Villy Søvndal (SF), 2010-06-02:
Det danske samfund er et stærkt samfund, og det er det blevet, fordi vi har forstået at løfte i flok.
Vi har skabt et velfærdssamfund, hvor de bredeste skuldre har båret det tungeste læs, mens vi i fællesskab har holdt en varm og kærlig hånd under dem, der har haft brug for det.
Netop på grund af den udbredte solidaritet og den begrænsede ulighed er vi blevet et rigt land, og mange mennesker i resten af verden beundrer den samfundsmodel, vi har.
Der findes folk i Venstre og måske også andre steder, der mener, at ulighed er godt, fordi det skaber dynamik.
Jo mere ulighed, jo mere dynamik, men det er noget vrøvl.
Danmark har jo netop haft fremgang, fordi man langt hen ad vejen er lykkedes med at skabe den sociale tryghed, der gør, at mange mennesker får chancen for at udvikle sig og dermed muligheden for at skabe værdi til gavn for os alle sammen.
Det skal vi huske på, det skal vi passe, og det skal vi pleje.
Det er særligt vigtigt i en krisetid som nu.
Vi skal nok få Danmark sikkert gennem krisen, men vi skal gøre det sammen og ikke tørre regningen af på nogle få grupper, som intet ansvar har for krisen.
Sådan ser vi i SF på det.
Danmark er i krise.
Der er en regning, der skal samles op.
Spørgsmålet er, hvem der skal betale regningen for regeringens fejlslagne økonomiske politik.
SF har ikke bragt Danmark i den her situation.
Vi har ikke stemt for ufinansierede skattelettelser, selv om det var populært.
Vi har ikke støttet skattestoppet, selv om det var populært.
Men ærlig talt, så nytter det ikke at kigge bagud og blive ved med at slås om fortiden.
Vi må alle sammen trække i arbejdstøjet, og som et ansvarligt parti bidrager vi selvfølgelig til den nødvendige oprydning.
Der er en regning, der skal samles op, men vi insisterer på, at de, der drak tættest under festen, også betaler deres del.
Vi står nu ved en korsvej, hvor der er malet to tydelige alternativer op.
Det er den vej, vi anbefaler i SF.
Vi synes, vi skal arbejde mere, og at nogle skal betale mere i skat.
Hvis danskerne giver S og SF muligheden for at overtage regeringsansvaret, vil vi sætte gang i Danmark.
Beskæftigelsen er faldet med ca. 150.000, siden den toppede i tredje kvartal 2008.
Vi håber, at bunden er nået, men dansk økonomi og beskæftigelse vil være mærket meget lang tid fremover.
I den situation med et spirende opsving er der brug for en fast hånd under beskæftigelsen, men med en alt for brutal opbremsning risikerer regeringen at kvæle et spirende opsving i fødslen.
Derfor foreslår vi som et led i »En Fair Løsning«, at vi kickstarter beskæftigelsen og skaber nye job her og nu.
Lad os sætte gang i fornuftige energirenoveringer og reparationer af vores nedslidte skoler nu, hvor arbejdsløsheden i byggeriet er høj.
Opgaverne skal jo løses, og det bliver ikke billigere af at vente.
Men vi er også helt med på, at udfordringen i fremtiden bliver mangelen på hænder.
Derfor har vi foreslået, at danskerne arbejder 1 time mere om ugen eller 12 minutter mere om dagen.
Ifølge Arbejdsmarkedskommissionen vil det øge holdbarheden med 15 mia. kr. Den konkrete model udformes af dem, det vedrører, nemlig arbejdsmarkedets parter, og her har vi fået et flot håndslag fra lønmodtagerne om, at det vil de gerne være med til.
Til gengæld kan de regne med, at vi leverer nye job, sikrer velfærden, forbedrer mulighederne for uddannelse og afviser forringelser af efterløn og dagpenge.
Regeringen har jo fra dag et fejlvurderet krisen og har ikke haft en fast hånd på rattet.
Med nedskæringspakken risikerer regeringen at kvæle et spirende opsving i fødslen.
Hvis man strammer nu, virker det for kortsigtet.
Sådan lød det for nylig fra en af de højst placerede danske økonomer i udlandet, nemlig cheføkonom i den amerikanske storbank Goldman Sachs Erik Nielsen, og beregninger fra AE viser, at regeringens plan vil bringe 27.000 private job i fare i 2013.
