Morten Østergaard (RV), 2009-03-24:
Det er bare lige en henvisning til bemærkningerne, hvor vi fokuserer på 14.000 familieforsørgede nydanske kvinder i hovedstadsregionen.
Det gør vi, fordi det er der, der er lavet en undersøgelse fra AKF, og det er derfor, vi ligesom sætter tingene i perspektiv ud fra den.
Hr. Bent Bøgsted var inde på, at der var nogle, der måske havde svært ved at tilpasse sig en dansk arbejdsmarkedskultur.
Derfor vil jeg bare sige til hr. Bent Bøgsted, at det lige præcis er derfor, vi ønsker en indsats for at bringe dem tæt på det danske arbejdsmarked, som man selvfølgelig skal vænne sig til, og at det på sigt faktisk kan være med til at løse nogle af de store problemer, vi har.
Jeg skal starte med at sige fra Enhedslisten, som ikke kunne være til stede under debatten, at de også støtter beslutningsforslaget, som det ligger.
Med det vil jeg gerne sige tak for debatten, som jeg synes har vist, at selv om der ofte kan være store diskussioner, er der sådan set en bred enighed i Folketinget om, at der er et behov for at styrke indsatsen for at få nogle af de grupper, som er helt uden for arbejdsmarkedet, og hvor der er en stor arbejdskraftreserve og også en stor motivation, ind på arbejdsmarkedet.
For uanset at vi nu står i en økonomisk afmatning og har udsigt til stigende ledighed, er udfordringen jo ikke til at komme udenom.
Der vil på bare mellemlangt sigt komme til at mangle et ganske betragteligt antal medarbejdere både på det private og det offentlige arbejdsmarked, og derfor er det en opgave at ændre på den lidt kedelige status, Danmark har, hvis vi snakker om integration, som et af de lande, hvor der er størst forskel mellem nationalbefolkningens og indvandrerbefolkningens deltagelse på arbejdsmarkedet.
Der har vi et efterslæb, og AKF's undersøgelse viste jo også, at der blandt de 14.000 familieforsørgede nydanske kvinder i Region Hovedstaden var en ganske betragtelig motivation for at komme ind på arbejdsmarkedet, og at en stor del af dem faktisk ønskede at arbejde med omsorg og service og dermed ville være en del af løsningen på nogle af de problemer, som jo ikke bare er fremtidsmusik, men allerede har været oplevet i kommunerne.
Her måtte man f.eks. det første halve år af 2008 opgive at ansætte mere end 1.500 social- og sundhedsassistenter og -hjælpere, og man må forvente, at der vil mangle i omegnen af 6.600 social- og sundhedsassistenter inden for en 10-års-horisont.
Så man kan sige, at det er en win-win-situation.
Det er godt for de pågældende, det er godt for samfundet, og det er godt for nogle af de mennesker, som har brug for, at der er nogen i den offentlige sektor til at tage sig af dem.
Og så er det altså også godt for de næste generationer, for det viser sig, at det er en klar fordel i forhold til den anden integrationsproblemstilling, der vedrører frafald på ungdomsuddannelser.
Når de unge menneskers forældre har et arbejde, fremmer det også deres evne til at begå sig i samfundet.
Det ved vi jo også fra vores løbende diskussioner om negativ social arv.
Jeg vil gerne fokusere lidt på forslagets anden del, som jo ikke bare er et spørgsmål om at få lavet en pjece at sende ud alle vegne, men derimod et spørgsmål om, at vi rykker indsatsen tættere på nogle af de mennesker, det drejer sig om.
Vi vil gerne have, at der bliver organiseret særlige enheder i forbindelse med jobcentrene, som kan rykke ud og bringe indsatsen helt tæt på og måske kan alliere sig med de boligsociale medarbejdere om at sørge for, at den her formidlingsindsats foregår meget tæt på de mennesker, det drejer sig om, som desværre uden at jeg skal kaste mig ud i en lang, polemisk diskussion om årsagerne til det - i nogle sammenhænge er ganske langt væk fra det almindelige danske samfund og også ganske langt væk fra de kommunale jobcentre.
Der har vi brug for en udfarende indsats, og det kan være, at Arbejdsmarkedskommissionen også har ideer til, hvordan man kan gøre det, men vi tror på, at det med en fortærsket floskel lidt er en kamp fra hus til hus, altså hvor man skal ud og have fat i de her - ofte - kvinder en for en og finde ud af, hvordan man for dem får fundet den nærmeste vej til arbejdsmarkedet og får kigget på det individuelt.
Der var et udmærket initiativ fra regeringens side om det, der hed »Ny chance til alle«, og måske skulle man ikke give en ny chance, men en første chance til nogle af de mennesker, som vi taler om her, altså de familieforsørgede, og lave nogle enheder, hvis opgave er at komme ud og støvsuge for ledig arbejdskraft, som kan blive en del af løsningen på fremtidens problemer.
I forhold til debatten vil jeg sige, at jeg som sagt glad er for, at vi er enige om intentionerne, og jeg anerkender også, at mekanismen er sådan, at uanset hvor enig man måtte være i et forslag, skal sådan et beslutningsforslag jo ikke vedtages.
