Mette Frederiksen (S), 2013-04-26:
Tak for det.
Må jeg ikke godt have lov til at starte med at takke hele Folketinget for en, synes jeg, oplyst, engageret, klog og nødvendig debat om lovforslaget her.
Jeg tror ikke, det her er en beslutning, der er ret let at træffe for ret mange af os.
Jeg har lyttet mig til i debatten over det seneste døgns tid, at der er et meget, meget bredt flertal af politikere her i huset, der yder en utrolig stor opbakning til den danske arbejdsmarkedsmodel, og med rette.
Det er jeg glad for.
For den danske arbejdsmarkedsmodel er helt unik.
Vi har i Danmark en tradition for, at arbejdsmarkedets parter kan forhandle sig frem til det resultat, der ikke alene er en fordel for danske lønmodtagere og danske arbejdsgivere, men også for virksomheder og dermed det samlede danske samfund.
Fra tid til anden går forhandlingerne i hårdknude – det gør de tit.
Nogle gange endda så meget, at det ikke lige lader sig løse.
Så kan der komme en lovlig konflikt på arbejdsmarkedet, og det kan være i form af strejke eller lockout.
Udgangspunktet for os som regering er selvfølgelig at respektere en lovlig konflikt så lang tid som overhovedet muligt.
Det er det, der er vores udgangspunkt, det er det, der er vores princip.
En konflikt eller en strejke kan imidlertid også løbe så lang tid, at det giver problemer for det omkringliggende samfund.
Det synes vi er tilfældet med lockouten nu.
Vi anerkender arbejdsmarkedets parters ret til at konflikte med hinanden, men vi kan også se, at lockouten har dybe konsekvenser for børn, der savner og mangler deres skolegang, for lærere, der savner deres fag og deres elever, for forældre, der har svært ved at få hverdagen til at hænge sammen.
Og vi har også konstateret, at de to parter trods et langt forhandlingsforløb, trods en lang konflikt, stadig væk står endog meget stejlt over for hinanden.
Det er derfor, vi foreslår Folketinget at gribe ind i konflikten.
Det er ikke nogen nem beslutning.
Derfor er jeg også glad for, at vi har haft en grundig udvalgsbehandling, en lang debat under førstebehandlingen, og nu også endnu en rimelig lang debat under andenbehandlingen.
Jeg skal i samme øjemed beklage, at udvalget ikke har følt sig ordentligt behandlet undervejs, og jeg synes sådan set, det er med rette, at udvalget har oplevet det sådan.
For det siger sig selv, at tidsplaner og frister skal overholdes, og hvis ikke man kan overholde dem, er det selvfølgelig vigtigt, at vi fra ministerierne og ministrenes side kommunikerer klart derom.
Det er også helt klart, at Folketinget har behov for god tid til at kunne læse de svar, der afgives fra regeringens side, så man kan forholde sig til dem og finde ud af, om man har behov for at stille opklarende spørgsmål.
Jeg takker også for de ændringsforslag, der er stillet til lovforslaget.
Jeg har i samrådet tilkendegivet, at regeringen ikke stemmer for forslagene.
Og lad mig lige knytte et par ord til noget af det, der er sagt i debatten i dag om ændringsforslag og andet.
Det her lovforslag og den her regering tromler ikke de danske folkeskolelærere.
Vi ved godt, at forudsætningen for, at vi har en god skole i Danmark, forudsætningen for, at vores børn har en god hverdag, og forudsætningen for, at vi har et samfund, der hænger sammen, er, at vi har dygtige lærere og undervisere.
Det er det, der er vores udgangspunkt, når vi diskuterer skole- og uddannelsespolitik.
Det var det i går, det er det i dag, det vil det også være i fremtiden.
Når der bliver sagt i dag – endog, synes jeg, med lidt hårde ord og vendinger – fra mine gode venner i Enhedslistens side, at det her lovforslag er et helt ensidigt indgreb i konflikten på vegne af KL, så må jeg sige, at det ikke er rigtigt.
Det er til gengæld rigtigt, at vi har måttet kigge hen imod begge parter for at finde en måde at løse konflikten på.
