Trine Torp (SF), 2015-12-10:
Og tak til Dansk Folkeparti for at slå ned på et meget relevant emne, nemlig problemerne med at få de praktiserende læger til at åbne praksis i landets yderområder og i socialt belastede områder.
I SF tror vi ikke på, at der findes nogen snuptagsløsninger på problemet – og det kan jeg høre at der sådan set heller ikke er så mange andre her der tænker – hvis vi ønsker at bevare den personcentrerede familielæge i almen praksis, som vi kender det.
Men jeg vil dog gerne pege på en række faktorer, der burde kunne hjælpe os i hvert fald et stykke videre.
I dag står vi med et helt konkret problem med, at vi mangler almene medicinere, der ønsker at nedsætte sig i almen praksis.
Når man er i en mangelsituation, rammer det først og fremmest landets yderområder og de socialt belastede områder, fordi de ydernumre, der ligger der, er mindre eftertragtede.
Og det kan der være flere årsager til.
På den ene side kan det være svært at få ægtefællen og eventuelle børn med ud, hvis man som familie ikke har en tilknytning til området i forvejen.
På den anden side er ydernumrene i de her områder ofte belastet af mange patienter, fordi man i forvejen mangler læger, og samtidig står man ofte med en belastet patientgruppe, der har en flerhed af både sundhedsmæssige og sociale problemer.
Så det kommer sådan set til at bide sig selv lidt i halen.
Hvad kan vi gøre ved det?
For det første skal vi nok gøre os klart, at vi ikke kan løse problemet alene herinde fra Slotsholmen.
En løsning vil kræve samarbejde og en fælles aktiv indsats fra både PLO på den ene side og Folketinget, Sundhedsministeriet, Danske Regioner og KL på den anden side.
Og uden smidighed og samarbejde og forhandlingsvilje fra både politisk side og PLO's side går det ikke.
Men der skal findes løsninger, fordi borgerne i Danmark har krav på at kunne nå frem til helst en familielæge inden for en rimelig afstand.
For det andet er det vigtigt, at vi som samfund fremadrettet motiverer flere lægeuddannede til at blive almene medicinere.
For det tredje er det vigtigt, at vi sikrer, at de færdiguddannede almene medicinere har lyst til at arbejde i en almen praksis.
Det sidste er desværre langtfra tilfældet i dag, hvor vi, så vidt jeg er oplyst, faktisk står med 800 færdiguddannede, der har valgt en anden lægekarriere.
For det fjerde må PLO og Danske Regioner i det mindste i en overgangsperiode finde frem til nogle overgangsmodeller eller definere nogle særlige ydernumre, hvor man f.eks. kan arbejde med en 4/1-model eller en 3/2-model, hvor man som læge måske har ansvaret i sin praksis 4 dage i Aarhus og 1 dag på Djursland.
For det femte mener jeg også, at vi burde se fordomsfrit på muligheden for økonomisk kompensation i en overgangsperiode til de læger, der satser på at slå sig ned i et yderområde eller et socialt belastet område.
Og lige præcis her, hvor der kan være nogle patientgrupper med store sundhedsmæssige og sociale problemer, bør man måske også se på PLO-overenskomstens højeste grænser, for vi ved, at der er nogle patientgrupper, der har brug for mere tid og flere konsultationer, og den tid har lægerne ikke i dag.
Det går altså ikke, hvis vi for alvor skal hjælpe de patienter og motivere engagerede og dygtige læger til at slå sig ned i et yderområde eller et socialt belastet område.
Samtidig må kommuner og regioner i et samarbejde med PLO forsøge at skabe nogle rammer for lægevirksomhed, der giver nye unge læger lyst til at slå sig ned med hele deres familie.
Det kræver bl.a. en mulighed til den medfølgende mand eller hustru for at arbejde, og jeg tror også, at det fremadrettet kræver nogle bedre faglige rammer, der giver bedre og måske billigere muligheder for at få kollegaer i enten lægehuse eller sundhedshuse.
Jeg ved godt, at det sidste har været forsøgt med vekslende held flere steder, men forsøget bør gøres igen og så eventuelt samtænkes med nogle af de øvrige nævnte løsningsforslag.
Ellers bakker vi op om det forslag til vedtagelse, som ligger.