Per Clausen (EL), 2009-11-24:
Det, der kan være spændende, når man skal prøve at finde ud af, hvad der i grunden er motiverne bag de synspunkter, der bliver fremført her i dag, er at kigge tilbage på den debat, jeg havde med kulturministeren i forbindelse med nogle spørgsmål, jeg stillede i marts måned.
Det var, før nogen overhovedet beskæftigede sig med landskampen mod Sverige; det var i anledning af landskampen mod Malta.
Og af en eller anden grund var trængslen af politikere og medier, som interesserede sig for den her problemstilling, ikke helt så stor dengang.
Måske var det også det, der var forklaringen på, at vi dengang kunne få det klare svar fra kulturministeren om, at hun ikke ville indføre sådan en liste.
Det ville hun ikke, fordi hun syntes, at man skulle tage hensyn til den fri konkurrence.
Det var sådan set argumentet, forklaringen.
Der var ikke noget om, at noget ikke kunne lade sig gøre; nej, det handlede om, at man forsvarede den fri konkurrence.
Og det er jo da et sammenhængende, borgerligt standpunkt, nemlig at man afskaffede listen, fordi man ville sikre den fri konkurrence, og at man vil genindføre den, fordi man stadig vil fastholde den fri konkurrence.
Det er klart, at Enhedslisten er uenig i det.
Vi synes, at det er fornuftigt, at man indimellem griber ind over for den frie konkurrence og korrigerer den frie konkurrence.
Her har vi så oven i købet et tilfælde, hvor EU giver mulighed for, at vi kan.
Der er jo masser af områder, hvor vi, når vi kommer med forslag her i Folketinget, får at vide, at det ikke kan lade sig gøre, fordi EU forbyder indgreb, der påvirker den frie konkurrence og det indre marked og hist op og her ned, men lige præcis på det her område har vi altså en mulighed for at lave den begrænsning.
Så er det klart, at der kom rod i det, da sverigeskampen kom op.
Men det, der selvfølgelig bragte lidt uorden i det, var, at både Socialdemokraterne og Dansk Folkeparti meget klart sagde, at de ville sikre, at de her landskampe blev vist på dansk landsdækkende tv.
Det er mig bekendt den eneste politiker, som er gået ind for det forslag, men hermed gav han jo også Venstre og Konservative en god undskyldning for at være imod at gøre noget, for det forslag er åbenlyst ikke ret fornuftigt.
Den klare opfattelse, som man kunne få af den politiske debat i maj måned, var jo, at nu ville der blive nogle forhandlinger mellem medieforligspartierne – ikke mindst, fordi Dansk Folkeparti lagde meget vægt på den her sag.
Vi ved jo, at Dansk Folkeparti har en forunderlig evne til at få regeringspartierne til at droppe nogle af deres principper, så der var vel en forventning om, at de forhandlinger kunne føre til en eller anden slags resultat.
Det er vel sådan et meget godt eksempel på, at man siger: Da vi ikke kan opnå det bedste, nemlig en hundrede procents garanti for at de her landskampe bliver vist i tv, så gør vi ingenting.
For mig at se er det da ret indlysende, at når EU her laver en mulighed for, at man kan lave de her lister, er det, fordi der i EU faktisk har været et massivt pres for at sikre, at der er mulighed for at varetage det, man kunne kalde nationale kulturelle interesser – nationale kulturelle interesser, som jeg af en eller nogen grund troede lå andre partier mere på hjerte end mit parti.
Det giver mulighed for at gribe ind i forhold til markedskræfterne, og det giver en mulighed for, at man ikke bare spørger de nationale landsdækkende tv-kanaler først, men at de også får mulighed for at komme med et bud.
Efterfølgende må så en uafhængig instans – i Danmark er det Konkurrencestyrelsen – tage stilling til, om dette bud efter bedste overbevisning er i overensstemmelse med sådan en rimelig opfattelse af, hvad markedskræfterne ville kunne åbne op for.
Det er en indgriben i forhold til markedskræfterne, en slags priskontrol, en god og strålende ting efter vores opfattelse, men jeg forstår godt, at Venstre og Konservative er imod – det er slet ikke det – for man er imod den slags.
Markedet er det vigtigste.
