Lars Barfoed (KF), 2010-11-18:
Det beslutningsforslag, vi nu skal behandle, vil pålægge regeringen at fremsætte et lovforslag, der får den virkning, at bl.a. vold og drab på dyr i politiets eller i forsvarets tjeneste ikke længere straffes som hærværk, men som drab m.v. på tjenestedyr i funktion med en straf på fængsel i indtil 6 år.
Lovforslaget skal derudover sikre, at der i disse sager automatisk bliver rejst et erstatningskrav over for gerningsmanden.
I bemærkningerne til lovforslaget er der bl.a. henvist til sagen om en politihund, som blev skudt under en politiaktion i forbindelse med et røveri i august sidste år.
Der skal ikke herske tvivl om, at regeringen ligesom forslagsstillerne mener, at der bør skrides hårdt ind over for personer, der begår voldelige overgreb på dyr og herunder også mod dyr, der er trænet til at bistå politiet i bestræbelserne på at sikre lov og orden i vores samfund.
Det afgørende er efter min opfattelse, at gerningsmanden i alle tilfælde får en passende straf for den misgerning, der er begået.
Det er desuden vigtigt, at den skadelidte får økonomisk erstatning for det tab, der er lidt, og det vil jeg vende tilbage til lige om lidt.
Men det er min klare opfattelse, at de regler, der gælder i sager om drab m.v. på politihunde og lignende, er fuldt tilstrækkelige for at sikre den straf.
Det er jo korrekt, som det anføres i beslutningsforslaget, at drab på hunde og andre dyr som udgangspunkt straffes efter straffelovens regler om hærværk.
Drab på politihunde vil på grund af den høje økonomiske værdi, som politihunde jo repræsenterer, i de fleste tilfælde kunne straffes som groft hærværk efter straffelovens § 291, stk. 2, hvor strafferammen er op til 6 års fængsel.
I den konkrete sag, som er omtalt i det, der vel ligger til grund for beslutningsforslaget, blev der netop rejst tiltale efter bestemmelsen om groft hærværk, og den tiltalte, som under sagen blev fundet ansvarlig for at have skudt og dræbt politihunden, blev af retten idømt 6 års fængsel for bl.a. groft røveri, trusler mod politiet og groft hærværk.
En bestemmelse som den, der beskrives i beslutningsforslaget, vil altså ikke betyde, at strafferammen i den slags sager ændres i forhold til i dag.
Voldelige overgreb mod politihunde og lignende vil efter de gældende regler også kunne straffes efter dyreværnsloven, hvis dyret i forbindelse med overgrebet har været udsat for smerte, lidelse, angst, varigt men eller væsentlig ulempe.
Selv om det altså – og det kan jeg sådan set
Her var en mand tiltalt for at have druknet en politihund i et forsøg på at undgå anholdelse efter undvigelse fra et fængsel.
Manden blev under straffesagen både kendt skyldig i overtrædelse af bestemmelserne om groft hærværk i straffelovens § 291, stk. 2, og for overtrædelse af dyreværnslovens regler.
I den sag blev det betragtet som en skærpende omstændighed, at overtrædelsen var begået under undvigelse fra et fængsel, og at gerningen havde medført betydelige lidelser for hunden.
Retten fastsatte straffen til 30 dages hæfte, som i dag svarer til ubetinget fængsel i 30 dage.
Som det fremgår af sagen, kan der i forbindelse med fastsættelse af straffen for voldelige overgreb mod dyr lægges vægt på den lidelse, som er forvoldt dyret, og på de øvrige omstændigheder, som gerningen er begået under.
Det kan f.eks. være, at overtrædelsen er begået under flugt fra politiet eller i forbindelse med en anden kriminel handling.
Så selv om sagen her er over 10 år gammel, illustrerer den meget godt, at de gældende regler faktisk tager hensyn til, at der er tale om overgreb mod levende væsener, og om overgrebet er begået i forbindelse med en anden kriminel handling.
Jeg kan derudover oplyse, at den pågældende hundefører i sagen blev tilkendt 45.000 kr. i erstatning for sit tab.
