Britta Schall Holberg (V), 2009-04-14:
Beslutningsforslagets sidste linjer siger: »Regeringen har et ansvar for at udvikle kulturtilbuddene i hele landet og garantere dansk teaters pluralisme og lokale særpræg.«
Det er nogle linjer, vi fra Venstres side fuldstændig kan tilslutte os, og vi er altså fuldstændig enige.
Men et af de særlige kendetegn ved egnsteatrene er den lokale forankring, for ellers giver det ingen mening at have egnsteatre.
Vi må ikke glemme, at etableringen af egnsteatre er udtryk for, at man lokalt lægger vægt på at have et teatertilbud.
Siden kommunalreformen har de nye, stærkere kommuner haft ansvaret for de lokale teatertilbud og hele kulturområdet, og sådan skal det selvfølgelig blive ved med at være.
Vi mener i Venstre, at det er vigtigt, at kommunerne er selvbærende også på det kulturelle område, og egnsteatrene er derfor som udgangspunkt en kommunal opgave.
Men vi har selvfølgelig også som samfund en interesse i, at der er egnsteatre ud over landet, og at vi dermed har et bredt og mangfoldigt teatertilbud, der når ud i hele Danmark.
Derfor er det ganske rigtigt, at regeringen også har ansvar for at udvikle kulturtilbud i hele landet, herunder altså at støtte egnsteatrene.
Og jeg skal love for, at regeringen har taget det ansvar på sig, for som vi lige har hørt, ydes der i dag en markant opbakning med den statslige refusion, der er steget med godt 75 pct. siden 2001.
Regeringen agter at holde støtten på dette niveau.
Og kommunerne tager opgaven alvorligt.
Antallet af egnsteatre har været støt stigende i de senere år.
Men spørgsmålet om refusionsordningens størrelse handler altså om at finde en balance mellem egnsteatrene som en kommunal og en statslig opgave.
Vi mener ikke, at statens interesse i at fremme egnsteatrene er i modstrid med etableringen af rammestyreordningen, sådan som man siger i beslutningsforslaget.
Rammestyreordningen er netop en sikkerhed for, at pengene går til teatre.
Refusionsordningen blev etableret for at fremme egnsteatrene, og med et land af Danmarks størrelse mener vi at antallet af egnsteatre har fundet et naturligt leje.
Derfor mener vi, at det kun er rimeligt, at der fastsættes et fast beløb på finansloven, et beløb, der vel at mærke altså er historisk højt, og med hvilket der for alvor bakkes op om den kommunale prioritering af egnsteatrene.
En genindførelse af refusionsordningen på 50 pct. vil kræve markant flere midler - 9 mio. kr. eller noget i den stil - og det mener Venstre ikke at vi skal kaste os ud i, for de penge skal bruges på andre kulturelle områder.
Det er vigtigt for mig at påpege, at den variable refusionsordning ikke rammer teatrene, men jo altså rammer kommunerne.
Støtteordningen bliver derfor kun variabel for kommunerne.
På den måde er rammestyring med til at skærpe det kommunale ansvar, og det er et ansvar, som kommunerne glædeligvis i stigende grad er bevidste om - også fordi et rigt og varieret kulturliv i kommunerne gør dem attraktive som bosted og beskæftigelsessted.
Der er blevet sagt noget om, at der blev meldt for sent ud vedrørende minimumsprocenten for støtten, og at det var svært at planlægge og sådan noget.
Endelig skal jeg, som jeg har gjort tidligere, opfordre kommunerne til at indgå et samarbejde om at etablere egnsteatre, for det er vel ikke meningen, at vi her i landet skal have 98 egnsteatre, noget mindre kunne jo gøre det.