Niels Helveg Petersen (RV), 2009-05-26:
De to største reformer, denne regering har gennemført, nemlig kommunalreformen og nu skattereformen, er begge to fine eksempler på, at man ikke sagde spor før valget om, at man ville gennemføre disse reformer efter valget.
Så kontraktpolitikken er da heldigvis afgået ved døden og har altid været illusion.
Så nemt er det jo ikke at forudse, hvad der sker i verden, at man forud for et valg sådan med stor sikkerhed kan sige, hvad der er brug for at gøre efter et valg.
Det ville have givet et bedre resultat, det ville have givet en større tilfredshed i befolkningen og en større sikkerhed for den fremtidige skatteudvikling.
Regeringens udgangspunkt har jo hele tiden været, at skattereformen skulle være fuldt finansieret til sidst, altså om 10 år.
Det mener jeg ikke den er.
Der er en række usikre finansieringselementer, skønnene er usikre.
Der er for det første
CO2-kvoterne, som man vil sælge.
Jeg skal ikke komme ind på, om det er en god idé eller en dårlig idé, men kun sige, at med det nuværende prisniveau vil CO2-kvoterne være nøjagtig halvt så meget værd, som regeringen skønner at den langvarige virkning vil være; det fremgår af de svar, vi har fået i udvalget.
Og man kan i hvert fald ikke optage salg af CO2-kvoter til det beløb, man har stillet op.
Jeg bestrider for det andet også, at den såkaldte forenkling af skatteopkrævningen kan siges at være et lødigt bidrag.
Det er ikke et lødigt bidrag.
Endelig vil jeg sige, at nu på det seneste har vi jo fået et ændringsforslag til aktieavancebeskatningslovgivningen, som stjæler 100 mio. kr. ud af det provenu.
Og der vil jeg i øvrigt om aktieavancebeskatningen, som vi i øvrigt kommer til at diskutere senere, sige, at jeg jo synes, at det er meget dristigt at gå ud fra, at det kan give et varigt bidrag på 2,7 mia. kr.
Der er jo så mange ukendte elementer i en sådan beregning, at det forekommer mig at være helt halsløs gerning at forestille sig, at man i dag kan skønne over, hvad denne omlægning betyder på 10-årig sigt, altså i 2019.
Og derfor kan sådanne finansieringsbidrag som disse se pæne ud på papiret, men hvor meget er de værd?
Det eneste, vi ved med sikkerhed, er, at de 3 første år er skattepakken her stærkt underfinansieret.
Set fra et økonomisk-politisk synspunkt er den store svaghed ved den samlede reform her, at bidraget til øget opsparing, som kunne komme fra en reduktion af værdien af rentefradraget fra 33 pct. til 25 pct., er halveret.
Igennem perioden vil der være et større bidrag, det erkender jeg, i kraft af at man har fastfrosset beløbene på de 50.000 kr. pr. person og 100.000 kr. for ægtefæller – det låses jo altså fast på beløbet, og det giver selvfølgelig noget over tid – men i første omgang har man altså halveret det bidrag.
Og jeg er ganske overbevist om, at dansk økonomi får hårdt brug for et sådant bidrag til øget opsparing eller formindsket gældsstiftelse, kan vi sige, i de kommende 10 år.
Kochkommissionens forslag var jo oven i købet uhyre rimeligt og beskedent, kan man sige; en sænkning fra 33 pct. til 25 pct. er jo meget lidt, i forhold til hvad man tidligere har gjort på det her område, når man har lavet skattereformer.
Og jeg tror, at man kommer til at fortryde, man kommer til at savne det element til at stabilisere den langsigtede opsparing med.
Jeg finder det også kritisabelt, at skattereformen ikke er grøn nok.
Jeg erkender, at man tager et ordentligt tag i forbindelse med energiafgifterne, det er virkelig et sted, hvor man tager fat og skaffer et bidrag, en finansiering på 18 mia. kr.
Regeringen siger så ganske vist, at de penge ikke skal bruge sådan til skattereformen, de skal bare bruges til at finansiere statens virksomhed for, men det viser jo lidt om, hvor langt vi i virkeligheden er kommet væk fra den oprindelige idé med skattestoppet.
Med de grønne afgifter sker der en delvis genopretning af det, som man tabte, da man fastfrøs de grønne afgifter.
Men derefter bliver de grønne afgifter jo frosset fast igen, og det vil sige, at der bliver årlige tab; vi ved jo, at regeringen oven i købet siger, at når det alt sammen er overstået, genopstår det gamle skattestop, og så vil der atter ske en udhuling på det her punkt.