Pointen er så, at man kan man indføre det, og at det i nogle tilfælde givetvis vil virke, så vi får vist nogle flere landskampe og andre vigtige kulturelle begivenheder på landsdækkende tv; i andre tilfælde vil det ikke virke.
Man siger så fra Venstre og Konservatives side, at det ikke virkede dengang, og man har et enkelt eksempel på en landskamp, der ikke blev vist.
Som det fremgår, blev jeg jo optaget af den her sag i forbindelse med Malta-Danmark-kampen, så jeg skal intet ufordelagtigt sige om Wales-Danmark-kampen, det lyder vældig spændende.
Så vidt jeg husker, var det en kamp, der jo ikke havde direkte betydning for kvalifikationen, og jeg tror i øvrigt, at det blev en ret kedelig kamp, der faktisk forsvandt i tåge.
Så selv om man kunne have set den på tv, havde det ikke hjulpet.
Pointen er selvfølgelig, at det kan risikere at ske, også fordi der kan være kampe, selv kvalifikationskampe, selv landskampe, som TV 2 og Danmarks Radio faktisk vurderer ikke har nogen særlig national kulturel interesse, og så skal de selvfølgelig ikke vise dem.
Men disse lister giver altså en mulighed for at komme først.
Jeg hørte, at SF's ordfører nævnte, at man ikke kunne gøre noget ved det med udekampene, og der vil jeg bare sige, at vi da her har et eksempel på, at EU har spillet en god rolle, en positiv rolle, fordi EU faktisk sikrer, at beslutninger, der træffes i Danmark på det her område, også gælder i andre EU-lande.
Jeg synes da, man skulle benytte lejligheden til fra SF's side at lovprise EU, når der kan være en saglig begrundelse for det.
Det sker jo næsten aldrig, så hvorfor bruge alle de forkerte anledninger til det.
Så er det sådan, at man siger: Jamen de her lister virker ikke, de har ingen betydning, og de spiller ikke nogen rolle.
Og så har jeg kigget på listen over lande, som har disse ordninger.
Jeg spurgte en gang i foråret om, hvordan erfaringerne var med det, og jeg fik at vide, hvad der stod på de her lister, og jeg fik også at vide – hvad jeg sådan set aldrig havde spurgt om – at der ikke var eksempler på, at de her lande havde sådan et krav til de landsdækkende tv-kanaler om, at de skulle vise bestemte begivenheder; men det var altså en mulighed, de havde, for at byde først på dem.
Men vi mangler jo stadig væk – men det kan jeg så forstå kommer snart – at få at vide, om de her lande bruger de her lister, og hvad de har ud af de her lister, om de nytter og gavner, og også at finde ud af, om de fører til, at priserne på ophavsrettigheder eksploderer, som de ville gøre ifølge Venstres og Konservatives og ministerens udtalelser, eller om det får det resultat, som DBU med megen bekymring fremfører, nemlig at det vil reducere indtægterne.
Af en eller anden sær grund tror jeg jo ikke på, at det kan have begge effekter – ikke samtidig i hvert fald.
Og jeg tror sådan set, at DBU har en meget klar interesse i at være tæt på virkeligheden i det her spørgsmål, og at Venstre og Konservative og ministeren måske kan have en interesse i at være lidt langt væk fra virkeligheden i det her spørgsmål.
Pointen er altså, at vi her fremlægger et beslutningsforslag, som vil kunne give væsentlig bedre muligheder for, at vigtige landskampe og andre vigtige begivenheder kan blive vist på landsdækkende tv. Vi kan konstatere, at der er flertal for intentionen og næsten flertal for forslagets indhold, hvis vi ellers bare lige kunne få overbevist Dansk Folkeparti om, at det godt kunne virke en lille smule.
Hvad medieforligsforhandlingerne så fører til, er jo ikke godt at vide, men jeg synes, at det er lidt ærgerligt, hvis det her skal ende med, at vi ikke kan gøre noget, fordi der er nogle, der siger, at det, vi vil gøre, ikke er perfekt.
Det er sådan noget, jeg har lært gennem et langt livs politiske arbejde på venstrefløjen: at man skal passe på med at lade det perfekte stå i vejen for det gode.