Søren Espersen (DF), 2015-02-05:
Jeg sagde fra starten, at Grønland styrer mod en katastrofe, hvis man ikke snarest i Landstinget tager fast på at sanere økonomien, og vel at mærke går i gang uden skelen til, hvad man måske ville kunne tjene på råstoffer om 30-40 år.
Skulle der så om fire decennier vise sig at komme penge i kassen fra råstofferne, er det jo bare godt, men det bør ikke have noget at gøre med reformerne.
Hvad er det så, Grønland har?
Ja, det er jo som altid fiskeriet, som sammen med bloktilskuddet fra Danmark er det helt centrale i økonomien.
Der er ingen aktive miner i landet mere, og ingen synes som nævnt på vej.
Så Grønland står med nogle ekstremt alvorlige økonomiske problemer, som landsstyret har en forpligtelse til at søge løsninger på.
Ved den lov blev bloktilskuddet fra Danmark nemlig så at sige låst fast, og det vil derfor stride mod loven, hvis man skulle ønske bloktilskuddet hævet.
Det var et hundrede procent på Grønlands initiativ, at det bloktilskud, pris- og lønreguleret, blev låst fast på de 3,2 mia. kr., i dag vistnok 3,6 mia. kr. – 3,2 mia. kr. til 3,6 mia. kr.
Førhen var det sådan, at bloktilskuddets størrelse blev forhandlet med finansministeren, og det kunne skifte fra år til år så at sige efter behov.
Men nu er det altså på Grønlands krav låst fast i begge landes lovgivninger, og det betyder, at Grønland hvert år i de næste 15-20 år, som finansministeren sagde, vil stå og mangle i omegnen af 900 mio. kr. i landskassen.
Det ville svare til, at Danmark hvert år skulle mangle 90 mia. kr.
Og vel at mærke vil det være – det er det værste – uden udsigt til, at situationen ville kunne forbedres.
Grønland er som bekendt et hundrede procent selvstyrende på det økonomiske område, men jeg er altså trods dette faktum nødt til at sige, at der er ting, som Danmark ikke bør acceptere
Danmark vil ikke kunne acceptere, at Grønland går fallit.
Danmark vil ikke kunne acceptere, at dem, der i dag i Grønland allerede beskrives som fattige, bliver til ludfattige mennesker.
Når vi ikke vil acceptere det, ganske specielt når det drejer sig om Grønland, er årsagen jo den selvfølgelige, at hver og en, der bor i Grønland, er danske statsborgere og således må og skal have de samme basale sociale rammevilkår som resten af de danske statsborgere.
Det er ikke alene et ønske, jeg fremfører her.
Jeg mener, det bør være et krav til Grønlands landsstyre – et selvfølgeligt krav – at landsstyret for at undgå konkurs og efterfølgende uoverskuelig social armod nu sætter en proces i gang, hvor de nødvendige reformer gennemføres.
Og har man fra landsstyrets side ikke svarene på de økonomiske problemer, må man henvende sig til regeringen, således at det fornuftige, tætte og gode samarbejde, som rigsfællesskabet tidligere var, vil kunne genetableres.
Vi er i Dansk Folkeparti varme tilhængere af rigsfællesskabet, og vi ønsker, som ofte nævnt, ikke, at Grønland nogensinde skal forlade fællesskabet.
Vi ønsker ikke fællesskabet afviklet, men derimod styrket.
Og ytres der ønske herom fra Grønlands side, støtter vi gerne en pragmatisk revision af selvstyrelovens økonomiske del, sådan at vore to lande som en samlet front vil kunne gå frem og lave investeringer i erhvervsudvikling, investeringer i logistik, investeringer i nye uddannelsessystemer.
Et sådant samarbejdende rigsfællesskab vil omverdenen have tillid til, også når det gælder om at investere i Grønland.
Som situationen er nu, er der nemlig blandt udenlandske investorer desværre kun ringe tillid til Grønland som eneforhandler.
Det synes for mig, at der nu skal stilles ganske alvorlige, skrappe krav til landsstyret om pragmatisk at gennemføre en langsigtet økonomisk politik, sådan at man lever op til sin væsentligste forpligtelse: at tilbyde det grønlandske folk en fremtid og dermed give folk troen på, at der reelt er en fremtid for Grønland.