runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Lene Espersen (KF), 2010-02-10:
Tak for ordet.
Jeg går ud fra, at spørgeren henviser til den nylig offentliggjorte Global Entrepreneurship Monitor-undersøgelse, der bl.a. gav anledning til en artikel i Berlingske Tidende den 19. januar.
GEM-rapporten stiller hvert år omkring 2.000 danskere en række spørgsmål relateret til opstart af virksomhed.
Når den danske regering og en lang række andre landes regeringer måler iværksætteraktiviteten, anvender vi tal, som måler den faktiske aktivitet blandt iværksættere og ikke bare, om man overvejer at starte virksomhed.
GEM-målingerne baserer sig på en stikprøve, som i øvrigt også inkluderer folk, som selv opfatter sig som værende i gang med at starte en virksomhed.
Vi offentliggjorde de faktiske tal fra Danmark i november sidste år, og vores officielle tal bekræfter på ingen måde GEM-rapportens lave niveau for Danmark.
Intet tyder på, at krisen har ændret markant på Danmarks placering i forhold til andre lande.
Vores tal viser dog, at krisen har sat sig sine spor blandt iværksætterne.
Der skete et kraftigt fald i antallet af nye virksomheder i de første to kvartaler af 2009.
Det samme billede så vi også i en række andre lande.
Jeg synes derfor, at vi snarere skal fokusere på, at der ikke er nok nye virksomheder, der kommer ind i solide vækstforløb.
Vi er altså ikke i mål med globaliseringsaftalens ambitiøse målsætning om, at Danmark i 2015 skal være blandt de lande i verden, der har flest vækstiværksættere, men vi er klar til at tage det lange seje træk, der skal til, for at vi kan nå målet.
Liselott Blixt (DF), 2010-02-10:
Så kan det jo undre en, når man synes, at det private kontra det offentlige fylder så meget i medierne.
Jeg kunne da godt tænke mig at høre ministerens forklaring på, hvordan det kan være, hvad grunden er til, at når det private kun har 2,5 pct. af alle aktiviteter, at det så fylder så meget i medierne, så man nærmest tror, at det skulle være omvendt, altså at det offentlige havde 2,5 pct.
Jakob Axel Nielsen (KF), 2010-02-10:
Det er et godt spørgsmål.
Jeg tror, at vores opposition har en interesse i at skabe et dogme mod det private, som jeg ser som en mulighed for, at nogle kan vælge ventetiderne fra, og som jeg ser som en mulighed for at gøre de alenlange ventetider, der var i 2001, mindre.
Jeg tror, at man har valgt at lave en kant til regeringen og sige, at der her er noget, der er ideologisk, frem for at være på patienternes side.
Jeg tror faktisk, det er en systembetragtning – frem for at man er på patienternes side – der har båret den her debat.
Liselott Blixt (DF), 2010-02-10:
En anden ting, der sker i øjeblikket, er, at der er blevet suspenderet i forhold til de aftaler, der er lavet mellem regionerne og det private.
Det vil sige, at vi endnu en gang oplever, at man suspenderer en garanti, som vi har givet borgerne.
Mener ministeren ikke, det er et problem, at netop den nuværende garanti endnu en gang er suspenderet, i forhold til de patienter, som kunne være hjulpet med deres lidelser på et privathospital?
Jakob Axel Nielsen (KF), 2010-02-10:
Nu skal vi være helt sikre på, at vi taler om det samme, for det er rigtigt, at det udvidede frie valg var suspenderet som følge af den konflikt, vi havde tilbage i 2008.
Jeg tror, at fru Liselott Blixt lige nu taler om, at der er en suspendering, fordi der er ca. 12 diagnoser ud af ca. 600 diagnoser, hvor man ikke er blevet enige om prisen, for priserne mellem regionerne og de private er jo aftalt.
Det betyder ikke, at der er sket en suspendering.
Altså, loven er fuldt i kraft, som den hele tiden har været, og patienter, der er blevet henvist til privathospitaler frem til den 7. februar i år, bliver behandlet helt efter gældende regler.
Det er kun lige 12 diagnoser, der mangler.
Der er altså en konflikt om priserne lige nu.
Hvad skal de være?
Derfor har jeg bedt tidligere sundhedsminister Carsten Koch om at være opmand i at løse den her konflikt, og derefter forventer jeg at man finder et nyt niveau.
Det tager 4 uger, og så begynder de private igen som hidtil.
Det er min forventning.
