Johanne Schmidt-Nielsen (EL), 2009-05-27:
Det sker nogle gange i politik, at ministre begynder at tro, at de kan tillade sig hvad som helst.
Uanset hvor mange gange, der bliver fusket med bilag, uanset at en minister har brudt grundloven og givet skatterabatter, før de var vedtaget i Folketinget, uanset at Rigsrevisionen kan fortælle, at der er postet millioner ud i de private hospitaler uden at vide, hvad man egentlig fik for pengene, uanset at regeringen gentagne gange har ført Folketinget bag lyset i sagen om udlevering og mishandling af fanger i Afghanistan – uanset hvad – trækker man bare på skulderen.
Hvis det er virkelig slemt, giver man sig selv en næse.
Magtarrogancen kommer ikke kun til udtryk i grundlovsbruddet, den kommer også til udtryk i forhold til den økonomiske krise, for man har i regeringen fra begyndelsen holdt fast i, at der ikke var behov for nogen særlige initiativer for at sætte gang i beskæftigelsen.
Det er måske slet ikke så underligt, for jeg har lige læst lidt i den her bog, der hedder »Løkkeland«.
I den siger statsministeren bl.a.: Jeg er en vatnisse, jeg kan ikke træffe beslutninger.
Nå ja, når nu man selv siger det.
Men det er jo ikke nok bare at kunne erkende sine fejl.
Når man har gjort det, skal man også handle i forhold til den erkendelse, og den handling mangler vi.
Forleden talte jeg med to unge mænd.
De er begge to lærlinge.
Den ene er i lære som elektriker, og den anden er i lære som tømrer.
De glæder sig begge to rigtig meget til at komme ud på arbejdsmarkedet og bruge deres uddannelse til noget.
Samtidig er de også begge to bekymrede, fordi de er bange for, at det, de reelt uddanner sig til, er arbejdsløshed.
Den ene sagde til mig: Nu har jeg endelig taget mig sammen, og jeg har brugt 4 år på at tage en uddannelse.
Det har jeg gjort, fordi jeg vil kunne klare mig selv.
Men når jeg bliver færdig, bliver jeg arbejdsløs, og så skal jeg måske være arbejdsløs i 3-4 år, alt efter hvor lang tid krisen tager, så kommer jeg til at stå bagest i arbejdsløshedskøen, for til den tid kommer der nye tømrere og nye elektrikere ud fra de tekniske skoler, som er mere opdaterede på deres uddannelse.
I en situation, hvor vi i den grad har brug for, at flere unge mennesker tager en uddannelse, er det meget alvorligt, hvis de unge begynder at tænke, at uddannelse er spild af tid.
Men desværre tager den her tømrerlærling jo ikke helt fejl, for arbejdsløsheden på det arbejdsmarked, han uddanner sig til, vokser for hver eneste dag, der går.
Det allerstørste problem er, at der jo er masser af arbejde, de her to lærlinge kunne gå i gang med, hvis bare regeringen ville give dem lov til det.
Vores skoler, vores plejehjem og vores børnehaver trænger til at blive sat i stand, og de to lærlinge, jeg talte med, ville meget, meget gerne give en hånd med.
Hvis man var villig til at sætte gang i de offentlige investeringer, kunne man faktisk slå tre politiske fluer med et smæk.
For det første kunne vi få forbedret vores fælles velfærd, for det andet ville de her investeringer sætte gang i beskæftigelsen, og for det tredje kunne vi for alvor komme i gang med de energirenoveringer, som er fuldstændig afgørende, hvis klimakrisen faktisk er noget, man tager alvorligt.
Med andre ord kan vi nedbringe arbejdsløsheden markant.
Det eneste, det kræver, er politisk vilje.
På spørgsmålet om, hvor pengene skal komme fra, kan vi jo starte med at konstatere, at man har smidt 100 mia. kr. efter bankerne – 100 mia. kr. til de banker, der bærer en stor del af ansvaret for, at vi står i den økonomiske krise.
Efter at den check var blevet skrevet under, gennemførte regeringen en skattereform, der betyder, at der bliver pumpet penge ud til skattelettelser til de mennesker, som i forvejen har rigtig, rigtig meget.
Men pengene til job og pengene til velfærd kan regeringen aldrig finde.
De snakker straks om økonomisk uansvarlighed.
Sandheden er, at V, K og O har soldet fælleskassen væk i stedet for at bruge den f.eks. på vores fælles velfærd og her og nu på at sætte skub i beskæftigelsen.
Ud over at vi skal have bremset arbejdsløsheden, er det jo altså også nødvendigt at tage ansvaret for de mange tusinde mennesker, der desværre er blevet ramt af arbejdsløshed.