Og ja, det havde været lettere både for regering og for Folketing, hvis der havde ligget en mæglingsskitse, som vi kunne bygge et lovforslag oven på.
Men det gør der ikke i det her tilfælde.
Lige så rigtigt det er at sige, at vi nu ændrer på de centralt fastsatte arbejdstidsregler og frigør arbejdstidens håndtering ude på den enkelte skole fra de stramme regler, der er i dag, lige så rigtigt er det jo at understrege, at der nu indføres nye værnsregler, og at de arbejdstidsregler, der gælder for store dele af det øvrige offentlige arbejdsmarked, nu overføres til vores lærere.
Lige så rigtigt det er at sige, at 60-årsreglen udfases, lige så rigtigt er det at sige, at vi kompenserer lærerne for den udfasning, og at vi gør det uden for reguleringsordningen, sådan at det ikke er andre grupper af offentligt ansatte, der skal betale for den kompensation.
Lige så rigtigt er det også at sige, at ikke alene udfases 60-årsreglen; vi indfører også en løsning med en overgangsordning, sådan at de +50-årige lærere, når de engang bliver 60 år, kan vælge at gå ned i tid.
De skal selv betale for det, men der er til gengæld fortsat fuld pensionsindbetaling.
Lige så rigtigt det er at sige, at vi med det her lovforslag giver skolelederne muligheden for samt retten og pligten til at lede og fordele arbejdet, lige så rigtigt er det at sige, at vi med lovforslaget her inviterer parterne indenfor i et samarbejde om det helt nødvendige kompetenceløft af folkeskolen i fremtiden.
Så ja, regeringen mener og siger det, som jeg står på den her talerstol og tilkendegiver, nemlig at forslaget her er balanceret.
Vi tromler ikke nogen.
Vi går til Folketinget med den klare bevidsthed, at regeringen i sig selv ikke repræsenterer 90 mandater.
Jeg har forstået undervejs i behandlingen af lovforslaget her, at der er en tilkendegivelse fra både Venstre og Det Konservative Folkeparti om at stemme for lovforslaget.
Det er jeg glad for; det sætter vi pris på.
Men jeg har også forstået undervejs i behandlingen, at Dansk Folkeparti stemmer for forslaget.
Og jeg har endog meget svært ved at se, hvordan man både kan stemme for et forslag og mene, at forslaget tromler nogen.
Derfor vil jeg tillægge det den retoriske værdi, det måtte have, og – når røgen så har lagt sig – stille og roligt konkludere, at der er et bredt udsnit af Folketingets partier, der bakker op om et lovindgreb i dag.
Jeg tror ikke, at nogen af os gør det med glæde.
Jeg tror, at de fleste af os, hvis ikke os alle sammen, hellere havde set, at arbejdsmarkedets parter havde kunnet finde en løsning.
Nu griber vi ind, og det betyder, at vi om få timer forhåbentlig træffer den beslutning, der gør, at de danske børn, de danske elever, de danske unge, de voksne, der går på AMU-kurser, de lærere og undervisere, der er omfattet af vores uddannelsessystem, kan møde på arbejde mandag morgen.
Så vil jeg i øvrigt gerne sige, at når alt det her er overstået – det har været et hårdt forhandlingsforløb for parterne derude, det har været en svær lockout at komme igennem, der har været en grundig debat her i Folketinget, og i mange sammenhænge er der sagt knubbede ord – så er det hele regeringens håb og ønske, at vi, når vi så at sige starter på en frisk på mandag, ikke alene er i stand til i fællesskab ude på den enkelte skole at understøtte en god undervisningssituation, men også i det politiske liv nu kan fokusere vores energi på de folkeskoleforhandlinger, der foregår i andet regi.
For når den her konflikt på arbejdsmarkedet har vakt så mange følelser, er det vel først og fremmest, fordi alle danskere godt ved, at vores skole er noget det vigtigste, der er i vores samfund.
Så med de ord afviser jeg de konkrete ændringsforslag, men bringer til gengæld en meget stor tak for en meget grundig og god behandling af et vanskeligt lovforslag, som vi ikke vedtager med glæde, men som vi vedtager, fordi det er nødvendigt for, at de danske børn og deres lærere kan komme i skole på mandag.