Bertel Haarder (V), 2010-04-16:
Debatten drejer sig om, hvorvidt vi skal lempe kravet om, at man skal henvises fra sin egen læge, hvis man vil til privatpraktiserende speciallæge, fysioterapeut, hudlæge osv.
Før jeg forholder mig til det, vil jeg godt sige noget generelt om den eksisterende ordning.
Den bygger på, at de privatpraktiserende læger er helt centrale aktører i det danske sundhedsvæsen.
Gennem de senere år har der både i Danmark og andre lande været en stigende bevidsthed om vigtigheden af en stærk praksissektor og om behovet for aktivt at koordinere mellem praksissektoren og det øvrige sundhedsvæsen.
Danmarks alment praktiserende læger er hvert år i kontakt med patienter
mere end 38 millioner gange.
Det svarer til, at hver dansker i gennemsnit er i kontakt med en alment praktiserende læge syv gange om året.
Størstedelen af de patienter, som er i kontakt med egen læge, behandles også af deres egen læge, men ca. 10 pct. af patienterne sender lægen videre til det øvrige sundhedsvæsen.
Af disse 10 pct. kommer godt en tredjedel til praktiserende speciallæger, 15 pct. til fysioterapeuter, fodterapeuter, psykologer eller et kommunalt tilbud.
Resten henvises til behandling på sygehus.
Efter den gældende ordning kræver vederlagsfri behandling, gratis behandling for gruppe 1-sikrede personer hos praktiserende speciallæger en lægehenvisning fra patientens egen læge.
Det indebærer, at den praktiserende læge i kraft af en lægefaglig vurdering afgør, om en patient har en medicinsk defineret behov for et videre forløb i det øvrige sundhedsvæsen.
Den praktiserende læge skal sikre, at henvisning sker på den rigtige indikation på det rigtige tidspunkt, til det rette niveau og til den rette instans.
Egen læges funktion som patienternes primære indgang indebærer også, at lægen skal rådgive patienterne om bl.a. diagnostik, behandling, forebyggelse, valg af speciallæge og sygehusbehandling – også frit sygehusvalg samt kommunale tilbud om f.eks. forebyggelse og sygepleje.
Kravet om lægehenvisning har også betydning i forhold til den praktiserende læges varetagelse af sin funktion som tovholder for de af lægens patienter, hvis helbredsproblemer kræver indsats fra det øvrige sundhedsvæsen.
Koordination af patientforløb på tværs af forskellige sektorer er en central funktion i et sammenhængende og effektivt patientforløb – vi har lige drøftet det her i Folketinget på den samme forespørgers foranledning – og det gælder særlig ved kontrol og behandling af kronisk syge.
Ved den praktiserende læges tovholderfunktion forstår jeg den proaktive, altså fremtidsrettede, planlæggende og koordinerende rolle i hver enkelt patients undersøgelses- og behandlingsforløb.
For den enkelte patient med langvarig eller kronisk sygdom er egen læges overblik over forløbet en vigtig forudsætning for effektiv behandling og relevant rådgivning.
Der findes allerede i dag visse undtagelser i forhold til kravet om lægehenvisning.
F.eks. stilles der ikke krav om lægehenvisning til praktiserende øre- og øjenlæger.
I overenskomsterne på disse områder er der fastsat særlige bestemmelser, bl.a. i forhold til åbningstider, ferie i praksis og andet fravær.
Øre- og øjenlæger kan desuden efter aftale med regionen etablere vagtlægeordninger med henblik på akutte sygdomstilfælde uden for den normale konsultationstid.
En patient med f.eks. en øjenlidelse må antages selv at kunne identificere det rette speciale for behandlingen.
Der er også det ved det, at når det eksempelvis gælder øjenlidelser, er den praktiserende læge ofte kun i begrænset omfang i stand til at foretage udredning og behandling, hvorimod man som praktiserende læge med speciale i almen medicin kan løse rigtig mange af opgaverne inden for f.eks. hudsygdomme og gynækologi.
De generelle bestemmelser i overenskomsterne, herunder henvisningskravet, gælder, medmindre andet er aftalt inden for det enkelte praksisspeciale.
For de to specialer, der er nævnt i denne forespørgsel, gynækologi og hud- og kønssygdomme, kan jeg nævne, at der på afgørende områder ikke stilles krav om en forudgående lægehenvisning.
Der kræves f.eks. ikke forudgående lægehenvisning, for at en speciallæge i hud- og kønssygdomme kan diagnosticere og behandle seksuelt overførte sygdomme, og der kræves ikke forudgående lægehenvisning for at udføre kontrol i forbindelse med undersøgelse og behandling af hudkræft.
Inden for det gynækologiske speciale kræves der ikke forudgående henvisning i forbindelse med udredning og behandling af bl.a. kroniske lidelser.
Hvis man slet ikke ønsker at være underkastet kravet om lægehenvisning i forbindelse med praktiserende speciallæger, så kan man faktisk undgå det.
Personer, der har valgt sygesikringsgruppe 2, har således adgang til at søge behandling hos enhver læge og hos enhver speciallæge uden henvisning fra en alment praktiserende læge.
Behandlingen ydes i øvrigt på samme vilkår og med samme begrænsninger som ved behandlingen af gruppe 1-sikrede personer.
Hvis man vil gå direkte til speciallæge i alle tilfælde og derfor er gruppe 2-sikret, har man ret til delvis dækning af udgifter til behandling hos læge eller speciallæge svarende til det beløb, som det offentlige betaler for en gruppe 1-sikrets behandling.
Jeg vil derfor godt i dag give tilsagn om, at mit ministerium ser nærmere på, om der på enkelte yderligere områder inden for den eksisterende økonomiske ramme med fordel kan ske en lempelse af kravet om lægehenvisning som en forudsætning for behandling hos praktiserende speciallæger.
Så der er altså en lille åbning.
Lad os se på det.
Historien standser ikke her, men grundlæggende er det sundt, at den privatpraktiserende læge er den, der står for henvisning til det øvrige sundhedssystem.