Lars Løkke Rasmussen (V), 2011-05-31:
Tak for det.
Må jeg ikke starte med at takke hr. Mogens Lykketoft for at have taget ordet her til sidst og tilføre debatten den kraft og saft, som den måske har manglet i dagens løb.
Det synes jeg har været befriende, selv om jeg naturligvis ikke deler det der grundsynspunkt om, at man bare kan trykke en eller anden embedsmand i maven ovre i Finansministeriet, og at man så kan få et hvilket som helst regnestykke ud af det.
Jeg ved ikke, om hr. Mogens Lykketoft har haft nogen særlige personlige erfaringer i så henseende.
Det er i hvert fald ikke den oplevelse, jeg selv har haft, men jeg medgiver selvfølgelig også, at min egen erfaring som finansminister jo slet ikke kan måle sig med den erfaring, som hr. Mogens Lykketoft repræsenterer, og at min erfaring ud i disse kunststykker derfor heller ikke kan måle sig med hr. Mogens Lykketofts.
Ellers vil jeg takke for en meget lang debat her i dag om status på Danmarks situation.
Afslutningsdebatten er jo på mange måder højdepunktet i folketingsåret.
Det er her, vi gør status, det er her, vi kigger frem, og derfor har jeg oprigtigt glædet mig til debatten her i dag, for Danmark er jo udfordret.
Det er også derfor, regeringen med et flertal i Folketinget har truffet svære, men nødvendige offensive beslutninger, som har ført til, at vi helt kontant har et budget for Danmark, der hænger sammen, og som sikrer fremtidens velfærd, hvor vi kan betale faste omkostninger til tiden med penge, vi kan regne med, ikke fugle på taget, som måske engang kan fanges ind, men med rigtige penge.
Fordelen ved det er jo ikke bare, at vi så har et kontant budget, der hænger sammen.
Fordelen er også, at det giver tryghed i befolkningen.
Det betyder, at befolkningen ikke skal ligge søvnløs med udsigt til, at vi pludselig kommer og overrasker dem med ubehageligligheder eller ubetalte regninger eller et hul, som der ikke kan gøres rede for, og som sætter sig i spekulation mod kronen og rentehop.
Danskerne ved med andre ord, hvad regeringen har tænkt sig at gøre frem mod år 2020, og det er vigtigt.
For det er også vigtigt for at få optimismen frem igen hos den danske befolkning.
Med afslutningsdebatten her i dag har der jo tegnet sig et meget klart billede af, hvad de to sider af Folketingssalen repræsenterer.
Der er dem, som har meldt sig ud i forhold til de aktuelle udfordringer – så meldte man sig lidt ind her til sidst med nogle historiske indlæg – og som har kastet håndklædet i ringen.
De kan kun kritisere, kan kun tale Danmark ned i et sort hul, kan kun tale om folketingsvalg – de siger: Lad os få det folketingsvalg – og kan kun tale negativt om Danmark.
Man så jo næsten glæden i øjnene på nogle af oppositionens medlemmer, da der kom disse foreløbige nationalregnskabstal fra første kvartal; glæden lyste næsten ud af oppositionen.
Det er ikke min tilgang til det.
Jeg mener jo, at vi er her – på tværs af partier – for at gøre det, Danmark har brug for.
Vi er nu altså i en situation, hvor vi for 2 år siden stod midt i en krise af dramatisk historisk omfang, som vi styrede os igennem med en stribe offensive krisetiltag.
Der er fremrykning af offentlige investeringer, udbetaling af SP-midler, forlængede kredittider i erhvervslivet, bedre eksportkreditordninger, en fuldt finansieret skattereform faset ind på en sådan måde, at den holdt hånden under familiernes økonomi, rekordhøje anlægsbudgetter i den offentlige sektor, alt sammen med den effekt, at arbejdsløsheden er toppet på et niveau, der er 40.000 lavere end det, alle gik og frygtede.
Og vi fik jo her 1990’ernes finansministers ord for, at arbejdsløsheden ingen uge, ingen dag, ingen time og intet sekund op gennem 1990'erne var så lav, som den er nu, hvor vi har været igennem så hård en krise, som vi har været igennem.
Det samme gælder langtidsledigheden.
Nu handler det så om at kigge frem og sørge for, at det danske samfund får optimismen igen.
På den anden side har vi så oppositionen, der bare taler valg, valg og valg.
Og ja, vi skal have et valg, inden dette kalenderår går på hæld.
Og så ville det måske have været ret og rimeligt, hvis denne den sidste afslutningsdebat, inden det valg på et tidspunkt kommer, havde bragt klarhed, altså ikke alene klarhed over regeringens politik, for den er der, men også over oppositionens politik.
Men her må den opmærksomme seer eller lytter, dem, der har holdt ud hele dagen, jo sidde tilbage svært skuffede.
For hvad har vi?