Sophie Hæstorp Andersen (S), 2010-02-10:
Selv om ministeren nu fortæller, at den private sektor fylder ganske lidt i det samlede sundhedsvæsen, kan ministeren så ikke bekræfte, at med hensyn til f.eks. fedmekirurgi foretager private klinikker og private hospitaler altså 87 pct. af al den behandling, der foregår på det område; og at der på nogle af de ortopædkirurgiske områder tilsvarende er en meget, meget stor repræsentation af behandlinger, der næsten alene kan foregå på de private hospitaler eller klinikker, fordi læger og sygeplejersker stille og roligt er gået derhen, bl.a. fordi DRG-taksterne på netop de områder, fedmekirurgi og nogle af de ortopædkirurgiske områder, ikke bare har været lidt for høje, men markant for højt sat, hvilket vi jo bl.a. har haft et samråd med ministeren om i december 2008 – tror jeg, det var?
Jakob Axel Nielsen (KF), 2010-02-10:
Jeg kan bekræfte, at de private hospitaler laver en ikke særlig bred vifte af de ydelser, som i øvrigt findes i vores sundhedsvæsen.
De tager sig jo heller ikke af akutte patienter, og ambulancer med blå blink kommer heller ikke ind på privathospitalerne.
Så de har en langt smallere arbejdsgruppe.
Det er jo ikke akutte patienter, det er jo elektive patienter, som kommer ind aftalt, og det viser jo, at de ikke er særlig store.
Og derfor skal jeg kun opfordre det offentlige sygehusvæsen til at benytte deres serveret til at behandle patienterne og så behandle de dyreste patienter – det kunne være fedme – i det offentlige og prioritere det sådan, at de når det inden 4 uger, og så lade nogle andre patienter udnytte det udvidede frie sygehusvalg, så de kunne være lidt billigere.
Det er et spørgsmål om styring, og det styrer det offentlige.
De har serveretten, de bestemmer i de første 4 uger, hvem de vil tage sig af – af ikke livstruende ting.
Det synes jeg lige skal nævnes af hensyn til referatet.
Liselott Blixt (DF), 2010-02-10:
For at slutte det hele af kunne jeg da godt tænke mig at høre
, når nu det kun er 2,5 pct. af alle aktiviteter: Hvordan tror ministeren det ville blive, hvis man stoppede med at bruge de private hospitaler og de private klinikker?
Jakob Axel Nielsen (KF), 2010-02-10:
Det kan siges ganske kort: Så ville vi få nogle alenlange ventelister.
Og vi ville få ventetiderne tilbage, som vi så det i SR-regeringens tid.
De ville stige fra de ca. 60 dage, vi har nu, til 90 dage.
Det tror jeg.
Orla Hav (S), 2010-02-10:
Finder ministeren, at det lever op til de mål, regeringen har sat om verdensklassestatus, at Danmark er tredjelavest rangerende land, når det gælder iværksætteri, ifølge en nylig offentliggjort undersøgelse?
Finder ministeren, at det lever op til de mål, regeringen har sat om verdensklassestatus, at Danmark er det tredjelavest rangerende land, når det gælder iværksætteri, ifølge en nylig offentliggjort undersøgelse?
Sophie Hæstorp Andersen (S), 2010-02-10:
Viser det, at de f.eks. sidder på 87 pct. af alle behandlingerne på fedmekirurgiområdet, ikke, at der senere hen kan være en problemstilling i forhold til uddannelse, i forhold til forskning på området, og måske også i forhold til hvem man henviser til behandling, og hvordan man får fulgt op på behandlingen?
For faktum er jo også, at mange ikke får fulgt op.
Og er det ikke et problem, når Danske Regioner kan påvise, at hvad angår den betaling, vi har givet de her private klinikker for at behandle med fedmekirurgi eller ortopædkirurgi eller andet, har det vist sig, at de jo ikke blev betalt som 95 pct. af DRG-taksten, som det blev fastsat til, men at det offentlige tværtimod har betalt dem 110 pct. af DRG-taksten og 105 pct. af DRG-taksten i henholdsvis 2007 og 2008?
Det vil faktisk sige, at man mange steder har betalt de private klinikker dobbelt så meget som det, man kunne have lavet behandlingerne for i et offentligt sundhedsvæsen, f.eks. på en elektiv afdeling, der laver ortopædkirurgi, hvor man jo ofte kun får 50 pct. af DRG-taksten for at lave den samme behandling.
