig udvikling.
Men jeg synes, det er trist, at Danmark i en sådan periode, hvor diplomatiet kommer tilbage som virkemiddel, benytter lejligheden til hele tiden at beskære sit eget diplomati og dermed stiller færre ressourcer til rådighed for den diplomatiske indsats.
Det er trist, og det må vi se at få lavet om på i de kommende år.