På grund af den lave dagpengesats oplever de mennesker nogle meget markante indkomsttab, som faktisk betyder, at mange må gå fra hus og hjem.
Og årsagen til, at lønnedgangen er så stor, er jo, at dagpengene er blevet mindre og mindre værd igennem de seneste år.
Dagpengedækningen er faldet til 47 pct. for en almindelig lønmodtager.
I 1982 var den tilsvarende dækning
Det betyder for en gennemsnitlig metalarbejder, der i dag mister sit arbejde, at han eller hun går fra en indkomst på omkring 30.000 kr. om måneden til en indkomst på godt 15.000 kr. om måneden.
Der er behov for, at dagpengedækningen bliver hævet.
Vi har ikke brug for flere fattige i det her land.
Jeg ved godt, at vores socialminister siger, at der slet ikke findes fattige mennesker i Danmark.
Der findes kun økonomisk udfordrede.
Jeg ville sådan ønske, hun havde ret, det har hun bare ikke.
Sandheden er, at flere og flere børn i Danmark vokser op i fattigdom.
Det er mange gange blevet sagt, at politik handler om at prioritere.
Det er fuldstændig rigtigt.
Regeringen har valgt at prioritere dem, der har mest i forvejen, frem for at prioritere de tusindvis af mennesker, der har mistet deres arbejde, frem for at prioritere vores klima, frem for at prioritere vores fælles velfærd.
Det betyder A-hold og B-hold, og det betyder, at dem, der kan betale, kommer forrest i køen.
Enhedslisten fik for en måneds tid siden gennemført en undersøgelse, der viste, at et flertal af befolkningen rent faktisk ønskede et totalt stop for privatiseringer.
Det synes jeg ikke er så underligt, for det er klart, at hvis der pludselig er nogen, der skal tjene penge på en ydelse, betyder det altså, enten at prisen stiger, eller at kvaliteten falder.
Jeg indledte med at sige, at magtarrogancen i den seneste tid for alvor har sat ind her på Christiansborg.
Det har kynismen desværre også.
Hvis man er der, skal man tage hjem med det samme.
I går havde Enhedslisten kaldt integrationsministeren i samråd, og vi spurgte ministeren om, hvilke garantier regeringen kunne give for de her irakeres liv og sikkerhed.
Det fik vi ikke noget svar på, og det kan jeg sådan set godt forstå, for der er ikke nogen garantier.
Sandheden er, at den eneste garanti, regeringen og Dansk Folkeparti kan give de her mennesker, man nu vil tvinge til Irak, er en sikker flyvetur til Bagdad.
Danmark var en del af den ulovlige krig i Irak.
Det er en krig, der har betydet, at omkring 4 mio. mennesker er på flugt.
Ganske få har fundet vej til Danmark.
At man er villig til at ofre 282 mennesker for at markere den såkaldte faste og fair udlændingepolitik, er en skamplet på Danmark.
Den magtarrogance, der præger VKO, kommer ikke alene til udtryk gennem grundlovsbrud og lukkede kalendere, magtarrogancen kommer også til udtryk igennem et totalt fravær af menneskelighed.
To af de irakere, der sidder i Brorsons Kirke, hedder Wissam og Ammar.
De har været her, fra de var børn.
Den ene bliver student til sommer.
De spurgte mig: Hvordan kan det være, at regeringen vil sende os til et land, som de ikke selv tør sende danske statsborgere til.
Det synes jeg regeringen skylder et svar på.
Det er på tide, at vi som samfund gør op med kynismen, og at vi som samfund gør op med magtarrogancen.
Det er på tide, at vi satser på fællesskabet og på demokratiet.
Det skal vi gøre her i Danmark, men det skal vi også gøre i EU.
Den 7. juni har man chancen for at sætte sit kryds ved EU-kritikere, ved Folkebevægelse mod EU og ved JuniBevægelsen.
Det er kritikere, der vil kæmpe benhårdt for, at man prioriterer mennesker over markedet, og som slås for et demokratisk internationalt samarbejde.
Det er på tide, at vi i fællesskab bekæmper den økonomiske krises konsekvenser for helt almindelige menneskers liv og hverdag, at vi i fællesskab tager ansvar for klimaet, og at vi i fællesskab sætter genopbygningen af vores fælles velfærdssamfund i gang.
Jeg håber, at regeringen vil bruge sommerferien til at tænke sig om og måske også til at erkende, at der er en række områder, hvor man har taget meget alvorligt fejl.
Hvis ikke der bliver rettet op på de fejl, vil det få meget voldsomme konsekvenser for rigtig mange menneskers liv, både for de mennesker, der møder sommerferien med arbejdsløshed, og for de mennesker, der lige nu helt konkret frygter for deres liv, fordi den danske regering vil sende dem til et land, til Irak, hvor bomberne springer.