Jakob Axel Nielsen (KF), 2010-02-10:
Ja, det kan jeg naturligvis, for selv om den private sygehussektor har udviklet sig meget i de senere år, udgør den stadig kun en ganske lille del af det samlede offentlige sundhedstilbud.
Foreløbige opgørelser viser, at de private sygehuse stod for i størrelsesordenen 2,5 pct. af den samlede offentligt betalte aktivitet i sygehusvæsenet i 2009.
Det skal ses i lyset af, at værdien af den samlede offentligt betalte aktivitet på sygehusene sidste år ventes at udgøre i omegnen af 55 mia. kr., og ud af de ca. 55 mia. kr. udgør aktiviteten på de private sygehuse altså 2,5 pct.
Heraf skyldes for langt hovedpartens vedkommende, at patienterne vælger at få mulighed for hurtig behandling ved at benytte sig af det udvidede frie sygehusvalg.
Endnu mere markant bliver størrelsesforskellen, når vi kigger på personalet i de to sektorer.
Ifølge de seneste opgørelser er der nu godt 400 sygeplejersker ansat på private sygehuse.
Det tilsvarende tal for de offentlige sygehuse er 33.000.
Og ca. 50 læger har deres primære beskæftigelse på et privat sygehus, mens næsten 13.000 læger har deres daglige gang på et offentligt sygehus.
Det vil sige, at for hver 1.000 læger i hospitalsvæsenet i Danmark har blot 4 sin primære beskæftigelse på et privat sygehus.
Regeringen har tilført sundhedsvæsenet ekstra 21 mia. kr. i 2010 set i forhold til 2001.
Heraf er ca. 16 mia. kr. gået til sygehusene, og den offentligt finansierede aktivitet i 2008 og 2009 på private sygehuse har til sammenligning kun udgjort 1,25 mia. kr. årligt.
Langt størstedelen af alle tilførte ressourcer er således gået til offentlige sygehuse.
Julie Rademacher (S), 2010-02-10:
Hvordan mener ministeren vi skal sikre ligestillingen og ligestillingskonsulenter i jobcentrene fremadrettet?
Inger Støjberg (V), 2010-02-10:
Ligestillingsindsatsen i jobcentrene koordineres af Specialfunktionen for ligestilling, der blev oprettet den 1. januar 2007 med etablering af jobcentre i forbindelse med kommunalreformen.
Specialfunktionens vigtigste opgave er at rådgive aktører i beskæftigelsesindsatsen, herunder jobcentre, om redskaber og metoder til at fremme ligestillingen på arbejdsmarkedet.
Derudover formidler Specialfunktionen information om lovgivning og viden om ligestilling for at sikre landets jobcentre det bedst mulige grundlag for at varetage beskæftigelsesindsatsen.
Det kan bl.a. ske ved, at der afholdes seminarer, og at der afholdes konferencer.
Endelig bidrager Specialfunktionen til at udvikle nye metoder, som kan fremme ligestillingen imellem kvinder og mænd på arbejdsmarkedet og følge op på indsatsen og udviklingen på lands- og regionalplan.
For at sikre en relevant og målrettet indsats på ligestillingsområdet er hvert jobcenter blevet pålagt at udpege en nøgleperson, der er bindeleddet mellem Specialfunktionen og jobcenteret.
Julie Rademacher (S), 2010-02-10:
En rapport fra SFI, Socialforskningsinstituttet, viser, at jobcentrenes indsats for at få ledige i job stort set er ens for mænd og kvinder.
Men der er forskel, når man kigger på, hvilke typer af aktivering de to køn får.
Flere kvinder end mænd deltager i uddannelsesaktivering.
Der er også flest kvinder i virksomhedspraktik og flest kvinder, der bliver aktiveret i offentlige virksomheder.
Men når det drejer sig om at komme i aktivering i private virksomheder, er der en klar overvægt af mænd i forhold til kvinder.
Det kan skyldes, at mange kvinder har en uddannelse eller ønsker et job, der retter sig mod den offentlige sektor.
Det kan dog ikke alene forklare forskellen, for i a-kasser, hvor medlemmerne typisk finder job i den private sektor, er kvinderne også underrepræsenteret i privat aktivering.
Det kan pege i retning af, at en del af de private arbejdsgivere foretrækker mænd, når der skal ansættes personer med løntilskud.
Mener ligestillingsministeren, at dette er et problem?
Inger Støjberg (V), 2010-02-10:
Nu er det jo op til jobcentermedarbejderne altid at finde den bedst mulige aktiveringsform for de ledige, og det er jeg helt sikker på at man også gør rundtomkring.
