Pernille Skipper (EL), 2014-04-10:
Tak for det.
Det her lovforslag udmønter, som flere andre ordførere har sagt, en fælles politisk aftale mellem Folketingets partier, og det har til formål at sikre tilstrækkelige og ordentlige og gode tilbud til borgere, som har brug for en særlig indsats.
Det er her, man virkelig ikke skal tage fejl og komme til at slå alle over en kam, for der er nemlig rigtig mange målgrupper, som har meget forskellige og meget komplekse problemstillinger.
Det gælder f.eks. børn med stærkt udadreagerende adfærd, børn og unge, som har selvskadende adfærd eller stofmisbrugere med dobbeltdiagnoser; der er mennesker med udviklingsforstyrrelser, med svære psykiatriske diagnoser, eller spædbørn, som har store behandlingskrav, fordi deres mor måske har haft et alkoholmisbrug under graviditeten.
Netop det, at vi taler om så mange forskelligartede og komplekse problemstillinger, er jo sådan set hovedpointen i den debat, der har været, både frem til i dag og i dag vedrørende det her forslag.
Kommunalreformen medførte nemlig, at de her mennesker med så mange forskelligartede problemer, som man egentlig ikke kan sammenligne med hinanden, alligevel blev puttet sammen i én kasse, så at sige, og dermed ikke altid fik det rigtige tilbud.
Oftere har de fået det billigere tilbud.
Det er, dels fordi kommunernes økonomi er blevet mere og mere udsultet, dels fordi kommunerne ofte har besluttet sig for at give tilbud, som de selv kan tilbyde, i stedet for f.eks. at sende personen til regionen eller en anden kommune, hvor der er større viden.
Det har helt konkret ført til eksempelvis de historier, vi har hørt, om unge mennesker med en hjerneskade, som er blevet sendt på plejehjem sammen med ældre mennesker, der kunne have været deres bedsteforældre, hvor man ikke har haft viden nok til at tilbyde dem hjælp og støtte og udvikling, ikke mindst.
Det har ført til historierne om, at institutioner, som har i årevis af erfaring og viden inden for et helt særligt område, f.eks. alkoholskadede børn, har måttet lukke.
Det er ikke i orden, og det er det, der skal dæmmes op for.
Det, vi kan konkludere, er, at kommunerne ikke løftede opgaven, og at kommunalreformen førte til den afspecialisering, som vi frygtede også dengang.
Hvis vi ignorerer det og bliver ved med at hellige os markedet, vil vi fortsat se institutioner, der lukker, og viden, der forsvinder.
Med andre ord: Hvis vi ikke handler, så fortsætter afspecialiseringen.
Det her lovforslag kommer forhåbentlig til at lappe en lille smule på problemerne.
Det var oprindelig Enhedslistens ønske, at regionerne skulle overtage nogle af de mest specialiserede sociale indsatser, simpelt hen fordi der er behov for en større centralisering, så der er et større befolkningsgrundlag for den enkelte institution.
Men vi er også i Enhedslisten gået konstruktivt ind i de her forhandlinger, og vi er glade for, at der kommer en central overvågningsmekanisme.
Vi glade for, at der er mulighed for, at kommunerne simpelt hen bliver forpligtet til at holde tilbud åbne, selv hvis de ikke efter en dialog er villige til at gøre det af sig selv.
I modsætning til Venstres ordfører er vi ikke så bekymrede for, om det vil blive brugt for meget.
Vi er tværtimod bekymrede for, om det vil blive brugt for lidt og for sent, så vi ser institutioner lukke alligevel – på trods af overvågningsmekanisme og mulighed for at pålægge kommunerne at gøre noget.
Så det vil vi holde rigtig meget øje med, altså at det her faktisk fører til, at der ikke lukker flere institutioner.
Vi er også glade for, at forløbsbeskrivelserne bliver taget med.
Det er de første spæde skridt til at skrive nogle rettigheder ned for de her mennesker, som har behov for en særlig indsats.
Og det vil forhåbentlig også på sigt betyde større retssikkerhed for de borgere, der har nogle særlige udfordringer.