Per Clausen (EL), 2007-05-08:
Meget kan man sige om den danske universitetsdebat, men blottet for fantasi er den ikke.
Når man ser på den nærmest Orwellske evne til at udvikle nysprog, som karakteriserer hele debatten, bliver man alligevel en lille smule grebet af beundring.
For tænk, at en minister og ordførere for regeringsbærende partier og for Socialdemokraterne kan stå og snakke om afregulering, samme dag som man har vedtaget en lov om universiteterne, der i detaljer beskriver, hvordan aftagerpaneler skal sammensættes, som i detaljer beskriver, hvordan evalueringen skal være, som i detaljer beskriver, hvordan sammenhængen og samarbejdet skal etableres mellem de gamle sektorforskningsinstitutioner og universiteterne.
Samme dag som man vedtager det, taler man om afregulering.
Det er et eller andet sted grænseløst paradoksalt og taler jo dog til ens humoristiske sans, må jeg sige.
Ellers må man jo også sige, at det endnu mere interessante her er, at man tilbage i 2002 jo vedtog en ny universitetslov.
Man vedtog den, fordi man var blevet enig om, at demokrati var en skidt ting.
Det der med, at medarbejderne havde medbestemmelse på deres arbejdspladser, var noget, der skulle afskaffes og erstattes af, at man valgte bestyrelser eller udpegede bestyrelser, som så kunne ansætte ledere og altså etablere et helt traditionelt hierarki på universiteterne.
Man gjorde det i en sådan grad, at det måske er blevet sådan, at Danmark sammenlignet med andre vestlige såkaldt civiliserede lande er et af de steder, hvor medarbejderne har den mindste indflydelse, og hvor man har akademiske råd, som kun har indflydelse i den udstrækning, at den ansatte ledelse overhovedet ønsker at tale med dem og lytte til dem.
Men løftet dengang var jo, at så skulle man til gengæld få frihed, for fra regeringens side nærede man tillid til, at når man havde udpegede bestyrelsesformænd, udpegede bestyrelser, som ansatte rektorer, så ville disse universitetsledelser optræde fornuftigt og i overensstemmelse med de politiske målsætninger, som regeringen og folketingsflertallet havde.
Og det er jo så det, som vi har set et klimaks af med de tiltag, der bliver gennemført i år.
Det er jo, synes jeg, et eller andet sted bemærkelsesværdigt, at når man forsøger at lave en sammenligning – og jeg anerkender, at det kun er et forsøg – mellem, hvordan forholdene er i Danmark, og hvordan forholdene er i andre lande, så er der kun en ting at konstatere, og det er, at man i Danmark har drevet det vidt med fra statslig side at styre og regulere universiteterne. Man har et økonomisk styringsinstrument, et taxametersystem, der nu skal finpudses yderligere med straffeforanstaltninger over for universiteter, der ikke sørger for, at de studerende bliver færdige til tiden.
Det økonomiske styringsinstrument har man så suppleret med, at man har udviklingskontrakter, som formuleres i et underligt, uklart, uigennemsigtigt gråzoneområde, hvor det er meget uklart, hvad der sådan er regeringens, ministerens udspil til universiteterne, og hvad universiteterne selv finder ud af – og ud over en generel udviklingskontrakt, som på nogle områder er ret detaljeret, har man altså et lovreguleret område, hvor man meget detaljeret går ned og beskriver, hvordan universiteterne skal organisere deres virksomhed.
Det er faktisk et helt utrolig centralistisk bureaukrati, man har fået bygget op på de danske universiteter, og der er ikke noget at sige til, at kreativiteten har dårlige vilkår.
På den baggrund vil jeg sige, at vi støtter Det Radikale Venstres forslag.
Vi synes nok i Enhedslisten, at man godt kunne springe noget af analysearbejdet og undersøgelsesarbejdet over og gå direkte til handling og aktion.
Vi havde i forbindelse med den lov, der i dag blev vedtaget, stillet en række ændringsforslag til den, der ganske enkelt ville afregulere de danske universiteter, og den risiko turde vi godt løbe.
Men hvis vi skal via en undersøgelse for at komme for alvor i gang med det, medvirker vi gerne til det.
Så vi vil altså støtte Det Radikale Venstres forslag.