Men det er, som jeg også tidligere nævnte, sådan, at der er en specialfunktion, hvor man netop kan søge viden, og det er også Specialfunktionens opgave at være med til at indsamle og formidle den her viden.
Så de konkrete tal, som fru Julie Rademacher nævner her, har jeg intet kendskab til, men hvis fru Julie Rademacher gerne vil have et uddybende svar på det, er fru Julie Rademacher altid velkommen til at stille det som skriftligt spørgsmål, i og med at det jo er lidt svært at få stukket tal ud på den måde og så lave en gennemgang af dem sådan på stående fod.
Julie Rademacher (S), 2010-02-10:
Ministeren kunne have valgt den nemme løsning og have svaret ja eller nej på spørgsmålet.
Jeg spurgte, om ministeren mente, at dette var et problem.
Men jeg vil gå over til næste spørgsmål.
Især i de mandsdominerede dele af arbejdsmarkedet som f.eks. i byggebranchen er der flere arbejdsløse kvinder end mænd.
Mener ministeren, at det er et problem?
Omvendt har kvinder ofte en lavere ledighed end mænd på de kvindedominerede arbejdsområder.
Mener ligestillingsministeren, at det er et problem, at vi har et så kønsopdelt arbejdsmarked, at man kan se det også i ledighedsstatistikkerne?
Og hvad har ministeren tænkt sig at gøre for at komme de kulturer og de normer til livs på arbejdsmarkedet, så vi får et mindre kønsopdelt arbejdsmarked med flere mænd i kvindejob og flere kvinder i mandejob?
Inger Støjberg (V), 2010-02-10:
Jeg mener, at hver enkelt ledig er en ledig for meget, så jeg kan bare sige, at jeg vil gøre, hvad jeg overhovedet kan, for at vi har det bedst mulige system, der gør, at der er folk med varme hænder og god indsigt til at tage imod de ledige, når de kommer i jobcentrene, når de melder sig ledige der.
Hvad enten det er kvinder eller mænd, vil jeg sige, at det vigtige for mig er, at indsatsen er god.
Så en ledig er en ledig for meget.
Julie Rademacher (S), 2010-02-10:
Man kan som socialdemokrat overhovedet ikke være uenig med ligestillingsministeren i, at en ledig er en ledig for meget.
Derfor er det da også påfaldende, at regeringen ikke gør mere for at skabe beskæftigelse i landet i øjeblikket f.eks. ved at fremrykke offentlige investeringer osv. Men for at komme tilbage til det, det her handler om, nemlig ligestilling på arbejdsmarkedet, vil jeg spørge: Vil ligestillingsministeren virkelig ikke gøre mere for at skaffe kvinder i mandejob og mænd i kvindejob og bryde med det kønsopdelte arbejdsmarked, der har været.
Jeg synes, det er påfaldende, at ligestillingsministeren ikke i højere grad giver en tilkendegivelse af, om det her er et problem eller ej, og om det er noget, som vi kunne gå i dialog om, og som ligestillingsministeren rent faktisk har tænkt sig at gøre noget ved.
Inger Støjberg (V), 2010-02-10:
For mig er det afgørende, at man vælger den karrierevej, som man har mest lyst til.
Det synes jeg at vi skal gøre alt for at der er gode muligheder for.
Men det er da ikke nogen hemmelighed, at vi til en vis grad har et kønsopdelt arbejdsmarked, og for mig at se er det så også vigtigt netop at oplyse om, hvad det er, der sker, når man vælger forskellige uddannelser.
Jeg synes jo også, det er herligt og dejligt, når der f.eks. også er mænd, der søger ind i plejesektoren.
Derfor er der også gode muligheder for f.eks. at opkvalificere sig, for at uddanne sig i netop plejesektoren.
Men for mig er det altså også afgørende, at man arbejder med det, man har lyst til, at man vælger frit, og at man vælger på et oplyst grundlag.
Kamal Qureshi (SF), 2010-02-10:
Vil ministeren, efter der med stor forsinkelse bliver iværksat lægeordineret udlevering af heroin i enkelte storbyer, genoverveje at indføre fixerum, som ifølge udenlandske erfaringer vil kunne redde livet på mange af de udsatte narkomaner, der i dag fixer under sundhedsfagligt kritisable forhold, men som ikke vil falde ind under ordningen med lægeordineret heroin?
