Kim Andersen (V), 2011-05-02:
Det beslutningsforslag, vi her har til behandling, berører jo nogle problemstillinger, som er meget, meget alvorlige.
Det vedrører jo en form for overgreb, en form for kriminalitet, som vel er blandt de allerallergroveste, mest fornedrende og krænkende – og så oven i købet over for mindreårige børn.
Dansk Folkeparti skal have tak, fordi man fremsætter det her forslag, fordi det jo altså berører noget væsentligt og sætter fingeren på et ømt punkt, og vi har, som man næsten kan lytte sig til allerede nu, i Venstre forståelse og sympati for intentionerne i forslaget.
Jeg må også henvise til, at justitsministeren netop har givet en meget grundig og, synes jeg, forstandig redegørelse for kompleksiteten i den her sammenhæng, og derfor er vi fra Venstres side, jeg havde nær sagt naturligvis, indstillet på, at den her sag skal undersøges og underbygges så godt som overhovedet muligt, og vi er derfor ikke indstillet på at ændre ved den nugældende retstilstand, før vi har set en vurdering fra Straffelovrådet.
Vi er meget tilfredse med, at det her arbejde for længst er sat i gang i Straffelovrådet.
Jeg vil også gerne sige, at vi, når vi har redegørelsen fra Straffelovrådet, vil være meget fordomsfrie i vores tilgang til den problemstilling, som rejses af Dansk Folkeparti.
Men enkelt er det jo ikke, og det sagde ministeren også tydeligt.
I forvejen har vi jo her med en ganske forfærdende form for kriminalitet at gøre, som af gode grunde har en sen ikrafttræden for forældelsestidspunktet, nemlig først fra det fyldte 18. år.
Men vi har jo også det problem, at vi jo ved, at jo ældre sager bliver, jo vanskeligere bliver det at finde dokumentation, finde beviser og rejse en sigtelse, som kan føre til dom, og som ministeren sagde, og jeg kan henholde mig til det, kan man jo sagtens tænke sig den situation, hvor en sådan manglende sigtelse og manglende domfældelse i en rejst sag kan komme til at gøre voldsomt meget, måske endnu mere ondt på den pågældende end det, at sagen slet ikke kunne rejses.
Noget andet, og jeg tror måske, at det var det, justitsministeren var inde på her til sidst i sin besvarelse til et par spørgere, og som fru Lone Dybkjær også berørte, er, at hvis ikke der er en forældelsesfrist, kan man jo frygte, at nogle, som i og for sig har i sinde at ville rejse en sag om overgreb, der fandt sted mod en for mange år siden, vil udskyde tidspunktet for, hvornår de rejser den, fordi de er vidende om, at der er masser af tid, da den ikke bliver forældet, og fordi det er en forfærdelig sag, der vil smerte og gøre ondt at skulle til at forholde sig til igen og at få ribbet op i.
Måske tror vedkommende, at vedkommende er i en bedre livssituation om 5 eller 10 år, hvor vedkommende vil kunne magte at løfte det her, alt imens beviserne tynder ud og de retlige muligheder for at kunne føre en sag til doms svinder ind, alt imens en eventuel krænker, forbryder, går fri i længere tid uden at få rejst en sigtelse.
Det er jo også en reel problemstilling, vil jeg sige til hr. Peter Skaarup, som jeg synes vi skal tage i betragtning i forbindelse med det her beslutningsforslag.
Derfor tror jeg, at det er bedst, at vi afventer en grundig gennemgang fra Straffelovrådet og så vender tilbage til det her spørgsmål, når vi har det bedst tænkelige beslutningsgrundlag at vurdere det på.
Så kan jeg til gengæld sige, at vi fra Venstres side vil være meget fordomsfrie og positive over for at vurdere det reelt.