Vi har »En Fair Løsning«, som ikke hænger sammen, som er underfinansieret, som øger den offentlige gæld, som øger afgifter og skatter på vores virksomheder, og som mangler minimum 22 mia. kr. – minimum 22 mia. kr. – knap 13 mia. kr. fra skattetiltagene, som ikke ventes at indbringe det provenu, som S og SF ønsker, aktieomsætningen, det har også lige været vendt her, ingen tror på det, cigaretterne, hvem tror på det?
Vi er gået til kanten med hensyn til at sætte tobaksafgifterne op så langt, de kan sættes op, uden at det sætter sig negativt i grænsehandelen eller fører til smugleri.
Man må forstå, at noget af det første, en eventuel ny regering skal gøre, er at iværksætte en rygestartkampagne for at sikre, at langt flere danskere begynder at ryge, for hvis ikke det sker, kommer de her penge aldrig hjem.
Der mangler 13 milliarder.
og tro mig, hvis man lige kunne plukke nogle milliarder ned ved at indfri en uddannelsesmålsætning, som regeringen har, og som vi forfølger, og hvor vi glæder os over, at der aldrig nogen sinde i danmarkshistorien, aldrig nogen sinde i danmarkshistorien har været så mange, der er startet på en videregående uddannelse, hvis man ud af det kunne plukke nogle milliarder ned i vores plan, så havde vi bestemt gjort det.
Når vi ikke har gjort det, er det selvfølgelig, fordi det er løse fugle på taget.
22 mia. kr.
Dertil kommer så de 15 mia. kr. fra de berømte 12 minutter, som en eventuel kommende regerings parlamentariske grundlag, Enhedslisten, jo har skudt godt og effektivt ned her i dag, og som vel ingen tror på.
Så er vi altså i omegnen af 39 mia. kr., og det kan selvfølgelig være store tal at holde rede på, men bare for at sætte det i perspektiv svarer det til halvdelen af de årlige omkostninger ved at drive vores sundhedsvæsen – halvdelen af de årlige omkostninger ved at drive vores sundhedsvæsen.
Det hænger ikke sammen.
Og det kunne have været rart, hvis nogen i dag havde fodret debatten med informationer, der kunne fylde det her hul ud, men det er desværre ikke sket.
Vi har sådan oplevet lidt af det sædvanlige.
Hr. Villy Søvndal i sit sædvanlige lunefulde humør.
Jeg kom til at tænke på Gyldenspjæt.
Nu tænker jeg ikke på tegneserien Gyldenspjæt, jeg tænker på Ib Boye, som jo gik under navnet Gyldenspjæt, og som om politik har sagt, at det at sælge politik svarer lidt til at være blomstersælger, at sælge frø i poser.
Så skal man have en fantastisk evne til at mane de store billeder frem for det indre øje af de blomster, der skyder frem, hvis de ellers skyder frem.
Jeg kom til at tænke på det i relation til erhvervspolitikken, da hr. Villy Søvndal slog sådan en lidt hånlig latter op ved regeringens initiativ om et treårigt regelstop.
Det kan jeg egentlig godt forstå, for nogen skal jo grine.
Det bliver der rimeligvis ikke i erhvervslivet, hvis det kommer dertil.
For hvis man ser på den erhvervspolitik, der er lagt op til, så har man altså i den ene hånd de her flotte blomster, der manes frem i floromvundne sætninger, mens man i den anden hånd har en ordentlig kande med Roundup, som vil få ethvert frø til at gå ud, før det overhovedet sætter en spire.
Der er ekstra selskabsskat, der er ekstra kørselsafgifter på lastbiler, der er sanering af erhvervsstøtte og/eller en forhøjelse af selskabsskatterne, der er passagerafgifter, der er landbrugsbeskatning, der er en kulbrinteskat, der er aktieomsætningsafgift, der er arbejdsskadesafgift, der er mindre konkurrenceudsættelse i den offentlige sektor, der er et opgør med, at de ældre selv kan vælge frit derude, sådan at man kan slå alle de små private servicevirksomheder ihjel, der er tanken om at lave sociale virksomheder, der kan udkonkurrere firmaer, som i dag løser de pågældende opgaver, der er tilbagerulningen af landbrugslovens liberaliseringer, der er tvungne tredageskurser i psykisk arbejdsmiljø for alle med personaleansvar, der er et forbud mod vikarfirmaer i forbindelse med sundhedssektoren, der er et forbud mod Happy Meals og forbud mod tv-lotteri.
Der er sådan set forbud på forbud på forbud og regler på regler på regler i forhold til erhvervslivet, og de vil true med at slå ethvert spirende opsving ihjel.
Så kan jeg forstå, at fru Helle Thorning-Schmidt jo meget gerne vil have valg, men i stedet for at tale om valg, burde man måske snarere bidrage til at skabe den folkeoplysning, der gør, at danskerne, når den dag kommer, ved, hvad de vælger imellem.
Måske burde man give danskerne nogle klare svar på Socialdemokratiets såkaldte løftepolitik, for sandheden er jo, at ikke engang her i dag under afslutningsdebatten er Socialdemokratiet i stand til at give klare svar over for Socialdemokratiets eget eventuelt kommende parlamentariske grundlag.
