Tom Behnke (KF), 2013-04-16:
Dybest set handler beslutningsforslaget her jo om spørgsmålet: Hvad koster det?
Det er det, som beslutningsforslaget prøver at lægge op til, nemlig om vi ikke skulle prøve at få et overblik over, hvad udgifterne egentlig er, ikke bare hvad udgifterne er på forskellige områder, men også hvad de samlede udgifter er.
Når man læser beslutningsforslaget igennem, sidder man først og tænker: Jamen det ved vi jo egentlig godt.
Det er på nogle få områder.
Det er sådan nogle skøn, det er nogle oversigter, men vi har ikke en egentlig viden om, hvad udgifterne er.
Vi ved jo egentlig også alle sammen, hvad der skal til for at få bragt udgifterne ned, men hvor er det, vi skal justere henne?
Hvor er det, det kan betale sig at gøre en forskel?
Det ved vi egentlig ikke, fordi vi ikke har det overblik, som der skal til.
Vi mangler overblikket, og så længe vi mangler overblikket, har vi jo ikke en samlet platform, et samlet udgangspunkt for at vurdere, hvad vi kan gøre bedre, og hvordan vi kan gøre det bedre, både i forhold til de pågældende mennesker og i forhold til økonomien.
For det er jo ikke ligegyldigt, hvad det koster, og det er lidt det, jeg hører regeringspartiernes ordførere sige, nemlig at det sådan set er ligegyldigt, hvad det koster: Vi ved godt, der er nogle udgifter, men vi er lidt ligeglade med, hvad udgifterne egentlig er. Tænk sig, hvis vi havde den holdning på alle mulige andre områder i samfundet, når vi skulle lave finanslov eller lignende, og sagde: Nå ja, det går nu nok; vi sætter bare en eller anden overordnet ramme, og så siger vi, at inden for den kan man få lov til at boltre sig.
Selv den der overordnede ramme er der ikke tale om på det her område.
Det kunne man jo ikke forestille sig at man ville gøre nogen som helst andre steder, simpelt hen bare at sige, at det ved vi ikke.
Vi ved ikke, hvor meget udgifterne er steget, eller hvor meget de er faldet.
Vi ved ikke, om forskellige tiltag, vi har gjort, har betydet en forbedring af økonomien eller en forringelse af økonomien.
Vi ved heller ikke, om de pågældende mennesker har fået noget ud af det, eller de ikke har fået noget ud af det.
Men måske hænger det lidt sammen med, at alt det her har udspring i Socialministeriet, for det er faktisk et af de ministerier, hvor det virkelig sejler i forhold til overhovedet at vide, hvad det er, pengene går til.
Man kaster nogle penge efter det, men man glemmer at evaluere det, så man ved ikke rigtig, hvad pengene er gået til.
Man ved ikke, om det gav en effekt, eller det ikke gav nogen effekt.
Og indimellem, når der er en minister, der sætter sig for, at nu skal der ryddes op, at nu vil man have et overblik over det, så tager det så lang tid, at man har nået at skifte minister i mellemtiden.
Forudsætningen for, at man kan vide, om man får noget ud af penge, man bruger, er jo som det første, og det er så det, som beslutningsforslaget lægger op til, at vi ved, hvad omkostningerne er, og hvad udgifterne er.
Derudfra kan man så begynde at vurdere, om vi måske kunne gøre det bedre, både i forhold til at forbedre økonomien og i forhold til at forbedre situationen for de pågældende mennesker.
Det ville være relevant.
Jeg tror, at enhver kan høre, at vi fra konservativ side støtter beslutningsforslaget.
Vi synes faktisk, det vil være rimeligt og relevant, at man har det her overblik.
Alt andet er uansvarligt.
Og lad mig så som afslutning her lige understrege, at mens vi havde en VK-regering, gik det jo faktisk rigtig, rigtig godt.
VK-regeringen sørgede for at lave statistikker på forskellige områder, og vi begyndte at få et overblik over, hvordan det her hang sammen.
Det, vi også gjorde, var, at vi havde en samlet integrationspolitik, som vi arbejdede meget med og for, og det betød jo så også, at vi nåede op på et historisk højt antal udlændinge, som var enten i uddannelse eller i beskæftigelse.
Det, det hele drejer sig om, er jo at sørge for, at vi bruger ressourcerne på en fornuftig måde, at vi sørger for, at dem, der har brug for hjælp, selvfølgelig får hjælp, men at vi også sørger for at stille krav til de mennesker.
Det klogeste, man kan gøre, er måske at stille nogle krav og så på den måde motivere dem til at tage en uddannelse eller komme i egentlig beskæftigelse.
Det er jo vejen frem i forhold til en rigtig god integration.
Så på bundlinjen: Vi støtter beslutningsforslaget her.
Lad os få noget mere viden, så ved vi, hvad det er, vi taler om.