Erstatningen blev fastsat ud fra en ganske grundig opgørelse af hundens værdi.
Det bringer mig til det næste punkt i beslutningsforslaget, nemlig forslaget om, at der i sager om drab på politihunde og lignende automatisk skal rejses krav om erstatning.
Jeg forstår jo udmærket godt baggrunden for beslutningsforslaget, og jeg er fuldstændig enig i, at en vigtig del af opgøret med sådan en forbrydelse jo netop ligger i, at gerningsmanden skal betale en erstatning.
Erstatningen kan være ganske betydelig, når det gælder politihunde, fordi politihunde jo ofte har gennemgået en omfattende træning for at kunne udfylde den funktion, som de har i tjenesten.
Nogle hunde bruges desuden som avlshunde og kan også i den forbindelse have en særlig værdi.
Erstatningskravet kan allerede efter de gældende regler rejses under straffesagen.
I praksis foregår det på den måde, at anklagemyndigheden i relevant omfang vejleder den forurettede om muligheden for at kræve erstatning, og hvis den skadelidte ønsker det, tager anklagemyndigheden som udgangspunkt erstatningskravet med, når sagen skal for retten.
Så efter min mening er det ikke nødvendigt at indføre en ordning, hvorefter man i sådan nogle sager om drab på politihunde og lignende automatisk skal rejse et erstatningskrav.
Det kan også være en uhensigtsmæssig ordning, fordi der kan være sager, hvor der ikke er grundlag for at tilkende erstatning, f.eks. fordi der ikke er lidt et påviseligt tab.
En automatisk ordning bryder i øvrigt også med den grundlæggende regel om, at erstatningskrav kun skal fremsættes, hvis den skadelidte ønsker det.
I den aktuelle sag, der er omtalt i beslutningsforslaget, har statsadvokaten oplyst, at der under sagens behandling i byretten ikke bliver nedlagt påstand om erstatning for hunden.
Sagen er nu anket, og eventuelt krav om erstatning vil derfor kunne rejses under sagens behandling i landsretten.
Det vigtigt, at sager om bl.a. drab på politihunde bliver håndteret korrekt af anklagemyndigheden, og derfor vil jeg bede Rigsadvokaten om at gøre politikredsene opmærksom på, at der i sådanne sager som udgangspunkt bør rejses tiltale for overtrædelse af straffelovens bestemmelser om groft hærværk på grund af den høje værdi, som politihunde repræsenterer, og at der desuden bør rejses tiltale for overtrædelse af dyreværnsloven, hvis det vurderes, at handlingen har påført dyret lidelse.
Derudover vil jeg bede Rigsadvokaten om at sikre, at anklagemyndigheden altid er opmærksom på spørgsmålet om erstatning i sådanne sager.
Med sådan en indskærpelse fra Rigsadvokatens side mener jeg at vi går ganske langt for at sikre, at sager om drab m.v. på dyr, der fungerer i tjeneste, rent faktisk også får den opmærksomhed, som de fortjener.
Men endnu mere vigtigt er det naturligvis, at de gældende bestemmelser allerede sikrer en passende straf og mulighed for erstatning i sådanne sager.
Så altså samlet set mener jeg, at der ikke er behov for at indføre særlige bestemmelser vedrørende drab m.v. på hunde og andre dyr, der anvendes i politiets og forsvarets tjeneste, som det er beskrevet i beslutningsforslaget.
Regeringen kan altså med andre ord ikke støtte forslaget.
Jeg vil gerne starte med at sige tak for en, synes jeg, positiv modtagelse af lovforslaget; for det mestes vedkommende er der jo i hvert fald bred opbakning til det.
Jeg synes, det er godt, at der på den måde viser sig en enighed i Folketinget om at forbedre politiets muligheder for at opspore skjult udbytte og andre aktiver hos dømte.