Ikke engang Enhedslisten må få klare svar, hverken fra fru Helle Thorning-Schmidt eller hr. Villy Søvndal, når der spørges til dagpengereformen, de 2 år: Skal den rulles tilbage eller ikke rulles tilbage?
Så kommer der noget floromvundet snak om noget moderne dagpengesystem.
Vi må da have nogle klare svar.
Der er jo meget, vi mangler svar på: Bompengene.
Det svæver i det uvisse.
Differentieret ventetidsgaranti – opgøret med, at patienter har mulighed for at blive behandlet inden for en måned.
Vi kan ikke få svar på, hvad det er for nogle patienter, der ikke skal behandles.
Hvem er det, der skal arbejde 12 minutter mere, og hvornår er det, de skal gøre det?
Hvilket niveau for ledighed er det, vi skal ned på, før danskerne skal tvinges til at arbejde en uge mere om året?
Vi kan ikke få svar på det.
Hvem er det, der skal arbejde mere?
Er det 12 minutter mere om dagen, er det den 5. ferieuge, er det noget helt tredje?
Vi får ingen svar.
Stod det til fru Helle Thorning-Schmidt, må man forstå, er det nærmest lige rundt om hjørnet, for i dag skulle vi slet ikke have haft den her store debat – vi skulle have udskrevet folketingsvalg.
Om 21 dage skulle der så være en ny regering, og om yderligere 60 dage skulle der være gang i nogle trepartsforhandlinger.
Så var det vel ret og rimeligt, hvis man sagde, på hvilket grundlag de skal føres.
Hvad er det for nogle usunde fødevarer, der skal pålægges yderligere afgifter?
Er det mælk og kød?
Hvad er det for nogle borgerlige debattører, der skal udsættes for berufsverbot, og som skal tåle en besparelse på 100 mio. kr.?
Hvad er det for dagblade, der skal lukkes?
Hvad sker der med efterlønnen, hvis ikke der er et rent rødt flertal?
Skal den tilbage på 4 år?
Der er sådan set rigtig, rigtig mange spørgsmål, som oppositionen her i dag godt kunne have givet nogle klare svar på, men det hele blæser i vinden.
Men det betyder ikke noget, for der er mere, der samler end skiller.
Det er det, man må forstå: Der er mere, der samler end skiller.
Jeg har jo haft svært ved at få øje på det, når jeg har siddet helt stilfærdigt og lyttet til de mange kloge indlæg, for vi har jo en opposition, som på helt centrale spørgsmål er uenige om, hvad vej Danmark skal gå.
Der er den økonomiske politik, hvor Det Radikale Venstre tager ansvaret for en tilbagetrækningsreform og en dagpengereform, mens S og SF ikke har nogen politik og vil overlade ansvaret til arbejdsmarkedets parter.
Der står Det Radikale Venstre sammen med regeringen, men i modsætning til regeringen og Dansk Folkeparti, udsættes Det Radikale Venstre ikke for nogen hån, ikke for nogen latter.
Jeg må bare konstatere, at det står et helt andet sted.
Når jeg lytter til debatten her i dag, afviser Det Radikale Venstre tanken om at fremrykke offentlige investeringer – guldægget i Socialdemokratiets politik, guldægget, selve tryllemidlet, som man ikke engang kan genfinde i det forslag til vedtagelse, som oppositionen har fremsat her.
Tryllemidlet er forsvundet, fordi Det Radikale Venstre ikke tror på det.
Der er skattepolitikken, hvor S og SF vil indføre en særskat på personer, der tjener over 1 mio. kr., mens De Radikale vil det modsatte og sænke skatten på arbejde.
Det Radikale Venstre vil hæve skatten på boliger, mens S og SF ikke vil – det siger de i hvert fald – men der er en kommission, der skal kigge på det.
Der er udlændinge- og integrationspolitikken, hvor De Radikale er lodret imod selv fair og fleksible pointsystemer, mens S og SF støtter ideen – det siger de i hvert fald.
Derfor spørger man sig selv: Hvad er det mere, der samler end deler?
Over for det meget, meget uklare projekt, hvor man ikke engang her i dag, samtidig med at man står og siger, at det burde være sidste dag før en valgkamp, fra folkesocialisternes side er i stand til at give et klart svar på, hvordan man stiller sig til de aftaler, der er indgået om tryghed og udvisningsregler de sidste uger, som har fyldt hele det offentlige rum, og som har været debatteret i alle medier.
Man er ikke engang i stand til her at svare, hvad man mener om det.
Oven på den form for uklarhed og floromvunden snak står der altså en regering med et flertal bag sig for en politik, der hænger sammen; en ansvarlig økonomisk politik baseret på reformer, der skaffer sikre penge; reformer, der giver tryghed om skatten, baseret på skattestoppet, og reformer, der skaffer balance mellem udgifter og indtægter; en fast og fair og fornuftig udlændinge- og integrationspolitik baseret på respekten for det enkelte menneske og de grundlæggende værdier i det danske samfund.
Derfor er jeg enig i en ting, som flere har sagt her i dag: at der sådan set er et klart valg, nemlig mellem de klare svar og de meget upræcise svar.