Bjarne Corydon (S), 2015-05-08:
Jeg synes, at vi er tæt på en situation, hvor spørgeren besvarer sit eget spørgsmål, netop i den sidste del af det, hvor man jo peger på det her med de andre metoder, vi bruger, og så den metode, der drøftes i dag.
Der er i modsætning til, hvad spørgeren siger, en væsentlig forskel på de beregnede adfærdsvirkninger, vi tager højde for i de økonomiske modeller i Finansministeriet, og så den tilgang, som vi diskuterer her i dag, nemlig den, at de virkninger, vi lægger ind, og det er også det, jeg prøver at sige i min besvarelse, bygger på et egentligt empirisk grundlag om adfærdsvirkninger.
De bygger på erfaringer med, hvordan ting virker i praksis.
Præmissen for den her model er ikke, at man opererer med nogen form for erfaring med, hvordan ting virker i praksis, men alene med skøn over, hvorvidt ting kan bringes til at virke i praksis.
Derfor er der en principiel forskel på det, vi gør, og det, der her foreslås.
Det betyder ikke, at vi er imod modellen.
Vi synes, den er ganske udmærket, og at det giver enorm fin mening, at de i kommunerne arbejder med at bruge den i praksis.
Indledningsvis vil jeg gerne bemærke, at det her forslag, som jo retter sig mod muligheden for at forebygge sociale problemer, er fremsat inden for et område, hvor det er min helt overordnede betragtning, at det giver rigtig god mening, at man sætter fokus på at forebygge sociale problemer, før de vokser sig store.
Som jeg forstår det, fungerer en model som Skandiamodellen, og det er den, vi drøfter, således, at modellen beregner, hvor og hvor meget brugeren – i det her tilfælde en kommune – eventuelt kan spare rent økonomisk, altså i kroner og øre, hvis, og jeg understreger hvis, det ved hjælp af en forebyggende indsats lykkes eksempelvis at få færre udsatte.
Det kunne så eksempelvis være stofmisbrugere, det kunne være personer med psykiske lidelser, eller det kunne være personer med livsstilssygdomme.
En model i stil med Skandiamodellen kan være et redskab i kommunernes prioritering.
Det kan være rigtig fornuftigt, at man holder styr på, hvilke potentialer der er for indtægter og udgifter i forbindelse med prioriteringen af de sociale indsatser.
Det er imidlertid også vigtigt at få understreget, at modellen ikke – og det er med streg under »ikke« – beregner effekten af de forebyggende indsatser, men giver et skøn over størrelsesordenen af den økonomiske effekt, der vil komme, hvis et givet antal personer ikke ender i en udsat gruppe.
Modellen kan, om jeg så må sige, prissætte omkostningen ved sociale problemer og dermed også gevinsten ved at løse sociale problemer.
Den kan derimod ikke sige noget om, hvorvidt man rent faktisk løser sociale problemer med forskellige virkemidler.
Det kan man ikke vide på det her grundlag.
Det vil jo sige, at kommunerne selv skal skønne, selv skal vurdere, hvor mange personer der som følge af de forebyggende indsatser vil undgå at ende op med f.eks. et stofmisbrug, en livsstilssygdom eller psykiske lidelser.
Det her med at foretage en sådan vurdering er yderst vanskeligt; det er behæftet med stor usikkerhed.
Og i forhold til at implementere en økonomisk model i stil med Skandiamodellen har regeringen et, synes jeg, sundt princip om, at indregning af konkrete adfærdsvirkninger som hovedregel skal tage sit udgangspunkt i faktiske erfaringer med virkningerne fra tidligere politikændringer.
I forbindelse med økonomisk-politiske initiativer, herunder også offentlige investeringer, skønnes der altid over adfærdsvirkninger, hvor det er praktisk muligt.
Uddannelsesområdet er et eksempel på et område, hvor der skønnes over ændringer i beskæftigelse, løn og produktivitet som følge af konkrete initiativer.
På beskæftigelsesområdet, for at tage et andet eksempel, indregnes afledte adfærdsvirkninger, hvor det er relevant og praktisk muligt, og typiske adfærdsvirkninger kan være længere eller kortere ledighedsforløb eller beskæftigelsesforløb som følge af et konkret initiativ.
Der indregnes adfærdsvirkningerne, og der foreligger egentlige empiriske oplysninger, et egentligt empirisk grundlag, som peger på, at der må forventes at være en væsentlig effekt, og at grundlaget vurderes at være tilstrækkeligt til at skønne med rimelig sikkerhed over effekterne.
På en række andre områder er der omvendt ikke faste holdepunkter for at skønne over de offentlige investeringers dynamiske konsekvenser, men der er det sådan, at Finansministeriet allerede løbende følger udviklingen i de tilgængelige metoder og det tilgængelige datagrundlag med henblik på at kunne forbedre regneprincipperne, hvor og når det er muligt.
På den baggrund kan regeringen ikke støtte beslutningsforslaget.