Det er ikke godt nok, og det står jo altså i skærende modstrid til, hvad ikke mindst den tidligere statsminister, men også den nuværende statsminister, har sagt om behovet for en grøn revolution – her bruger jeg oven i købet den tidligere statsministers udtryk.
Men det her er ikke en grøn revolution, det ville være totalt misvisende at bruge et sådant udtryk.
Så er der nogle enkelte punkter i de forslag, vi behandler her under denne sag,
som jeg vil kritisere.
Jeg synes, at det er forkert, og jeg synes, at det er småligt at gennemføre, at kunstnere skal betale arbejdsmarkedsbidrag af deres ophavsretsindtægter.
Forfatterne går fri, og det er da godt, men jeg mener, at man burde have ligestillet andre kunstnere, udøvende kunstnere, billedkunstnere osv., med forfatterne på dette punkt.
Det er jo et minimalt provenu, der kommer ind ved det, og det kommer til at tage sig skidt ud, fordi der jo her i forvejen er tale om en befolkningsgruppe, som kun for meget fås vedkommende har nogen som helst glæde af nedsættelse af indkomstskatten, fordi det typisk er en befolkningsgruppe med meget små indkomster.
Jeg vil også kritisere, at den grønne check indeholder det element, at der kun gives 300 kr. til to børn, det er en helt irrationel og mærkelig bestemmelse, som kun kan forstås i en speciel dansk sammenhæng, men som jo altså betyder, at for godt 100.000 danske børns vedkommende udløses de her 300 kr. ikke, det bliver der ikke adgang til.
Det ville have kostet 35 mio. kr., og i det samlede regnestykke ville der have været råd til at gennemføre, at de her 300 kr. kunne udløses i forbindelse med samtlige børn.
I øvrigt er der den pudsighed ved forslaget her, at hvis der er tale om skilsmisse, kan både mand og kone få de 1.300 kr.
Det er sådan en ganske speciel pudsighed, når jeg tænker på den debat, man i øvrigt har om ægteskab her undertiden.
Jeg vil også kritisere den såkaldte multimedieskat.
Jeg synes, at det er at gå et skridt baglæns, og jeg forstår godt, at den afløser den gamle telefonskat for dem, der nu havde tjenestetelefon eller arbejdsgiverbetalt telefon, men at udbrede det til mange flere og også lade dem med hjemme-pc’er, som arbejdsgiverne stiller til rådighed, være omfattet af det, er at gå et skridt baglæns.
Det kommer til at hæmme en naturlig og nødvendig udvikling, og det kommer i øvrigt til at fremme alle mulige finurlige krumspring, så når det kommer til stykket, er jeg overbevist om, at der ikke vil være det provenu, som man forestiller sig.
I regeringspartiernes bidrag i betænkningen er der en sætning, som jeg har studeret flere gange og har tænkt meget over, og den lyder noget i retning af, at med denne skattereform er Danmark blevet rigere.
Danmark er nemlig ikke blevet rigere.
Finanskrisen har ikke gjort Danmark rigere, vi er blevet fattigere.
Danmark er et fattigere land, end det var for 1 år siden.
Husejere ved, at deres friværdier ikke er, hvad de har været, og aktieejere ved, at deres aktieværdier ikke er, hvad de har været, og forretningsdrivende ved, at deres forretninger ikke kan omsætte, hvad de tidligere gjorde, at de ikke kan have den fortjeneste, som de tidligere kunne.
Man har den dristighed, om jeg så må sige, at påstå, at med denne skattereform er Danmark blevet rigere.
Vi har lige netop i dag fået at vide, at regeringen selv skønner, at underskuddet på de offentlige finanser er stærkt stigende, og det betyder altså, at Danmark sætter sig mere i gæld.
Det er jo ikke et udtryk for rigdom, men man har alligevel den dristighed at påstå, at med denne skattereform er Danmark blevet rigere.
Nogle er blevet rigere, og nogle bliver det næste år, det er jeg helt på det rene med, men Danmark som samfund er ikke blevet rigere, fordi man gennemfører den her skattereform.
I den proces, der har været, mens man har gennemført den, er Danmark blevet et fattigere land.
Så det, der sker med denne skattereform, og det skal retfærdighedsvis siges, er, at der hermed bliver et bidrag på vel cirka 5.000 mio. kr. – altså 5 mia. kr. – til at løse det såkaldte holdbarhedsproblem for.
Og det er da et bidrag, men det er langtfra nok, og skattereformen kan altså slet ikke stå alene i bestræbelserne for at lukke det holdbarhedsgab, som Danmark har oparbejdet, og som vi så må bruge alle andre metoder til at komme af med.