Liselott Blixt (DF), 2015-01-29:
For et år siden så jeg en artikel med overskriften: »Demente ældre sendes alene til lægen.«
Det er altså sådan en overskrift, der gør mig rigtig skidt tilpas, for hvor er værdigheden efterhånden for vores ældre henne?
I dag er det sådan, at vores familiemønstre og arbejdsmarked ikke altid gør det så nemt at være pårørende til ældre, der er ramt af demens eller på anden måde er svækket.
For jeg er sikker på, at hvis man har tid og kan få det passet ind, sørger mange pårørende også for at hjælpe.
Det er nu altid bedst, at det er en pårørende, som er genkendelig, og som kender borgerens problemer, der kan ledsage.
Men det er nu engang sådan, at vi kan bo langt fra hinanden, måske i helt forskellige lande, eller at arbejde og trafikforhold forhindrer en i at deltage.
Det er derfor, vi har et system herhjemme, hvor kommunen skal passe på sine svage medborgere.
Det er og bliver en kommunes fornemste pligt at sørge for det.
Der er ældre, der ikke er i stand til at fortælle, hvad de fejler, hvor de skal hen, ja, nogle gange, hvad de selv hedder.
Det er uværdigt for de ældre, og det giver store problemer i behandlingen.
Derfor er det en skam at læse, at man uden tøven sender en person med demens alene til læge.
Hospitalet vidste ikke, hvad problemet var, og kvinden blev sendt retur med Falck, der prøvede at aflevere hende på en forkert adresse.
Først da datteren tog affære, blev det opdaget, at kvinden havde fået en hjerneblødning.
En anden historie er historien om Steen, som ikke kom tilbage fra en undersøgelse på sygehuset.
Steen var 65 år og havde diagnosen alzheimer.
Men plejecenteret havde sendt ham alene af sted med Falck til en undersøgelse efter et fald.
Da han efter flere timer ikke var vendt tilbage, blev hans kone bange, ringede til datteren, og datteren tog så ud på hospitalet, hvor hun fandt ham i venteværelset.
Efter undersøgelsen havde lægerne kørt ham ud i venteværelset og havde glemt ham.
Da havde han siddet der i 3 timer.
Det synes jeg er uværdigt.
Ældre og svage har ikke et retskrav på at få en ledsager med.
Det er op til den enkelte kommunalbestyrelse, om man yder den service, og derfor mener vi i Dansk Folkeparti, at det er vigtigt, at vi herinde sikrer det, som vi så ofte taler om her fra talerstolen, nemlig værdighed.
Værdigheden må være der den dag, hvor man ikke selv kan huske, og den dag, hvor man er så svag, at man ikke selv kan komme af sted, og hvor vi så sikrer, at der følger en hjælper med, når det er, at pårørende ikke kan.
Vi sidder her i alle partier, og vi vil vel alle sammen de her ting, men vi har også et bagland.
Og der synes jeg, det er vigtigt, at vi vender tilbage.
Det burde vi have gjort for lang tid siden, for de her historier er fra for et år siden.
Men jeg får stadig breve fra folk, der siger: Sådan er virkeligheden stadig væk.
Jeg har set borgmestre, der siger: Nej, vi har ikke fået noget at vide inde fra Folketinget, og så skal vi bare DUT'es, og hvad det ellers hedder; så det er ikke vores opgave.
Jeg synes simpelt hen ikke, man er værdig til at sidde som borgmester med den holdning.
Jeg sidder selv i en kommune, og jeg er gået tilbage.
Jeg sidder som socialudvalgsformand, så er det lidt nemmere at finde ud af, hvad det er, vi selv gør.
Men ja, vi har nedskrevet i vores politik, at når der sendes en person af sted, som ikke selv kan fortælle, hvad der er galt – det kan være en, der lider af demens eller på anden måde har en diagnose, der gør det svært – så sikrer man, at der kommer en ledsager med i det omfang, pårørende ikke kan hjælpe.
Vi har taget mange andre tiltag, for der er mange steder hul i lovgivningen, når det drejer sig om eksempelvis personer med demens.