Også på det her område fører regeringen og Dansk Folkeparti en politik, der skader danske lønmodtagere.
Regeringen og Dansk Folkeparti har forsøgt at tegne et glansbillede af velfærden og kommunernes økonomi.
Nogle gange lyder det nærmest, som om de kommunale besparelser er taget af bordet.
Virkeligheden derude er desværre en anden.
Regeringens sparevej får alvorlige konsekvenser for velfærden, for børnene, for de svageste og for de ældre.
Jeg har tidligere opfordret statsministeren til at komme med ud i virkeligheden.
Det har han desværre ikke ønsket, men så må vi prøve at få lidt af virkeligheden herind.
Regeringen hævder, at nulvækst ikke betyder besparelser.
Det er forkert.
Det ville klæde en statsminister, der har gjort uærlighed til sin hovedmodstander, at sige sandheden om det her.
Situationen er alvorlig derude, skulle jeg hilse og sige.
I Silkeborg Kommune har lokalpolitikerne netop været tvunget til at vedtage en voldsom sparekur til 250 mio. kr.
Det betyder serviceforringelser over hele linjen: på børne-, unge- og ældreområdet.
Sparerunden i Silkeborg er så omfattende, at hvis den blev omsat til tal for København og Århus, ville der være tale om gigantiske fyringer.
Jeg er blevet klandret for at bruge ordet massakre om de kommunale sparerunder, men jeg tror, at selv borgerlige vælgere vil medgive, at det her er meget, meget dramatisk.
En lang række kommuner er enten i gang med eller overvejer aktuelt at genåbne deres budget for 2010, og det er vel at mærke inden nulvæksten.
Lad mig derfor sige det meget klart: Nulvækst betyder nedskæringer, regeringen og Dansk Folkepartis nedskæringer vil ramme vuggestuer og børnehaver, så børnefamilierne bliver ramt dobbelt, nemlig først med beskæring af børnechecken og derefter med ringere pasning til børnene.
Det vil ramme handikapområdet, og det vil ramme de ældre, der får skåret ned på hjemmehjælp og rengøringshjælp.
Det er en villet politik, for der findes andre veje til at sikre orden i økonomien.
Med »En Fair Løsning« har Socialdemokraterne og SF i fællesskab vist, hvordan vi kan arbejde os ud af krisen, få orden i økonomien, skabe nye arbejdspladser og sikre en ordentlig kommunal velfærd.
Med det styrkede samarbejde i oppositionen og fremlæggelse af »En Fair Løsning« tegner der sig nu to tydelige alternativer i dansk politik:
På den ene side står en træt og nedslidt regering, som ikke har flere ideer, og som ændrer politik fra dag til dag.
På den anden side står et centrum-venstre, som hele tiden fremlægger solide løsninger på de problemer, som almindelige danskere slås med.
På den ene side står en regering, som løber fra sine ord, bryder sine løfter og forringer vilkårene for børnefamilierne og de ledige.
På den anden side står et centrum-venstre, som danskerne kan regne med, og som ikke vil tørre regningen af på børnefamilierne eller lønmodtageren, der har fået en fyreseddel.
På den anden side har vi et centrum-venstre, der satser på uddannelse, og som ved, at uddannelse er Danmarks råstof og er det, vi skal leve af i fremtiden.
På den ene side har vi en regering, der har tabt interessen for klimaet og er ved at vende tilbage til fortidens fodslæbende holdning under pres fra klimaskeptikerne i Venstre og Dansk Folkeparti.
På den anden side har vi et centrum-venstre, som tager udfordringen alvorligt, og som vil bruge klimapolitikken som en løftestang til at satse stærkt på investeringer og grønne job.
På den ene side står vi med en regering, der for få måneder siden uddelte store skattelettelser til de allerrigeste, og som nu vil skære hårdt ned på børnenes daginstitutioner og de ældres hjemmehjælp.
På den anden side har vi »En Fair Løsning«, hvor vi skaber nye arbejdspladser og ny vækst, hvor vi sikrer, at der kommer orden i økonomien igen, men hvor regningen betales på en retfærdig måde.
Kort sagt står valget mellem en borgerlig vej, hvor børnefamilierne, de ledige og velfærden kommer til at betale regningen for de riges fest, eller en »En Fair Løsning«, hvor vi alle sammen løfter i flok ved at arbejde mere, og hvor millionærerne og bankerne også skal bidrage.