Karen Hækkerup (S), 2009-02-19:
Vi har lige før frokostpausen behandlet et beslutningsforslag, B 57, som var fremsat af Det Radikale Venstre, og som netop også handlede om at forbedre forholdene for børn af indsatte.
Nu har vi så B 74, som på mange stræk minder om det, men hvor der er nogle tilføjelser.
Til indledning vil jeg sige, at Socialdemokraterne også bakker op om det her forslag.
Vi synes, at der er nogle gode takter i det.
Vi synes faktisk, at det er rigtig velskrevet, og at der absolut er behov for det, som man ønsker fra SF’s side.
Vi støtter op om bedre muligheder for besøg.
Jeg er fuldstændig enig med dem, som siger, at det er dybt, dybt problematisk, at vi i dagens Danmark har børn, som kommer på besøg i voksenfængsler, og som ikke kommer ind i et rum, der i virkeligheden er egnet til børnebesøg.
Det er jo ikke det eneste problem, vi har med retspolitikken eller med vores fængsler.
Vi ved, at vores fængsler er nedslidte.
Vi taler jo tit både i offentligheden og her i Folketinget om, at vores skoler og vores offentlige velfærd i det hele taget er frygtelig, frygtelig nedslidt.
Hvis man tror på, at folk skal blive bedre mennesker af at komme igennem et fængselsforløb, hvor de gerne skulle have haft mulighed for at blive rehabiliteret, så de kan klare sig i et liv uden kriminalitet, er der altså grund til, at vi også tænker på, at vi skal forbedre forholdene i vores fængsler.
De havner så i stedet for i en isolationscelle i et almindeligt voksenfængsel.
Sådan behandler vi børn i dag.
Socialdemokraterne mener, at der er al mulig grund til at have fokus på det, som SF og Det Radikale Venstre har rejst med de her to beslutningsforslag.
Vi skal sørge for, at forholdene bliver bedre for de børn, som må opleve det store traume, det er, at mor eller far skal i fængsel.
Vi ved alle sammen, hvor forfærdeligt et barn kan reagere, når forældrene skal skilles, eller hvis der er en forælder, der bliver syg, eller en forælder, der dør, men forestil jer lige, hvordan det er at stå midt i et traume, man ikke engang kan snakke med nogen om, fordi man er flov over det.
Det, mor eller far har gjort, er måske ganske forfærdeligt.
Det er et tabu, og man tør måske ikke engang sige det i skolen.
Man har altså nogle børn her, som vi i den grad hænger til tørre, fordi de bliver ekstra ramt.
Der er derfor behov for, at vi i Folketinget vedtager love og regler, som skal gøre, at der bliver mere styr på, at der kommer en samlet, koordineret indsats i forhold til at hjælpe børn af indsatte.
Vi kan simpelt hen ikke være andet bekendt.
Jeg stillede under mine korte bemærkninger tre spørgsmål til justitsministeren.
Jeg spurgte bl.a., hvor mange millioner Kriminalforsorgen havde ønsket sig, men ikke havde fået i de sidste kriminalforsorgsforhandlinger.
Det svarede ministeren ikke på.
Jeg spurgte, om ministeren ville opgive mig et antal på, hvor mange gange børn bliver tilbudt besøg i faciliteter, hvor der ikke er børnerum.
Det svarede ministeren heller ikke på.
Så spurgte jeg ministeren om en tredje ting, nemlig hvor mange gange der bliver givet afslag til børn eller til familier, som ønsker besøg i et familierum.
Det svarede ministeren heller ikke på.
Regeringen har en rigtig dårlig sag.
Den har ingen vilje til at løse de her problemer.
Den henholder sig hele tiden til de flotte ord, men når det gælder pengene og den konkrete indsats, både for at hjælpe de her børn og sådan set også for at sikre, at trygheden i samfundet i det hele taget på en eller anden måde kan blive bedre, ved at de her børn bliver givet en bedre start på deres liv, som i forvejen er rigtig svært, fordi deres mor eller far er i fængsel, så bliver det ikke til andet end de tomme ord og den tætte dialog.
Der er ingen vilje, der er ingen penge, der er ikke andet end snak.