Tina Nedergaard (V), 2009-09-08:
Første behandling af forslag til finanslov gennemføres i år i skyggen af den internationale økonomiske krise.
Krisen har kostet verden flere tusinde milliarder dollar.
Den internationale krises omfang er således ubegribelig, men den bliver mere håndgribelig, når man kaster blikket rundt i verden.
Tusindvis af lastbiler holder tomme og formålsløse i garagerne, fabrikshaller står forladte og aflåste, huse står til salg til højestbydende.
Lagre af luksusvarer og dagligvarer har hobet sig op og bringer produktionen i knæ.
Det er virkeligheden overalt i verden, men der er heldigvis lyspunkter.
F.eks. har OECD og IMF opjusteret forventningerne til økonomien, og G20-landene mødtes i weekenden for at drøfte de store økonomiers exitstrategi, ikke at de er parate til at afblæse krisen, men fordi de vil forberede landene på, hvordan man bedst kan udfase de mange tiltag, når krisen er drevet over.
Vi ser da også lyspunkter i form af svagt stigende forbrugertillid, lidt vækst i produktionen og positive tendenser på aktiemarkederne.
Også i det hjemlige ser vi lyspunkter i økonomien, og man kan derfor håbe på, at vi er ved at have set bunden af krisen.
Den er dog endnu langtfra afblæst.
Det er midt i denne virkelighed, at regeringen har fremsat sit forslag til finanslov for 2010.
På den ene side befinder vi os stadig midt i krisen og har endnu ikke set de fulde konsekvenser i form af tabte arbejdspladser og flere ledige, men på den anden side er der altså lyspunkter.
Finanslovforslaget tager elegant højde for denne dobbelthed.
På den ene side iværksættes yderligere aktivitet i det danske samfund i form af massive offentlige investeringer og skattelettelser og bl.a. satsning på forskning og uddannelse.
På den anden side har mange af udgifterne en udløbsdato.
F.eks. vil skattelettelserne blive finansieret, når økonomien forhåbentlig snart vender, og de mange investeringer, vi foretager i det danske samfund i år og til næste år, skal så ikke finansieres efterfølgende.
Samtidig holder finanslovforslaget balancen ved at skabe arbejdspladser nu, uden at det sker på bekostning af arbejdspladser på sigt.
Det massive underskud, forslaget lægger op til, skyldes naturligvis øgede udgifter og færre indtægter som følge af krisen, men det omfatter også regeringens mange tiltag: Bank- og kreditpakken, som er forudsætning for tillid til den danske finanssektor og forudsætning for at undgå en egentlig kreditklemme; de forlængede kreditter til erhvervslivet, som vi har skabt for at holde ressourcerne ude i virksomhederne og holde gang i arbejdspladserne; puljen til renovering af private boliger for at sætte gang i byggeriet; investeringer i infrastruktur og miljø, og udbetaling af SP-pengene, der med skattereformen er med til at løbe økonomien i gang.
De mange initiativer omfatter også milliardinvesteringer i det danske samfund i form af skoler, plejehjem, daginstitutioner og modernisering af sygehuse og universiteter.
Finanslovforslaget lægger op til den største stigning i de offentlige investeringer siden midten af 1960'erne.
Faktisk vil den samlede stigning i de offentlige investeringer, dvs. aktivitet og skabte arbejdspladser i år og til næste år, svare til 30 pct.s stigning.
Det ligger langt over niveauet i de seneste årtier.
Men regeringen stopper ikke her.
Regeringen har nemlig yderligere foreslået en vækstpakke på 5 mia. kr., som skal tilgodese virksomhedernes behov for likviditet, ligesom regeringen netop har slået fast, at den vil bruge næsten 1½ mia. kr. for at sikre unge et tilbud om uddannelse, praktikplads og hurtig indsats ved ledighed.
Vi gør dobbelt så meget som EU-gennemsnittet for at komme skånsomt ud på den anden side af krisen.
USA har gjort en kæmpe indsats, vi gør mere.
Faktisk overgås vi kun af Storbritannien, hvis vi måler på, hvor stor en vending der er sket i finanspolitikken fra 2008 til 2010.
Dette kan kun lade sig gøre, fordi vi har været fornuftige.
Det nuværende flertal i Folketinget har sikret, at vi har lagt til side i de gode år.
Vi har polstret dansk økonomi i en sådan grad, at vi nu har råd til de mange initiativer.
Vi høvlede af på gælden, da det gik godt.
Nu har vi rum til at bevæge os klogt igennem krisen.
Sådan er det langtfra i alle lande.
Med finanslovforslaget trykker den danske regering yderligere på speederen, mens lande som England og Frankrig må i frigear og Irland og Letland må træde hårdt på bremsen.
Der er grund til at glæde sig over, at danskerne har bakket op om vores politik.
Gennem de senere år har vi haft utallige drøftelser her i salen om, hvorvidt vi har brugt nok.
Budskabet fra oppositionen har været: Brug flere penge, brug flere penge, brug flere penge, ja, brug nogle flere penge.
Havde vi fulgt rådet, havde vi ikke kunnet investere på det niveau, som vi gør det i dag.
Men det er jo danskerne, som har skabt værdierne.
Vi på Christiansborg kan blot hjælpe på vej.
Det er befolkningen, som er fundamentet for den vækst og velstand, som vi herinde alene kan prioritere og understøtte.
Vi er blevet skoset for at gennemføre skattelettelser og skattestop.
Reformerne har dog været med til at styrke strukturen i det danske samfund, for når det er danskerne og ikke os politikere på Christiansborg, der skaber velstanden, skal det også kunne svare sig at gøre en indsats.