Er der en person med demens, der går sig en lang tur og ikke kan finde tilbage igen, så er der en diskussion om, hvem der skal betale taxaen hjem, hvis der er nogen, der sætter personen ind i en taxa.
Det er der heller ikke noget lovkrav om, men der kan man som kommune gå ind og sige: Det her tager vi på os, og vi betaler selvfølgelig regningen.
Det har vi f.eks. også sikret at vi gør.
Det håber jeg vi gør.
Om ikke andet, har alle i hvert fald tilkendegivet i dag, at man bakker op om, at der skal ske noget.
Og sker det ikke af sig selv – det har jeg i hvert fald hørt både Socialdemokratiets ordfører og Radikale sige – så må man lovgive på området.
Jeg er jo glad for, det er sundhedsministeren, vi har her i dag.
Som jeg tidligere spurgte til, hører det jo som sådan ind under socialministeren, der har med kommunerne at gøre.
Men eftersom socialministeren ikke har gjort noget i det år, der er gået – ministeren siger måske, at han har haft lidt kontakt med KL, men der er jo ikke nogen kommuner, der er blevet opfordret eller noget til at sørge for deres ældre på det her område – så håber jeg og har tiltro til, at sundhedsministeren ved at gå ind i den her sag også sikrer, at der sker noget fremadrettet.
Om ikke andet, er det det, vi har gjort i partierne, for man undersøger selvfølgelig, hvor stor opbakningen til et forslag er, osv., og jeg synes, det kunne være rigtig godt, hvis vi i samlet flok kunne være enige om, at der skal gøres noget.
Derfor går vi tilbage efter førstebehandlingen og laver en beretning.
Og den beretning beskriver så, hvordan sundhedsministeren sammen med socialministeren og KL vil se på det her, helst så hurtigt som muligt.
Jeg tænkte, at det kunne ske lidt hurtigere, ved at det blev en beretning.
Frem for at vi måske med et snævert flertal kunne stemme beslutningsforslaget igennem, for at det så skal tages op som et lovforslag – og med valg, og jeg ved ikke, hvad der kommer i løbet af året – så kan vi meget hurtigt, som jeg kan se det, næste gang vi har møde i Sundhedsudvalget, blive enige om beretningen.
Så er den skrevet, og så er det jo bare at arbejde videre.
Så jeg er jo rigtig glad for de ting, der er sagt heroppe fra talerstolen, de tilkendegivelser, der har været.
Jeg er også rigtig glad for, at ordføreren for Venstre kom ind på de midler, som vi sammen på satspuljeområdet har afsat til Nationalt Videnscenter for Demens, så vi sikrer, at vi hele tiden er klar over, hvad der sker på området.
Og jeg er rigtig glad for, som jeg sagde før, at Socialdemokratiet og De Radikale sagde, at skal der lovgivning til, er det det, der skal gøres.
Jeg er også glad for, at alle har tilkendegivet det, uanset hvornår det her valg kommer.
Så vi må holde hinanden op på det, uanset hvem der sidder med magten efter et valg.
Jeg er rigtig glad for, at der var nogle, der sagde, at de ville have stemt for forslaget.
Som sagt var det også en mulighed at lade det gå videre og stemme, men jeg kunne frygte, at det fik tommelfingeren nedad.
Så kunne vi jo starte forfra, og så ville der ikke ske noget.
Så vil jeg lige knytte en kommentar til, hvad der blev sagt fra Enhedslistens side, hvor der blev talt om, hvad man gør i de situationer, hvor der kun er en personale på arbejde.
Når der sker noget akut, kan det være svært at sige, lige præcis hvordan man reagerer, men mange steder har man en vikarordning, så man kan ringe og blive dækket ind.
Ja, det koster penge, men det skal der være råd til.
Vi skal have råd til det.
Det er hovedsagelig i forbindelse med de ting, man har fået indkaldelse til, at der sker noget.
Jeg mener stadig væk, at en pårørende altid vil være den bedste, for nogle gange vil den demente blive usikker, hvis man har en med, som man ikke kender, og som ikke ved nok om personen.
Så den pårørende, den, der er tættest på, vil altid være at foretrække.
Det forstyrrer, når der er nogen, der snakker, men jeg tror, jeg er blevet færdig.