Per Clausen (EL), 2010-02-10:
Mener ministeren i forlængelse af sit svar på spørgsmål nr. S 940, at der vil være mulighed for at udføre flere behandlinger og operationer i 2010 end i 2009, uden at det går ud over kvaliteten, når regionerne allerede har brugt den ene milliard, de får mere i 2010 end i 2009, på at finansiere en del af den ekstra indsats, de ydede i 2009, og der kan forventes ekstra udgifter på f.eks. medicin på 15 pct.?
Mener ministeren i forlængelse af sit svar på spørgsmål nr. S 940, at der vil være mulighed for at udføre flere behandlinger og operationer i 2010 end i 2009, uden at det går ud over kvaliteten, når regionerne allerede har brugt den ene milliard, de får mere i 2010 end i 2009, på at finansiere en del af den ekstra indsats de ydede i 2009, og der kan forventes ekstra udgifter på f.eks. medicin på 15 pct.?
Jakob Axel Nielsen (KF), 2010-02-10:
Men jeg skal da gerne forklare mig en gang til.
Regeringen indgik sidste år en aftale med Danske Regioner om at tilføre regionerne yderligere midler for 2010.
Regeringen har altså indgået en aftale med Danske Regioner vedrørende 2010, der indeholder flere penge end den tilsvarende aftale for 2009.
Hvad angår regionernes faktiske forbrug i 2009, er det sådan, at regionerne fortsat arbejder på regnskaberne for 2009.
Vi kender altså ikke det endelige resultat vedrørende 2009 endnu, og det gør vi som bekendt først i løbet af efteråret.
En højere produktivitet frigør altså flere ressourcer, der kan være med til at sikre mere aktivitet og mere kvalitet.
Og jeg skal være den første til at anerkende den i høj grad meget, meget dygtige indsats, som sundhedspersonalet i sygehusvæsenet præsterer hver eneste dag til gavn for syge danskere.
Når jeg fremhæver mulighederne for forbedret produktivitet, er det ikke ment som en kritik af personalet for ikke at arbejde hurtigt nok, men bedre arbejdstilrettelæggelse kan betyde, at man bruger kræfterne bedre.
Lidt forenklet kan man sige, at det handler om princippet work smarter, not harder.
Er der fortsat et potentiale for forbedringer, vidner vores løbende opgørelser af produktiviteten i sygehusvæsenet om, ifølge den seneste opgørelse, at Region Hovedstaden i 2007 lå ca. 8 pct. under niveauet i Region Syddanmark og Region Midtjylland.
Region Hovedstaden kunne altså præstere 8 pct. mere aktivitet pr. krone, hvis de havde samme produktivitet, som man har i Midtjylland og Syddanmark.
Opgørelserne af produktiviteten på sygehusene viser nemlig, at der selv inden for de regioner, som har det højeste produktivitetsniveau, er store forskelle mellem sygehusene, og dermed er der et potentiale til at frigøre ressourcer ved at lære af de bedste.
Julie Rademacher (S), 2010-02-10:
Vi vil også enormt gerne samarbejde i forhold til at finde nogle løsninger på det her.
Men jeg forstår det ikke helt, når ministeren siger, at vi ikke skal gøre det her til et politisk problem.
Er det, fordi man er berøringsangst over for det?
For vi er i hvert fald ikke berøringsangste, hverken over for at snakke vold eller noget som helst andet.
Kun hver tredje af dem, der beder om det, får i dag en overfaldsalarm, og de borgerlige vil ikke være med til at indføre fodlænker til voldelige mænd og heller ikke være med til at lave en forsøgsordning for behandlingsdomme over for voldelige mænd.
For en ting er, at kvinderne er ofre, men en anden ting er ofte, at dem, der slår, også er ofre eller har været ofre for tidligere vold.
Så det er jo nogle meget negative cirkler, vi skal ind og bryde.
Derfor kunne jeg godt tænke mig at høre, om ministeren ikke vil være med til at kigge på nogle af de forslag som ligestillingsminister, og om hun i øvrigt ikke også synes, at vi skal kigge mere på at oprette krisecentre for mænd og i øvrigt fokusere både på den fysiske og på den psykiske vold, som man gør i Spanien, men nu også i Frankrig, hvor der i øvrigt er en borgerlig regering.
Per Clausen (EL), 2010-02-10:
Vil ministeren tage de fornødne initiativer til at sikre, at der i 2010 både kan ske vækst i antallet af behandlinger og operationer samt ske en højnelse af kvaliteten af behandlingerne?
