Søren Espersen (DF), 2014-04-29:
Tak til statsministeren for redegørelsen, både den mundtlige og skriftlige.
Jeg har i den her omgang valgt ikke at bruge så meget tid på Danmarks forhold til Færøerne, men vil kun nævne, at det i de seneste års tid har været kedeligt at opleve, hvorledes Danmark som følge af sit EU-medlemskab ligefrem har måttet boykotte et rigsfællesskabsland.
I umindelige tider har der været en ubrydelig forbindelse mellem Danmark og Færøerne, og i stedet for at stå fast på tanken om, at vi selvfølgelig ikke boykotter hinanden i rigsfællesskabet, så bøjer man sig for EU.
Ros skal regeringen dog have for efterfølgende på Færøernes vegne at føre sagen internationalt.
For Dansk Folkeparti er det en selvfølge, at rigsfællesskabet i alle tilfælde har førsteprioritet.
Mellem Danmark og Færøerne hersker der som stort set altid et fornuftigt, venskabeligt og pragmatisk forhold.
Vi taler os til rette, vi finder ud af det, og vi taler ordentligt til hinanden.
Således har forholdet mellem Danmark og Grønland i tidens løb også kunnet karakteriseres – i hvert fald indtil for nylig.
For med Grønlands Landstings nye flertal eller måske snarere med Grønlands nye landsstyreformand er sagen dramatisk ændret.
Jeg fandt, at det da var noget underligt noget at sige, at det var en udtalelse, som kunne tyde på, at vi for første gang i Grønlands historie har at gøre med en landsstyreformand, som er fuldstændig uden fornemmelse for virkelighedens verden, fuldstændig uden sans for historie og kultur, en over for Danmark rent ud modbydelig udtalelse.
Til det formål har landsstyreformanden ladet nedsætte en forsoningskommission.
Jeg antager, at hun har hentet ideen fra Sydafrika, som efter apartheidregimets fald etablerede en sådan, men nu er fru Aleqa Hammond jo så vist ikke nogen Tutu eller Mandela, som er sluppet ud af 27 års indespærring på Robben Island, ligesom skiftende danske statsministre, Anker Jørgensen, Baunsgaard, Schlüter, Fogh Rasmussen eller Helle Thorning-Schmidt, så vist hverken er Verwoerd eller Pieter Botha.
Med begrebet forsoningskommission søger man at skabe den fortælling, at grønlænderne er blevet undertrykt, nærmest som undermennesker i et infamt apartheidsystem, den hvide dansker mod den brune eskimo.
En ting er, at landsstyreformanden og andre grønlandske politikere ønsker et selvstændigt Grønland, men at de tilsyneladende også har planlagt, at afskeden med det danske folk skal foregå i et så forpestet klima som overhovedet muligt, er mig helt uforståeligt.
Skal man skilles, kan det vel i det mindste foregå med værdighed.
For os i Dansk Folkeparti er det vores inderste opfattelse, at Grønlands selvstændighed hverken tjener det danske eller det grønlandske folks interesser.
Jeg tror nu heller aldrig, at det kommer dertil, at det grønlandske folk stemmer sig ud af rigsfællesskabet.
Jeg tror ikke, at selvstændighedsmanien har vundet gehør i det grønlandske folks solide flertal.
Som jeg fornemmer det, er kærligheden der til Danmark og det danske folk usvækket, og dette ændres ikke af selv nok så store råstoffund.
Men det kan jo bestemt en dag komme dertil, at vi står over for en grønlandsk folkeafstemning, der handler om fuldstændig selvstændighed, og til den tid vil vi nok vide, hvor hver enkelt grønlandsk politiker står.
Men hvad med de danske politikere?
Hvor står vi?
Ja, hidtil har Folketingets politikere nærmest stået som de tre berøringsangste trillingeskulpturer, ikke se, ikke høre, ikke tale.
Af frygt for at komme til at lyde koloniherreagtig gemmer man sig bag besværgende sætninger som: Det her er suverænt grønlændernes afgørelse, det må Grønland selv om, det skal vi ikke i Danmark blande os i.
Men hvorfor i alverden skulle netop vi i det her hus ikke blande os i rigsfællesskabet, også kaldet kongeriget Danmark, og at det er på vej mod opløsning?
Lades vi, Danmarks folkevalgte, fuldstændig kolde og neutrale ved tanken om, at en del af kongeriget er på vej væk?
Og nej, det tror jeg faktisk ikke at man gør.
Jeg kom til at tænke på denne noget specielle danske politikerapati i forhold til rigsfællesskabet, da jeg for nylig var i London.
Jeg mødtes her med politikere fra parlamentet i Westminster, og vi kom naturligt til at tale om Skotlands forestående selvstændighedsafstemning.
Det er til september, det kommer til at foregå, og afstemningen ventes jo nu med stor spænding, for der er altså mange skotter, som ønsker et selvstændigt land, men lige så mange er der altså, der føler sig som briter og for alt i verden vil holde sammen i det forenede kongerige sammen med englændere, walisere og nordirere, som siger »Better Together« og ønsker, som sloganet siger, »Keep the Union«.
Men det er bestemt ikke alene i Skotland, det diskuteres.
Også blandt engelske, walisiske og nordirske politikere tager man levende og engageret del i debatten, og bredt arbejder man blandt engelske politikere på med annoncer, tv-reklamer og lignende at tage aktiv del i den skotske debat med det formål at få et nej, så unionen kan bevares.
Der er således i England samlet en formue ind, som skal bruges på kæmpe annoncer, når kampen for alvor går i gang her til efteråret.
Jeg spørger: Kunne man overhovedet i sin vildeste fantasi forestille sig noget lignende i det her hus i forbindelse med en afstemning om Grønlands selvstændighed, altså at vi samlede penge ind?
Kunne man forestille sig, at en strøm af danske politikere fra dette hus op til afstemningen strømmede til Grønland for at aflevere flammetaler under sloganet »Keep The Union« eller måske »Bevar rigsfællesskabet«?
Kunne man forestille sig, at vi her på tværs af partierne samlede penge ind med det formål at indrykke annoncer med dette slogan i grønlandske medier?
Næppe, og hvor er det egentlig en dødtrist historie, at man som politiker i rigsfællesskabet ikke finder, at man skal blande sig i rigsfællesskabets anliggender, mens man i øvrigt har travlt med at blande sig i alle mulige andre landes forhold på hele kloden, og mens danske politikere svigter.
Og det må jeg sige at danske politikere gør.
Så synes der for mig at være et lysglimt i mørket.
Der er unge grønlændere, danskerne og færinger, som for alt i verden ønsker at bevare rigsfællesskabet, diskuterer på livet løs omkring et nyt e-bogsprojekt og på Facebook i gruppen Rigsfællesskabet til debat.
Her fortæller man om det, vi har sammen, det gode, unikke og positive mellem Danmark, Grønland og Færøerne.
Det er meget opløftende at følge, for samhørighedsviljen synes i virkeligheden meget stærk, når man kommer uden for de elitære grønlandske politikeres sfære.
Der er rigtig mange derude af samme opfattelse, og det er en stor glæde for mig på ny at opleve unge grønlændere, som af hjertet ønsker en fremtid sammen med Danmark og Færøerne, og som nu står frem og siger det højlydt – endelig.
Det er en udvikling, der lover godt for rigsfællesskabet.
Til slut skal jeg sige, at Dansk Folkeparti kan stemme for det fælles forslag til vedtagelse.