Jakob Ellemann-Jensen (V), 2013-04-16:
Nogle af de alvorligste beslutninger, der træffes i den her sal, er dem, hvor Folketinget beslutter at sende soldater ud i verden for at kæmpe for fred, demokrati og frihed.
Vi sender unge mænd og kvinder ud på farefulde opgaver, og vi ved, at det er med livet og med førligheden som indsats.
I de situationer taler vi ofte om, at vi som politikere tager ansvar, når vi trykker på den grønne knap.
Jo, det gør vi, men ansvaret ophører ikke her, og vi er absolut ikke de eneste, der tager ansvar.
For privilegier som frihed, demokrati og menneskerettigheder kommer ikke ud af ingenting.
De kommer, fordi der er nogle, der kæmper professionelt, loyalt og tappert for dem.
De kommer, fordi nogen tror på, at det er kampen værd, og at det er en kamp, der er værd at ofre alt for.
Sådan handler vores soldater, når de tager ud og kæmper for at sikre disse privilegier for os og for andre, der ikke er lige så heldige som os.
Vores soldater fortjener taknemlighed og respekt, også når de vender hjem.
Det skylder vi dem, og det skylder vi de pårørende, som i mange tilfælde er dem, der trækker det allertungeste læs, både under og efter udsendelsen.
Her skal vi som politikere også tage ansvar.
Vi skal leve op til det omdømme, vores soldater giver Danmark hos vores allierede.
Vi skal kvittere for den stolthed, vi føler over, at vi som et lille land er med til at gøre en stor indsats for en mere fredelig verden gennem den indsats, vores soldater yder.
Hvor vi i starten følte os frem, har vi i dag en formuleret veteranpolitik, og dyrekøbte erfaringer har gjort os bedre til at håndtere vore faldne og vore sårede, i hvert fald når det kommer til de fysisk sårede.
Det har været meget sværere at lære at håndtere de psykisk sårede.
Derfor lever danske veteraner med en regel, der er ude af trit med virkeligheden, og som for mange krigsskadede veteraner betyder, at vi som samfund ikke anerkender, at de er kommet til skade, mens de kæmpede for at sikre vores tryghed og vores frihed.
Forvaltningen af den såkaldte 6-månedersregel betyder, at de veteraner, som af en speciallæge i psykiatri har fået stillet diagnosen posttraumatisk belastningsreaktion, også kendt som PTSD, efter deres udsendelse ikke kan få den meget alvorlige og meget belastende sygdom anerkendt som en arbejdsskade, medmindre de har opsøgt en læge, inden for 6 måneder efter de kom hjem.
Det kan vi ikke være bekendt.
Når man kommer hjem som veteran, skal man lige vænne sig til den hjemlige andedam igen.
Det gælder for langt de fleste og betyder ikke, at man er syg.
Det er svært at omstille sig til den hverdag, som er så vigtig for dem herhjemme, men som samtidig forekommer så ligegyldig og fjern, når man vender hjem fra en dagligdag præget af store indtryk som krig, elendighed, fortvivlelse og håb.
Det tager sin tid, og tiden går, også for dem, der er syge, for det bliver jo nok bedre, og det er sikkert naturligt, at man skal vænnes til hjemmelivet igen, tænker man.
Det kan føre til misbrug, vold, isolation og fornedrelse.
Den sidste, der ser det, er ofte den traumatiserede selv.
Eksemplerne er talrige, og skæbnerne er hjerteskærende.
Til disse mennesker, der er syge på grund af de sår på sjælen, de har pådraget sig, mens de kæmpede for vores frihed, skal samfundet ikke sige: Nej, desværre, du var først hos din læge efter 9 måneder, så vi anerkender ikke, at det er en arbejdsskade.
Det har næppe været meningen, at reglen skulle forvaltes på den her måde.
Og derfor er det glædeligt, at det er et samlet Folketing, som står bag dagens forslag til vedtagelse, selv om der skulle nogen overtalelse til for at få regeringspartierne med.
Signalværdien af den her enighed er ikke til at tage fejl af.
Vi viser i dag vores krigsskadede veteraner, at vi anerkender deres indsats.
Vi anerkender deres sår, uanset om de er fysiske eller psykiske og uden hensyn til datoen for deres lægebesøg.
Det er denne anerkendelse, som er så vigtig.
For med anerkendelsen af PTSD som arbejdsskade skal den sårede ikke længere forklare sig for myndigheder, familie og venner.
Med anerkendelsen vil det fremgå sort på hvidt, at her er et menneske, som blev såret i tjenesten, mens han eller hun kæmpede for Danmark og for en bedre, friere og fredeligere verden.
Derfor vil jeg gerne sige tak til alle de partier, som var med til at skabe det nødvendige flertal; tak til de to ministre for, at regeringen ændrede holdning og for løftet om, at implementeringen af forslaget til vedtagelse vil ske med den hast, som er rimelig, når et enigt Folketing står bag.
Endelig vil jeg sige en stor tak til Enhedslisten for at have rejst den her sag i Folketingssalen.
Jeg ser det som et udtryk for, at uanset hvad partierne måtte mene om den politik og de politikere, der sender soldater ud i verden, skylder vi veteranerne anerkendelse og respekt.
Tak for ordet.