Det er et afgørende led i vores indsats mod kriminalitet, at er der et udbytte, udnytter vi alle muligheder for at få det konfiskeret, så incitamentet til at begå kriminalitet for at få økonomisk vinding bliver så lille som overhovedet muligt, og der tror jeg vi tager et vigtigt skridt i den retning med vedtagelsen af det her lovforslag.
Så er det jo også vigtigt at sikre, at personer, som bliver dømt for strafbare forhold og således altså bliver pålagt at skulle betale til dækning af krav, f.eks. erstatning, sagsomkostninger og bøder, ikke bare bagefter kan leve over evne økonomisk, uden at det for myndighederne er muligt at opspore de aktiver, som personen har, så man altså kan få betalt de her erstatninger, bøder, omkostninger osv.
Med forslaget lægges der altså op til at give politiet bedre muligheder for at opspore skjult udbytte og andet efter domfældelse, f.eks. i sager om større økonomisk kriminalitet.
Så er der også et element, som handler om hemmelig beslaglæggelse i forbindelse med hemmelige ransagninger.
Efter de regler, vi har i dag, kan der i visse tilfælde, hvor det er af afgørende betydning for efterforskningen, foretages en ransagning, uden at den mistænkte eller andre bliver gjort bekendt med den pågældende ransagning, altså en såkaldt hemmelig ransagning, som flere har nævnt det, naturligvis efter en dommerkendelse.
Med forslaget her foreslås det, at der indføres en udtrykkelig hjemmel til at foretage en hemmelig beslaglæggelse i forbindelse med en hemmelig ransagning.
Der kan i forbindelse med en sådan hemmelig ransagning f.eks. vise sig at være et behov for at lave en hemmelig beslaglæggelse for at undersøge en genstand nærmere.
Det kan være mange forhold.
Det kan være stoffer, man finder, som man skal undersøge nærmere for at se, hvad det er for nogle stoffer, og andre har nævnt andre eksempler på, hvad det kunne være, man skal undersøge nærmere som et led i efterforskningen.
Så er der spørgsmålet om beskikkelse af advokater i forbindelse med fravigelse af reglerne om forsvarerens og sigtedes ret til aktindsigt.
Det er jo sådan i dag, at det er den samme kreds af advokater, som anvendes til beskikkelse i sager om begrænsning af forsvarerens og sigtedes ret til aktindsigt og så til beskikkelse i visse sager om indgreb i meddelelseshemmeligheden.
Med det her lovforslag lægger regeringen op til, at der bliver oprettet en særskilt kreds af advokater, som kan beskikkes i sager om begrænsning af forsvarerens og sigtedes ret til aktindsigt.
Formålet med det er simpelt hen at imødegå en eventuel risiko for en utilsigtet offentliggørelse af navnene på advokater, som bliver beskikket i visse sager om indgreb i meddelelseshemmeligheden.
Lovforslaget berører altså ikke de gældende regler i retsplejeloven om, hvornår forsvarerens og sigtedes ret til aktindsigt kan begrænses, men indebærer alene, at der bliver en særskilt kreds af advokater til varetagelse af disse sager.
Jeg noterer mig de bemærkninger, der er kommet både fra Det Radikale Venstre, Socialistisk Folkeparti og Enhedslisten om den del af lovforslaget.
Det synes jeg så at vi skal drøfte nærmere under udvalgsarbejdet.
Jeg har også set, at f.eks. Landsforeningen af Forsvarsadvokater har nogle kritiske bemærkninger til det, men jeg synes, det er værd at være opmærksom på, at der jo sådan set ikke sker nogen begrænsning
– det materielle indhold af reglerne er det samme som før, hvis man vedtager lovforslaget – men det er alene det, at man altså har en særlig kreds af advokater, der bliver beskikket netop til det, for at undgå risikoen for, at disses navne kommer frem, sådan som jeg lige har redegjort for.
Men jeg er altså selvfølgelig villig til at drøfte det nærmere under udvalgsarbejdet for at få afklaret, hvad det præcis går ud på.
Men med de ord vil jeg gerne takke for en god debat, og jeg ser frem til en velvillig behandling af lovforslaget under udvalgsarbejdet i Retsudvalget.