Karen J. Klint (S), 2008-12-04:
Penge og ikke kun flere piller er god medicin for psykiatrien, og den linje kunne passende være en overskrift for det, jeg gerne vil tale om i dag.
Men først vil jeg sige tak til Enhedslisten for at stille lige denne forespørgsel, for det handler jo om, at vi holder hinanden fast på, hvad god kvalitet i psykiatrien er, uanset om det er behandlingspsykiatrien eller socialpsykiatrien.
Det handler også om, hvordan vi som politikere får stillet de rigtige spørgsmål til hinanden, hvordan vi måske også kan mødes lidt mere uformelt og snakke om gode løsninger frem for at gøre det med sekundbegrænsning fra talerstolen her i dag.
Så det skal også være en af mine appeller - at vi mødes på tværs af social- og sundhedsområdet for at snakke om, hvordan vi kan bruge de fælles penge bedre til næste år og ude i fremtiden.
Så vil jeg tillade mig at tage et lille historisk tilbageblik.
For jeg synes faktisk, det er beskæmmende, at vi står med en psykiatri i dag med det kvalitetsniveau, den har - nogle steder er den god, men det er jo ikke det generelle billede, som befolkningen har.
Vi står med en psykiatri, som blev decentraliseret i 1970.
Den øvrige særforsorg blev decentraliseret 10 år senere.
Så jeg synes, vi skal bruge forespørgslen til at sætte fokus på, at psykiatrien ikke længere har et efterslæb i forhold til andre grupper, uanset om det er patienter eller det er borgere, vi taler om.
For der er faktisk grund til at kritisere den manglende økonomi i psykiatrien.
Jeg vil også tillade mig at sige, at når man måler, hvordan realvæksten har været det sidste par år her, er det jo nemt at måle en realvækst, hvis man bare tager de rigtige år at sammenligne med.
Men vi har faktisk et dokument, der siger, at hvis vi ser på tabellen over realvækststigningen fra 2003 - som jo er det første budgetår i den her regerings tid, sådan helt reelt dens eget budgetår - jamen så er det jo et væsentlig lavere beløb, som er realvækststigningen i den takt der.
Når vi taler om de dårligdomme, der er i psykiatrien, er det også vigtigt at få gentaget, at det jo ikke er personalets skyld.
Det er jo ikke personalet, der med god vilje mangler nogle penge; det er os politikeres skyld, uanset om det er os herinde eller det er politikere på anden måde.
For der er ikke penge nok til at bemande alle sengene.
Der er faktisk senge, der står tomme, redt med dyner og det hele, parat til at blive taget i brug, hvis man kunne betale løn til det personale, man så også ganske rigtigt visse steder har besvær med at skaffe.
Så der er nogle paradokser her.
Der er måske heller ikke rigtig penge nok i socialpsykiatrien til at gøre alt det, vi gerne vil.
Og så er det jo rigtigt, at alle regionerne nu har fået deres planer, og alle planerne har nogle fine overskrifter og nu falder mine papirer ned, undskyld.
Men det er rigtigt, at overskrifterne jo ikke gør det alene; vi skal gå fra overskrifter til handling.
Jeg vil ikke gå ind og læse alle overskrifterne op for de regioner, vi har, men det kunne være godt, hvis vi kunne gå til handling.
Det, jeg vil bruge det sidste minut på at sige, er, at vi altså har en pligt til at få regionsaftalerne til at fungere i virkeligheden, og derfor er det ikke nok kun at have psykiatrien med i satspuljeaftalerne.
Psykiatrien skal massivt med i finanslovaftalerne og i de kommende aftaler mellem regioner og kommuner.
Ellers når det ikke sammen.
Men jeg vil også godt lige vende lidt tilbage til personalet.
Jeg synes, der nogle gange er lidt for stor tavshed i de forskellige personalegrupper, når det handler om at fortælle os, hvad der kunne være god psykiatri og god kvalitet i psykiatrien, så vi får løftet psykiatrien frem på linje med de kvalitetsstandarder, vi har på andre områder.
Vi har hjerteplaner, vi har kræftplaner, hvor vi fra centralt hold også koordinerer udbuddet i forhold til den efterspørgsel, der er.
Hvorfor må vi ikke få det inden for psykiatrien?
Det har vi som parti talt om det sidste par år, og vi har også hørt, at Danske Regioner nu gentagne gange har ønsket en national handlingsplan for psykiatrien.
Jeg har sågar hørt, at der også sidder en arbejdsgruppe og arbejder på det.
Jamen hvorfor kan vi så ikke også samarbejde om det her i Folketingssalen og få lavet en koordineret plan, sådan at vi har noget at arbejde efter, og sådan at vi har noget at lave de flerårige budgetter efter?
Til velfærdsministeren vil jeg også række hånden frem og sige, at vi gerne vil gentage vores tilbud om at mødes og tale om regelsættet i serviceloven om at komme af med omsorgspligten, om at komme forbi det, som umiddelbart er tilladt med hensyn til indgreb i selvbestemmelsesretten.
Men hvis hun har en tung nok depression eller er svært nok ramt af skizofreni, så må man ikke låse sig ind.
De uligheder vil vi gerne have væk.
Vi vil gerne have mere lighed for loven, uanset hvilken diagnose man måtte have.