Nu er tv-transmissionen fra Folketingssalen stoppet, og derfor kan man kun trække lidt på smilebåndet over de mange rosende ord, som for nogle enkelte partiers vedkommende sluttede med, at de derfor ikke kunne støtte beslutningsforslaget.
Sådan er mekanismen, og det lever vi fint med.
Men jeg vil bare sige i forhold til diskussionen om 300-timers-reglen, at jeg vil fastholde - og vi rejste kritikken allerede dengang - at man skulle have tænkt over det her, da man indførte den regel.
For 300-timers-reglen har jo den modsatte effekt af det, vi ønsker at opnå med det her forslag, nemlig at der, når man først har taget kontanthjælpen fra folk, jo ikke er noget med at stille krav.
Så kan man ikke længere stille krav; folk skal ikke stå til rådighed.
Det er jo sådan for enhver, der ønsker at modtage kontanthjælp i dag, at hvis ikke man står til rådighed, er man slet ikke berettiget, og så kan kommunen tage kontanthjælpen fra en.
Så de, som ministeren refererede til, var slet ikke berettiget til at få kontanthjælp, og derfor var 300-timers-reglen slet ikke nødvendig for at få dem til at miste deres kontanthjælp, det kunne kommunerne bare have gjort.
Men det, der var problemet, og det, man skulle have gjort på samme tidspunkt, var jo netop at sikre, at de, der mistede deres kontanthjælp, da man indførte 300-timers-reglen, tilsvarende havde haft en ret til, når de havde demonstreret, at de vitterligt ikke havde fodfæste på arbejdsmarkedet, så at kunne gå ned på kommunen og sige: Det kan godt være, at jeg ikke skal stå til rådighed, men jeg vil stå til rådighed, og jeg har et ønske om at komme nærmere arbejdsmarkedet med nogle tiltag.
Der synes jeg, at beskæftigelsesministerens og også Venstres ordførers svar havde karakter af en tilståelsessag, nemlig at det tænkte man ikke på dengang, for man var nok mest af alt optaget af at få taget kontanthjælpen fra folk, og så måtte vi tage den indsats på et senere tidspunkt - nu nogle år efter, hvor en hel del er blevet sat ud af deres lejligheder, mange har måttet låne penge af deres familie osv.
Det er jo en diskussion, vi havde for ikke så længe siden, da vi diskuterede afskaffelsen af 300-timers-reglen.
Så vil jeg også gerne kvittere fru Anne-Marie Meldgaard for at sige, at vi på lange stræk har svigtet indvandrerkvinderne; jeg er meget enig.
Men jeg synes - og det er det, som jeg håber vi kan læne os op ad - at der heldigvis er mange steder, hvor man har taget gode initiativer.
Enkelte steder ude lokalt kan man jo finde rigtig gode initiativer.
I Århus, hvor vi begge kommer fra, er der nogle kvindehuse, og man har haft enorm succes med at få kvinderne ud af lejlighederne og ind i nogle fællesskaber, som er det første skridt på vej væk fra isolationen og ud i nærheden af arbejdsmarkedet og i hvert fald ud i det almindelige samfundsliv.
Hr. Bent Bøgsted var inde på, at der måske er nogle, der har brug for mere tilvænning end andre.
Jeg medgiver gerne, at det kan der sagtens være.
Vi har i Danmark en lang og god tradition for en meget høj erhvervsfrekvens blandt både mænd og kvinder, og det er klart, at der er nogle, der kommer fra nogle kulturer, hvor den slet ikke er den samme.
Det behøver man ikke at rejse langt væk for at se - der er andre lande i Europa, som ikke har den samme tradition, og derfor er der selvfølgelig behov for tilvænning.
Men jeg tror bare, at man skal konstatere, at måden at gøre det på altså ikke bare er at tage penge fra folk og så håbe, at de bliver mere motiverede, når sulten rigtigt sætter ind.
Nej, det, man skal gøre, er netop at lave en indsats, hvor man forsøger at hjælpe folk på vej og fremme den tilvænning i stedet for at vende ryggen til.
Jeg vil også gerne indgå i en diskussion med hr. Eigil Andersen om, hvor mange penge der skal til.
Vi har det her forslag med som et led i vores sociale 2015-plan, hvor vi altså har sat nogle målsætninger om, at vi vil have halveret forskellen mellem indvandreres og danskeres erhvervsdeltagelse i 2015.
Det har vi prioriteret ganske betragtelige ressourcer til i vores finanslovforsalg.
Og skulle det vise sig, at der var behov for flere end dem, vi har afsat til det her forslag, tror jeg også, at vi kan omprioritere sådan i forhold til 2010.
Samlet set er jeg meget glad for debatten og meget glad for tilsagnet fra regeringen, og jeg håber, at vi kan få en tilsvarende opløftende debat, når regeringen fremsætter sit lovforslag.
Vi synes i hvert fald, at det her forslag indtil videre har tjent sit formål.