Fatma Øktem (V), 2012-03-27:
Jeg synes heller ikke, at man afviser det.
Altså, spørgsmålet om de kvoter er der jo hele tiden – man vil gå ind og evaluere, man vil gå ind og undersøge, man vil gå ind og kigge på det.
Jeg synes faktisk, det er sådan.
Og så kan man jo forstærke det ved de udtalelser, som de andre ordførere – bl.a. ordføreren selv – kommer med, om, at kvoterne er på vej.
Så jeg synes ikke, der er nogen steder, hvor man kan sige, at kvoter er afvist.
Det er også derfor, at jeg sætter spørgsmålstegn ved – og gentagne gange har stillet ministeren spørgsmål om – hvad ministeren mener om de her kvoter, og om de kommer, fordi der kommer så mange forskellige signaler fra regeringen.
Mange tak.
Jeg starter min tale med en hilsen fra min kollega fra Det Konservative Folkeparti, fru Mai Henriksen, der desværre er sygemeldt.
Først og fremmest vil jeg gerne takke ministeren for redegørelsen.
Ved gennemlæsningen af den nye perspektiv- og handlingsplan står det klart, at ministeren vil undersøge, evaluere og vurdere – præcis som regeringen også skrev det i regeringsgrundlaget – og meget konkret bliver det sådan set ikke.
Ministeren skriver indledningsvis, at Danmark har fået en ny regering og dermed også et nyt syn på ligestilling.
Man kunne derfor forvente, at handlingsplanen også var spækket med nye initiativer, men efter at have gennemlæst planen ligner en del af det genbrug.
Det kan man selvfølgelig undre sig lidt over, men at regeringen også i denne sag har vendt på en tallerken, skal ministeren dog kun have ros for.
Jeg glæder mig i hvert fald over, at ministeren overordnet set støtter op om en række af de initiativer, VK-regeringen satte i søen.
Hvis man ser på regeringens ideologiske tilgang til ligestillingspolitikken, er regeringens overordnede tilgang til ligestillingspolitikken tilsyneladende, at politikken skal være baseret på tvang, forbud og regulering.
Og det gælder til og med på områder, hvor der ingen som helst dokumentation er for at lovindgreb er gavnlige.
Det gælder f.eks. forslaget om øremærket barsel, forbuddet mod købesex og ikke mindst forslaget om indførelse af kvoter i bestyrelser.
For Venstre er der grænser for, hvad vi som politikere kan blande os i.
Derfor mener vi ganske enkelt ikke, at det er vores opgave at blande os i de danske børnefamiliers planlægning af hverdagen, og på samme måde mener vi, at det ene og alene er op til de danske virksomheder, hvilke kompetente mennesker de vil have til at sidde i deres bestyrelser.
Der skal være grænser for politik, og for Venstre er grænsen nået.
Det kan i det hele taget undre, at ministeren, der kommer fra et socialliberalt parti, tilsyneladende er så idéforladt, at ministerens automatreaktion er at gribe ned i en værktøjskasse med lovindgreb og regulering.
Det synes jeg faktisk er lidt skuffende.
Et af de vigtigste områder, som perspektiv- og handlingsplanen berører, at spørgsmålet om flere kvinder i landets bestyrelser.
Som jeg tidligere har sagt i diverse debatter og skrevet i adskillige indlæg, anerkender Venstre, at der er for få kvinder i toppen af dansk erhvervsliv.
Det er ikke en ny udmelding fra os.
Og netop på den baggrund har vi lavet en række tiltag for at få fokus på flere kvinder i ledelse, nemlig »Charter for flere kvinder i ledelse« og »Operation Kædereaktion – Anbefalinger for flere kvinder i bestyrelser«.
Vi mener, at vi ufortrødent skal fortsætte arbejdet med dialog, oplysning og tilskyndelse via frivillighedens vej.
De går dermed foran og viser vejen for andre danske virksomheder, og det afgørende ved netop Carlsbergeksemplet er, at virksomheden selv har valgt at lave en målsætning.
Den er ikke lavet på baggrund af en lov, som tvinger danske virksomheder til at vælge bestyrelsesmedlemmer på baggrund af køn, men på baggrund af frivillighed og virksomhedens egne incitamenter til udvikling og mangfoldighed.
Den seneste undersøgelse viser, at omkring 80 pct. af danskerne er imod kvoter for kvinder i bestyrelser.
Regeringen har dog bevidst valgt at gå med skyklapper, når det kommer til danskernes manglende opbakning til yderligere politisk regulering på dette område.
Og hvad der er endnu mere absurd, er, at virkningen af sådan et lovindgreb ikke kan dokumenteres.
Flere af de undersøgelser, som ministeren har anvendt i debatten om flere kvinder i bestyrelser, viser, at der ikke er et økonomisk belæg for at indføre kvoter.
Det har ellers været et af regeringens hovedargumenter for kvindekvoter.
Desuden viser undersøgelserne fra Norge, at det er den samme gruppe kvinder, der besidder et stort antal bestyrelsesposter, nemlig de såkaldte guldskørter.
Hvorfor skulle det blive anderledes i Danmark?
Ministeren burde hellere beskæftige sig med, hvordan vi sikrer en fødekæde af kvinder, der kan træde ind i bestyrelserne, frem for at lade sig drive rundt af sin regeringspartners evige trang til at regulere.
Europa-Kommissionen har for nylig spurgt alle medlemsstaterne om deres holdning til kvoter i bestyrelser.
Og vi er mange, der ser frem til at læse, hvad den samlede regering mere konkret mener om kvoter.
Debatten har hidtil tydet på, at regeringspartierne langtfra er enige, men man kan jo ydmygt håbe, at ministeren i dag vil svare på, hvad han mener, når vi når til spørgsmålene.
Afslutningsvis vil jeg komme med en bøn til dagens og fremtidens debat på ligestillingsområdet, som samtidig er en appel til ministeren
: Lad os nu droppe de lyserøde legoklodser, indpakningen af legetøj, kønsneutrale børnehaver i ligestillingsdebatten.
Det er os som politikere, der har ansvaret for at løfte ligestillingsdebatten op på et niveau, hvor den hører hjemme, og det gør vi ikke, ved at vi bruger uanede mængder af tid på helt ligegyldige spørgsmål.
Med denne lille forhåbning vil jeg sige, at jeg ser frem til en god og konstruktiv debat.