Og med planen er arbejdsstyrken også blevet styrket, så vi kan imødegå fremtidens udfordringer.
Med finanslovforslaget stimulerer regeringen den danske økonomi, men de offentlige finanser kan ikke gøre det alene.
Borgerne skal trække med, og det kræver tryghed og tillid.
For som Lars Andersen fra Arbejderbevægelsens Erhvervsråd har formuleret det, og jeg citerer: Uanset hvor meget man gør med finanspolitikken nu, så vil arbejdsløsheden stige og måske runde 150.000 mennesker til næste år. Det er altså uundgåeligt, at flere bliver afskediget, hvilket er barskt, men vigtigt er det, at vi fører en ansvarlig økonomisk politik, som skaber grobund for fornyet vækst.
Vi vil følge udviklingen time for time, uge for uge og justere efter behov og muligheder.
Vores politik står således i klar kontrast til særlig Socialdemokraterne og SF's politik.
De to partier har igen, igen og igen foreslået ufinansierede vækstpakker på mellem 30 og 40 mia. kr. og gør det uden skelen til, hvad regeringen gør, hvad befolkningen gør, og hvad andre lande gør.
Der er fire ulemper ved en sådan pakke.
For det første kommer pakken oven i det, vi allerede har gjort, som jo er langt mere, end de fleste andre har gjort.
For det andet er der risiko for, at en sådan pakke først får effekt, når krisen er overstået.
For det tredje bliver en sådan pakke vanskelig at afvikle, uden at det vil medføre afmatning eller rentestigninger, og for det fjerde har vi ikke værdierne i det danske samfund.
Det er der ikke noget nyt i, det siger de to partier altid.
Til gengæld er det noget nyt, at Socialdemokraterne og Socialistisk Folkeparti nu er samledes om et fælles skatteudspil.
Efter 8 års totalt kaotisk slingrekurs i oppositionens skattepolitik, hvor man først var imod skattestoppet, så for, så imod, så for og så nu igen er imod, fremlagde hr. Villy Søvndal og fru Helle Thorning-Schmidt for 10 dage siden deres fælles udspil.
Målet med forslaget var efter partiledernes egne udsagn at skabe tryghed om Socialdemokraterne og SF's skattepolitik.
Men hvad sker der?
Efter bare 6 dages kritik måtte fru Helle Thorning-Schmidts og hr. Villy Søvndals kolleger trække i land.
Danskerne kunne ikke lide vejafgifterne, og så turde Socialdemokraterne og SF ikke stå fast.
Oven i dette vil 2,3 millioner danskere miste penge på reformen, hvis den en dag bliver gennemført.
Det er ikke trygt at have partiledere, som ikke kan stå ved deres egne forslag i bare en uge.
Underskuddet er blevet bagatelliseret med, at det bare er et likviditetsmæssigt udlæg, men det er jo kort og godt god gammeldags underfinansiering.
Det er heller ikke trygt at have partiledere, som igen vil hæve skatten.
Socialdemokraterne og Socialistisk Folkeparti har simpelt hen stadig ikke styr på, hvad man egentlig mener om skat.
For den ene dag er man for topskat, den næste dag er man imod.
Den ene dag er man imod ufinansierede skattelettelser, den næste dag er man for.
Socialdemokraternes og SF's udspil er da heller ikke blevet vel modtaget af omgivelserne.
Det er klart, at erhvervslivet ryster på hovedet af forslaget, for vi vil både miste investeringer i det danske samfund og tabe arbejdspladser.
Forskerne er også meget bekymrede, da forslaget efterlader huller i statens finanser og efterlader byrder for fremtidige generationer.
Borgerne har da heller ikke meget at glæde sig til, for de checks, som S og SF agter at sende ud til dem, bliver mere end rigeligt modsvaret af nye afgifter, f.eks. skal det jo være dyrere at køre på arbejde.
Socialdemokraternes egne politiske ordførere har beskrevet forslaget meget præcist.
Jeg citerer hr. Henrik Sass Larsen:
Der, hvor der er noget nyt og noget banebrydende i forbindelse med vores udspil, er, at vi går ud, og så siger vi til danskerne åbent og ærligt, at det bliver dyrere på en lang række områder.
Vi er ikke enige med S og SF i, at det skal være dyrere at være dansker.
Det er dyrt nok.
Og vi har da også bevist, at vi kan holde skatterne i ro og forbedre velfærden samtidig.
Det er ikke et enten-eller, det er et både-og.
Men heller ikke i den røde blok er der megen sympati at hente for forslaget.
Den radikale finansordfører, hr. Morten Østergaard, anfører, at det næsten er komisk, at man først hidser sig op med ultimative krav, og så viser det sig en uge efter, at der er store økonomiske huller i det, man vil gennemføre.
Også den radikale nestor hr. Niels Helveg Petersen udtrykker sig klart.
Han finder det ikke forsvarligt, og han kalder forslaget direkte dumt.
Men det bliver Enhedslistens gruppeformand, hr. Per Clausen, som giver forslaget nådestødet.
Han karakteriserer forslaget som både statsfinansielt og miljømæssigt helt håbløst.
Reaktionerne fra Det Radikale Venstre og Enhedslisten viser endnu en gang, at noget så grundlæggende som skattepolitikken kan man stadig ikke finde ud af at blive enige om i rød blok.
Det er utrygt for borgerne.
I Venstre medgiver vi, at det her midt i krisen er vanskeligt, måske endda umuligt at ramme hundrede procent nøjagtig i dosering og timing af tiltag.
Det er også meget vanskeligt at sige hundrede procent præcist, hvor stort et underskud Danmark kan bære.
Vi ser frem til debatten i dag og de forhandlinger, som ligger forude.