Benny Engelbrecht (S), 2015-12-04:
Tak, formand.
Jeg vil som sagt gerne tillade mig at give ændringsforslagene til lovforslagene L 2 og L 3 nogle kommentarer med på vejen, men for at de kommentarer giver mening, vil jeg først tillade mig at sætte det lidt i relief.
For det er jo meget væsentlige forslag, som vi beskæftiger os med her, og i politik er der mange ord, og der er mange diskussioner.
Men det, vi politikere i sidste ende skal måles på, er, hvad vi gør, og ikke, hvad vi siger.
For omtrent et halvt år siden havde vi folketingsvalgkamp i Danmark, en valgkamp, hvor den nære velfærd var i centrum.
Vi kunne takket være SR-regeringens ansvarlige politiske kurs igen diskutere, om der skulle bruges penge på skattelettelser, velfærd eller noget helt tredje og ikke bare, hvordan vi skulle betale regningerne fra sidst, hr. Lars Løkke Rasmussen og hr. Kristian Thulesen Dahl styrede dansk økonomi.
Liberal Alliance ville have minusvækst og lavere skat på især de dyreste biler.
Venstre ville have nulvækst og skattelettelser til de rigeste arvinger.
I Socialdemokratiet ville vi have en beskeden vækst i de penge, der bruges på den nære velfærd.
Det var ikke guld og grønne skove, men det var dog rigtige penge til rigtig velfærd, der ville kunne mærkes.
Så var der hr. Kristian Thulesen Dahl, der ville mere end de fleste.
Hr. Kristian Thulesen Dahl ville både have hr. Lars Løkke Rasmussen som landets statsminister, være på hold med hr. Anders Samuelsen og ville samtidig bruge flere penge på velfærd.
Ja, faktisk ville hr. Kristian Thulesen Dahl bruge flere penge på velfærd, end vi ville i Socialdemokratiet, og skattelettelser skulle der heller ikke være noget af. Indtil videre har resultaterne dog ikke lignet det, som hr. Kristian Thulesen Dahl stillede danskerne i udsigt.
Godt nok blev hr. Lars Løkke Rasmussen statsminister – tillykke med det – også selv om hr. Kristian Thulesen Dahl i den senere tid har gentaget og gentaget, at statsministeren ikke er til at stole på.
Men ikke desto mindre stod det med finanslovsaftalen klart, at mens statsministeren fik skattelettelser til millionærarvinger, hr. Anders Samuelsen fik lavere skat på især luksusbiler og hr. Søren Pape Poulsen kunne få opfyldt sit ønske om en fastfrysning af grundskylden, så havde hr. Kristian Thulesen Dahl valgt at sætte sin underskrift på en aftale uden flere penge til velfærd.
Ja, det valg, hr. Kristian Thulesen Dahl traf, da han gik med i finanslovsaftalen, betyder faktisk, at der kommer til at være mindre til velfærd i de kommende år, og det er endda, selv om der, før forhandlingerne begyndte, var penge i statskassen til forbedringer.
Det er et valg, og det er en beslutning, som vil kunne mærkes i fremtiden i børnehaver, i skoler og mange andre steder i danskernes nære velfærd.
Nu i dag står hr. Kristian Thulesen Dahl og resten af Dansk Folkeparti igen over for et valg, et valg, der er afgørende for velfærden i de kommende år.
For foran os ligger der ud over finanslovsforslaget L 1 nemlig to lovforslag, L 2 og L 3, der vil betyde minusvækst i kommunerne i 2017, i 2018 og i 2019.
Så langt øjet rækker, skal kommunerne hvert eneste nytår skære en ny bid af den pose penge, de sætter af til f.eks. pædagoger i daginstitutionerne, til god undervisning i skolerne og til, at hjemmehjælperne har den fornødne tid til omsorg, når de kommer ind ad døren, og det vil kunne mærkes.
Hvad vi stemmer om lidt, vil gøre en forskel i kommuner som Fredericia, Greve, Guldborgsund, Haderslev, Hedensted, Assens, Herning, Helsingør, Horsens, Hvidovre og Sønderborg, for bare at nævne nogle af de eksempler, der er på steder, hvor medlemmer af Folketinget fra Dansk Folkeparti sidder i kommunalbestyrelsen.
Disse kommuner skal planlægge omfattende besparelser i de kommende år.
Det ønsker vi Socialdemokrater ikke.
Derfor er vi imod flerårig minusvækst i kommunerne, og derfor står en enig opposition bestående af os Socialdemokrater, Radikale Venstre, Enhedslisten, Alternativet og SF bag to ændringsforslag, der annullerer minusvæksten og dermed sikrer en bund under den kommunale økonomi og velfærd i de kommende år.
Det er det valg, som hr. Kristian Thulesen Dahl og hvert enkelt medlem af Dansk Folkeparti skal træffe i dag.
Spørgsmålet, der reelt skal stilles, er jo: Vil man stemme for vores ændringsforslag og dermed annullere minusvæksten, eller vil man lægge stemmer til minusvækst i kommunerne, så langt øjet rækker?
Det er nu, hr. Kristian Thulesen Dahl og hvert enkelt folketingsmedlem fra Dansk Folkeparti skal måles, ikke bare på, hvad de siger, men på, hvad de rent faktisk gør.
De skal måles på, hvad de rent faktisk stemmer her i Folketingssalen.
Bare en enkelt DF-stemme for forslaget fra den samlede opposition mod minusvækst i de kommende 4 år er jo faktisk nok til at sikre, at der er en bund under velfærden i kommunerne.
Inden Dansk Folkepartis finansordfører, hr. René Christensen, træder herop på talerstolen og beklager ved at sige, at finanslovsaftalen, åh, det er jo ikke noget, man sådan lige kan ændre på, så må jeg lige minde om, at finanslovsaftalen blev genåbnet i går, ovenikøbet af regeringen selv, da man fjernede en del af finansieringen, der skulle komme fra erhvervslivets fonde. Den beslutning er sådan set klog nok, fordi forskning og kultur dermed ikke skal bløde endnu mere.
Men det efterlader et hul i den samlede finanslovsaftale, og det betyder, at der nu skal forhandles for at finde frem til de godt 100 mio. kr., der mangler på finansieringssiden af finansloven.
Det er i sig selv noget rod, at vi står her til andenbehandlingen af finansloven i december måned, uden at der findes en klar aftale.
Men skal man se på det positive i den situation, er det jo, at det åbner en ladeport for Dansk Folkeparti.
Partiet kan nu med sindsro meddele regeringen, at når forudsætningerne ændrer sig, behøver man heller ikke føle sig forpligtet, når det handler om at lægge stemmer til minusvækst i kommunerne.
Som et minimum forventer jeg et klart svar fra Dansk Folkeparti her ved andenbehandlingen.
For når man læser betænkningerne, kan man se, at det blot konstateres tørt, at partiet ikke vil stemme for de stillede ændringsforslag.
Men hvorfor og især hvorfor nu, hvor forudsætningerne har ændret sig?
Det må være på sin plads, både af hensyn til eftertiden, men også af hensyn til de mange borgere, der har stemt på Dansk Folkeparti og gjort dem til regeringens største støtteparti, at de her tager ordet og redegør for, hvorfor de stemmer, som de gør, til ændringsforslagene.
Tiden er inde.
Det er nu, man med handling skal vise, hvad man står for.
Jeg anbefaler derfor alle, men i særdeleshed Dansk Folkepartis medlemmer af Folketinget at stemme for ændringsforslagene til L 2 og L 3.
Tak for ordet.