Julie Rademacher (S), 2010-02-10:
Har ministeren tænkt sig at lade sig inspirere af Frankrig, Spanien og Norge og gøre mere for at bekæmpe fysisk og psykisk vold i parforhold og i familierne?
Jeg vil give Folketingets formand ret i, at ...
Inger Støjberg (V), 2010-02-10:
Jeg har den holdning, at man altid skal være åben for eventuelt at finde inspiration i andre landes indsats, også når det gælder bekæmpelsen af vold i familier.
Det er helt sikkert.
Jeg kan i sagens natur ikke nøjagtig vide, hvilke specifikke tiltag fru Julie Rademacher hentyder til i de nævnte lande, men jeg vil naturligvis gerne se på, om der skulle være særlige tiltag i disse lande, som vi kan lade os inspirere af.
Det kan også være, at fru Julie Rademacher vil uddybe, om der er konkrete tiltag, som jeg bør være opmærksom på.
Det kan fru Julie Rademacher eventuelt gøre i et skriftligt spørgsmål.
Så vil jeg naturligvis svare på det.
Vi skal være åbne over for andre landes gode ideer.
Samtidig er det vigtigt, at vi vælger de initiativer og projekter, som passer til situationen her i landet, og som derfor også kan give den bedste effekt.
Danmark er godt med, hvad angår bekæmpelsen af vold i hjemmet.
Ifølge vores bedste skøn er antallet af kvinder, der er udsat for partnervold, nu på 28.000, mens det for 10 år siden var på omkring 42.000.
Det er jo klart en positiv udvikling, men 28.000 kvinder er stadig alt for mange voldsramte kvinder.
Derudover er der godt 20.000 børn, der må vokse op i familier, der ødelægges af partnervold.
Julie Rademacher (S), 2010-02-10:
Jeg er i hvert fald enig med ministeren så langt, at det er et meget alvorligt problem med vold i familierne og især vold mod kvinder.
Det fører mig videre til det næste.
Vi kan godt blive enige om, at det her er et meget stort problem for samfundet.
Og jeg har også et andet spørgsmål: Vil ministeren definere vold mod kvinder?
Jeg kunne godt tænke mig at høre, hvordan ministeren definerer vold mod kvinder.
Inger Støjberg (V), 2010-02-10:
For mig at se
er vold, uanset hvilket køn det går ud over, om det er mænd eller kvinder, et alvorligt problem.
Jeg mener også, at det er et ligestillingsmæssigt problem.
Det mener jeg i høj grad det er, også fordi der er så mange kvinder, der er udsat for vold i de nære relationer.
Derfor er vold i nære relationer netop også et af mine fokusområder som ligestillingsminister, og det har jeg også tidligere haft lejlighed til at redegøre for.
Jeg har sat i alt fire fokuspunkter op, og der er vold i nære relationer jo et af punkterne.
Så til definitionen af vold.
Jamen jeg vil sige, at vold jo både er psykisk vold og fysisk vold.
En nærmere definition tror jeg egentlig ikke at jeg komme med i dag, men jeg vil blot sige, at det er fuldstændig uacceptabelt.
Det er noget, vi skal have meget fokus på.
Men jeg synes også, at vi i fællesskab med glæde kan konstatere, at problemet, på trods af at det stadig væk er stort og alt for stort, jo faktisk også er blevet nedbragt igennem de seneste 10 år med de initiativer, der er taget.
Julie Rademacher (S), 2010-02-10:
Man kan definere vold mod kvinder og vold i familien og vold mod kvinder generelt som et ligestillingsproblem.
Det mener jeg det er, fordi der især er enormt mange kvinder, der bliver udsat for vold.
Så langt er vi enige.
Men jeg kunne godt tænke mig, at ministeren kommer med nogle flere refleksioner over, hvorfor det er så stort et problem, at det er kvinder, der bliver slået.
Hvorfor er der så stort et problem med især den vold, altså vold mod kvinder fra mænd og ikke omvendt?
Inger Støjberg (V), 2010-02-10:
Jeg synes, at det er et stort problem, ligegyldigt hvem der er udsat for vold både psykisk og fysisk, om det er en kvinde, eller om det er en mand.
Jeg kan ikke se, det skulle være anderledes, end at det er en alvorlig situation, og at det er en forfærdelig situation, ligegyldigt om det er en kvinde eller en mand.
Derfor vil jeg ikke her i dag stå og bedømme, hvad der er værst.
Jeg synes, at det er lige slemt.