Karsten Lauritzen (V), 2011-05-26:
Det er jo en interessant debat, vi har her i Folketingssalen i dag.
Den kritik, som det ændringsforslag, som integrationsministeren har stillet, udsættes for, fremstiller det her som noget nyt, som om det er et fuldstændigt nybrud i dansk lovgivning, i europæisk lovgivning og i forhold til internationale konventioner.
Men det er det ikke.
Det er ældgammelt.
Der findes en lang række lande, som har særlige regler, der retter sig mod særlige lande i forhold til en udlændinge- og integrationspolitik.
Det gør sig gældende i Storbritannien med Commonwealthlandene, hvor man har en særlig tæt relation til en særlig historie, en særlig samhandel og nogle gange også et sprogligt slægtskab, som gør, at der er en særlig adgang for Commonwealthlandene til Storbritannien.
Der er en særlig adgang til det samme i Holland for nogle af deres tidligere kolonimagter.
Det samme gør sig gældende i Frankrig.
Det at lave særlige regler, som er udtryk for positiv særbehandling baseret på objektive kriterier, er jo ikke noget nyt.
Vi havde i Venstre gerne set, at man havde bredt det mere ud, men nu vælger vi så at starte med indvandringsprøven og sprogkravet i forbindelse med indvandringsprøven, hvilket ændringsforslaget her drejer sig om.
Det er jo fuldstændig rigtigt, at vi har særlige regler i samarbejdet i Norden, hvor man ikke nødvendigvis kan påpege at der er et sprogligt slægtskab.
Jeg tror, hr. Simon Emil Ammitzbøll var inde på det her fra talerstolen i forhold til Island.
Man kan diskutere, hvor gode islændinge er til dansk, men der er et særligt samarbejde.
Der er en særlig samhandel, der er en særlig samhørighed med de her lande, og det gør så, at der er nogle særlige regler inden for de nordiske lande, som man så er blevet enige om.
Det samme gør sig gældende i forhold til Europa, i forhold til EU-landene.
Rent faktisk er det jo sådan, at hvis man er EU-statsborger i et andet land end Danmark, har man faktisk lettere adgang til familiesammenføring, end man har i Danmark.
Hvis man er tysker og europæisk statsborger og bor i Danmark, er man vandrende arbejdstager, og så bliver man positivt særbehandlet i større grad end danske statsborgere.
Det ser oppositionen ingen problemer i.
Vi må jo sige, at det er tankevækkende og interessant, at man pludselig vågner op.
Det siger jo noget om, at man ønsker en anden udlændinge- og integrationspolitik end den, som regeringen lægger frem og har været garant for siden 2001 – en fast og fair udlændinge- og integrationspolitik.
Nu vælger vi så at sige: Jamen når vi har mulighed for også at gøre den intelligent og lade være med at lovgive efter laveste fællesnævner, men lave nogle regler, hvor man kigger på, hvorfra der er størst sandsynlighed for at folk hurtigt og effektivt kan blive integreret, så lad os gøre det.
Derfor vælger man så at sige, at for de her lande laver man – baseret på nogle objektive kriterier – en mere lempelig adgang.
Det er altså stadig væk en meget, meget lille del af udlændingelovgivningen, der er tale om.
Der er tale om en indvandringsprøve og et sprogkrav i den forbindelse.
Derfor bliver jeg nødt til her fra Folketingets talerstol at påpege oppositionens dobbeltmoral.
For det er jo mærkeligt, at man godt vil lave positiv særbehandling, når det passer ind i venstrefløjens og oppositionens syn på tingene, når det handler om palæstinenserloven i 1993.
Og når det handler om nogle asylansøgere, som besætter Brorson Kirke, så fremsætter oppositionen et forslag i Folketingssalen om, at de kollektivt skal have permanent opholdstilladelse.
Der er det i orden at lave positiv særbehandling, men når man laver positiv særbehandling, som går i en anden retning, som man er politisk uenig i, så er det lige pludselig i strid med internationale konventioner og menneskerettigheder, og jeg ved ikke hvad.
Jeg vil også godt bruge et par ord på at dykke lidt ned i noget af det, som oppositionen hænger deres modstand mod det her ændringsforslag op på, nemlig det brev, som Institut for Menneskerettigheder har skrevet til Folketingets Integrationsudvalg og til integrationsministeren.
Der konkluderer man noget til at starte med, men hvis man dykker lidt ned i den analyse, som Institut for Menneskerettigheder laver, kommer man frem til noget interessant.
Institut for Menneskerettigheders bekymring, som vi jo så ikke er enig i, går på, at hvis det skulle komme til en retssag ved Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, så ville det her med stor sandsynlighed, tror jeg vurderingen er, blive erklæret i strid med den europæiske menneskerettighedskonvention.
Det er så deres konklusion, men hvis man kigger lidt på, hvad de bygger deres konklusion på, kan man se, at de på side 6 skriver: EMD – det er Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol – har i øvrigt ikke taget stilling til en forskelsbehandling tilnærmelsesvis svarende til den forestående.
Det kan ikke siges med sikkerhed, hvordan EMD vil forholde sig til den foreslåede forskelsbehandling, men det forholdsvis klare udgangspunkt må antages at være, at lovligheden af forskelsbehandling inden for gruppen af tredjelandsstatsborgere må have formodningen imod sig.
Det er godt nok mange forbehold at tage, må jeg indrømme.
Jeg ved ikke, hvordan man med så mange forbehold kan komme til en krystalklar konklusion om, at det her med stor sandsynlighed vil blive underkendt af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol.
Man må også sige, at når man nu ved, at der er to andre lande i Det Europæiske Fællesskab, nemlig Holland og Tyskland, der har nøjagtig det samme system, ifølge hvilket visse lande undtages fra visse krav på baggrund af nogle objektive kriterier – Danmark har faktisk valgt at lægge sig op ad nogle af de kriterier, som Holland har valgt at benytte sig af – så må man stille sig undrende over for, hvordan de kan komme frem til en sådan konklusion.
På den baggrund bliver jeg nødt til at sige, at vi i Venstre ikke kan forstå den modstand, der er i oppositionen, mod det ændringsforslag, som ligger, og som vi diskuterer her i dag.
Vi har særlige regler for nordiske statsborgere, for hvem man laver positiv særbehandling.
Vi har særlige regler for europæiske statsborgere, for hvem man laver positiv særbehandling.
Her synes man, det er fantastisk og dejligt, men når man så laver positiv særbehandling af andre lande, er det lige pludselig i strid med internationale konventioner.
Det er udtryk for dobbeltmoral, og her er vi i Venstre ikke enige med oppositionen.