Finn Sørensen (EL), 2014-10-30:
Jo, det lægger lovforslaget klart op til.
Det har vi ikke nogen indvendinger imod.
Det, det drejer sig om, er forhåbentlig også fremgået både af min tale og af alle de spørgsmål, jeg har stillet, og det handler jo om, hvem der har magten, om man så må sige: Er det borgerne, eller er det kommunen, når det handler om, hvorvidt man kan få hjælp, hvis man ikke føler, at man kan magte det her rehabiliteringsforløb?
Det er det, der er kernen i problematikken.
Men fint at inddrage de pårørende.
Vi må så håbe, at ressourcerne er til stede, så det rent faktisk sker, men på det punkt har vi jo ikke nogen kritik af lovforslaget.
Det har jeg heller ikke fremført.
Jeg tager lige en tår vand.
Enhedslisten kan ikke støtte lovforslaget i den foreliggende form.
Rehabilitering eller hjælp til selvhjælp, som jeg vil foretrække at kalde det, i hvert fald på dansk, er en god ting.
Alle vil helst klare sig selv længst muligt i eget hjem, og det er fint at hjælpe borgerne til det.
Men i det foreliggende lovforslag går man klart over stregen.
Lovforslaget betyder, at der som hovedregel ikke er nogen hjemmehjælp, før borgeren har gennemgået et såkaldt rehabiliteringsforløb.
Det fremgår klart af lovteksten og bemærkningerne.
Der står ganske vist, at rehabilitering er et tilbud, men det er det, jeg vil kalde et siciliansk tilbud, som borgeren ikke kan afslå uden at risikere at få frataget hjælpen.
Dermed bliver rehabilitering en pligt for borgeren, som borgerenskal medvirke til som forudsætning for overhovedet at få hjælp.
Nej, men der står heller ikke det modsatte, nemlig at borgeren kan sige nej til et rehabiliteringsforløb uden at miste hjælpen.
Der står blot, at man, dvs. kommunen, ikke kan fratage hjælpen, hvis borgeren ikke magter at gennemføre forløbet, men det er jo altså kommunen, der vurderer, om borgeren magter det.
Efter at aftalen var indgået, fik vi i Enhedslisten allernådigst lov til at se den og forholde os til, om vi ville være med, og så forsøgte vi at få indskrevet i aftalen, at deltagelse i et rehabiliteringsforløb, skulle være frivilligt, og at borgeren ikke kunne miste hjælpen, hvis borgeren ikke ønskede at deltage.
Det burde jo ikke være svært i betragtning af socialministerens udtalelser på folkemødet i sommer, hvor ministeren sagde, at selvfølgelig er der ikke nogen, der skal tvinges til at rehabiliteres på nogen som helst måde.
Jeg kan også henvise til et svar, som ministeren gav til Ældre Sagen den 18. juni, hvor der jo meget klart står, at det ikke giver mening at tale om tvang i forbindelse med rehabilitering, hvad vi alle sammen jo kun kan være enige i.
Der kan jo kun være den forklaring, at regeringen ikke vil fratage kommunerne muligheden for at tvinge borgerne.
Jeg er ikke den eneste, der opfatter det sådan, at det er det, lovforslaget giver mulighed for.
Her vil jeg henvise til høringssvarene fra Danske Handicaporganisationer, Faglige Seniorer, FOA, Socialpædagogerne og Ældre Sagen.
Jeg vil også gerne henvise til et andet sandhedsvidne, hr. Thomas Kastrup Larsen, tidligere formand for KL's social- og sundhedsudvalg, der i august måned i år omtalte forslaget i rosende vendinger i Altinget.
Han gjorde det klart, at hjemmehjælpsmodtageren ikke har nogen rettigheder, når det handler om genoptræning.
Jeg citerer: »
»Hvis man vil have hjælp, bliver man nødt til gå ind i den proces.
Hvis man siger nej til rehabilitering, bare fordi man vil have hjælp, så går man heller ikke helhjertet ind i det selv«, lyder det.
« Men hvem har magten til at afgøre, om der er grund til den dybe mistillid til borgerne, som lyser ud af hr. Thomas Kastrup Larsens udsagn?
Hvem har magten til at afgøre, om borgeren går helhjertet ind i det?
Ifølge lovforslaget er det kommunalbestyrelsen, der afgør det.
Lovforslaget knæsætter dermed den praksis, som nogle kommuner allerede har på det her område, og som Ankestyrelsen har stadfæstet.
I Københavns Kommune er der f.eks. en klar instruks om, at hvis borgeren afviser et fagligt velbegrundet tilbud om hverdagsrehabilitering, vil borgeren som udgangspunkt ikke få bevilget hjælp til praktiske gøremål.
Det siger jo i sig selv noget om, at det er vigtigt at få ændret det her lovforslag.
Det handler først og fremmest om at behandle de ældre på en værdig måde, møde dem som ligeberettigede og sikre deres ret til selvbestemmelse, hvilket alle Folketingets partier jo har holdt mange skåltaler om.
Her er rehabilitering blevet det store guldæg, undskyldningen for at spare på hjemmehjælpen, redskabet til at sikre, at der ikke bliver brugt de midler, der skal til for at tage højde for, at der bliver flere ældre i det hele taget og derfor også flere ældre, der har brug for praktisk hjælp og personlig pleje.
Man skal jo lægge mærke til, at lovforslaget også pålægger kommunerne, at alle de nuværende ca. 150.000 hjemmehjælpsmodtagere skal revurderes og gennemgå rehabiliteringsforløb inden udgangen af 2016 på nær en meget lille gruppe, som slet ikke kan.
Ændring af lovforslaget er dobbelt påkrævet, fordi Højesteret i maj 2013 gav kommunerne medhold i, at de kan skære ned i hjælpen, uden at der sker nogen forbedring af den pågældende borgers evne til at klare sig selv.
Det foreliggende lovforslag er, som det ligger nu,
en yderligere udhuling af retssikkerheden på området.
De har knoklet hele livet for at skabe det samfund, vi har, og så kan vi vel nok unde dem noget hjælp i den sidste fase.
Jeg ser frem til udvalgsarbejdet og håber, at jeg kan overbevise et flertal om, at lovforslaget skal ændres på dette område, og at det faktisk bør forkastes, hvis det ikke lykkes.
Tak for ordet.