Lone Dybkjær (RV), 2009-03-17:
Jeg vil i hvert fald gerne starte med at takke formanden for, at han var klar over, at vi også var medforslagsstillere på det forslag til vedtagelse, der er fremsat på et flertal af partiers vegne.
Man må jo ikke kommentere formanden, men hvis man nu gør det positivt, kan det vel få lov til at passere.
Og så skal jeg beklage, at jeg lod mig optage af en anden ordfører her i salen.
Jeg vil ikke love, at det ikke vil gentage sig, men jeg vil bestræbe mig på, at det ikke gentager sig.
Så skal jeg sige, at det her på en eller anden måde lidt får gentagelsens karakter, for vi havde jo en debat i december måned, som jeg godt er klar over havde et andet udgangspunkt osv., men når man hører debatten og indlæggene fra de fleste af os, så får det jo gentagelsens karakter, fordi det er svært i de her debatter at skille tingene ad, sådan at man bare tager en lille del af et område.
Jeg skal derfor i virkeligheden prøve at trække de lidt overordnede principper frem for - set ud fra vores synspunkt - hvad det her drejer sig om.
Det er der også andre ordførere, der har gjort.
For det første vil jeg godt sige, at det er vigtigt at slå fast, at det er en sygdom, der kan helbredes.
Jeg er godt klar over, at det også siges i regionerne, men jeg tror bare, at det også er vigtigt, at vi siger det herindefra.
Rent faktisk tror jeg ikke, at der er en almen folkelig forståelse for det, for hidtil har det jo været sådan, at den sygdom ikke blev behandlet, fordi folk ikke kom i behandling.
Derfor skal de, der er ramt af dem, selvfølgelig også have de samme rettigheder, som der er i forbindelse med alle andre sygdomme.
Det mener jeg er en afgørende indfaldsvinkel til det her.
Det har vi så måttet gøre, men hvis vi betragter den her sygdom på linje med alle andre sygdomme, skal det selvfølgelig også væk fra satspuljeområdet og over på finansloven på et eller andet tidspunkt.
Vi må opfordre regeringen til, at man sikrer det, for det kan ikke være meningen, at det her skal fortsætte på det her område - netop ud fra den indfaldsvinkel, jeg havde før.
Så vil jeg sige, at det, som jo er afgørende for, at den her sygdom også får en mulighed for at blive behandlet og for at blive accepteret, jo er, at vi alle sammen står med en eller anden fælles vision om eller holdning til, at alle mennesker har ret til et ordentligt liv.
Det er nogle ord, der er utrolig nemme at sige, det er nogle ord, der ofte siges, men det er i hvert fald ikke ord, der efterleves.
Og i det om retten til at have et ordentligt liv ligger der også, at vi ikke alle sammen har fået de samme muligheder for at få et ordentligt liv.
Vi er nu engang kommet til verden på mange forskellige måder og i mange forskellige miljøer, og derfor er det vigtigt at sige, at vi alle sammen har den ret til at få et ordentligt liv.
Der er i hvert fald en balance, som jeg synes man er nødt til at diskutere.
Det sagde jeg også under den sidste debat, jeg deltog i, på det her område i Folketinget.
Endelig må vi jo understrege, at tidlig behandling jo er afgørende, hvis ikke sygdommen skal udvikle sig - det er fuldstændig afgørende.
Der er det jo også, som fru Karen J. Klint siger, sørgeligt, at vi, når vi har færdigbehandlet mennesker, ikke kan få dem ud i samfundet, sådan at andre kan komme til at få en behandling.
Det er en vigtig problemstilling, fru Karen J. Klint rejser.
Så er det vigtigt, at der er en sammenhæng i behandlingen.
Det tror jeg ikke altid der har været.
Jeg synes faktisk, at det, der sker, når man oplever sygehusvæsenet - taget lidt i bred forstand - er en utrolig fragmentering, og alle vi, der har oplevet sygehusvæsenet, ved, hvor besværligt det er at komme ind på en afdeling og så skulle i kontakt med en anden afdeling, fordi der er et eller andet, man måske i forbindelse med sin sygdom skal have ordnet.
Den kommunikation lader faktisk meget tilbage at ønske, og derfor er det også på det her område fantastisk svært at få en sammenhængende behandling.
Men den behandling, der skal være, skal altså også være en behandling, der skal være tilgængelig i faktisk alle døgnets 24 timer, hvis ikke vi skal opleve de tragiske udgange på hændelser, der har været for en lang række psykisk syge patienters vedkommende.
Så der er altså en lang række overordnede principper, men jeg vil godt understrege, at behovet for et fællesskab i selve vores samfund er afgørende for, at vi kan hjælpe de her patienter.