Johs. Poulsen (RV), 2007-03-13:
Jeg synes, det er dejligt, at det også hos Dansk Folkeparti nu er blevet en oplevet kendsgerning, at vi er blandt de mest energieffektive i verden, og at Danmark på mange måder har været i førertrøjen med hensyn til vedvarende energi.
Det ved Dansk Folkeparti også godt hvorfor.
Det skyldes den indsats, som har ligget i den sidste del af det forrige århundrede.
Det er en fastslået kendsgerning, og der er ingen grund til at begynde at diskutere, om verden ser anderledes ud på det billede.
Det er en fastslået kendsgerning, at den indsats, som lå tidligere bl.a. som følge af afgiftssystemer og meget andet på det grønne område, har været drivende for det, at vi fortsat har et godt udgangspunkt, men udgangspunktet kunne naturligvis have været langt bedre, hvis man havde udnyttet de sidste 5-6 år på samme vis, som man havde gjort tidligere.
Hvor er pengene afsat?
Ja, det er igen udtryk for den der enormt gammeldags tankegang, som Dansk Folkeparti, men måske også regeringen fortsat slæber rundt med på det her område.
Jeg gjorde netop opmærksom på i min ordførertale, at der er et enormt potentiale inden for det her område, hvis det bliver grebet rigtigt an.
Det er jo ikke kun byrder.
Det er kolossale muligheder.
Og vi er jo ikke fremmede over for at indrette hverken vores skattesystem eller afgiftssystem på en sådan måde, at det fremmer vores politiske mål inden for det energipolitiske tiltag.
Men det har Dansk Folkeparti jo bundet sig op på at man ikke kan, bl.a. ved at tilslutte sig skattestoppet, som vi kender det.
Ja, nu var der jo igen flere spørgsmål, og jeg har jo så kun mit minut, men lad mig først sige til spørgsmålet, hvad det kommer til at koste, at det endnu en gang er udtryk for den der meget, meget konservative og gammeldags tilgang til, hvordan det her område skal gribes an.
Den korte udgave af svaret er jo, at det vil være alt for dyrt at lade være.
Det vil være tudetosset og alt for dyrt at lave være med at lave en betydelig større indsats på det her område.
Og det er jo også det, som de folk, der beskæftiger sig med det her område sådan lidt mere seriøst uden for Christiansborg, fortæller os gang på gang: Se at komme videre, se at få lavet skrappe, bindende mål både nationalt og internationalt, for det driver en udvikling frem, som alt andet lige vil være mere positiv for os end det modsat te.
Hvis vi gør det her rigtigt, så bliver det billigere for den enkelte forbruger i forhold til et scenarium, hvor man lader være med at foretage sig noget.
Det andet er forslaget til vedtagelse.
Her må man sige, at det, vi har forsøgt i al spagfærdighed, jo altså faktisk er at sende et forslag til regeringen, som vil betyde, at man bare nogenlunde skulle leve op til det, man selv tidligere har udtrykt, og det er det, vi håbede man kunne være med på.
Selv det er man åbenbart ikke med på i dag.
FN-panelets klimarapport har jo – man kan godt fristes til at sige endnu en gang – slået fast, at vi har en til vished grænsende sikkerhed for, at de klimaforandringer, som er en realitet, er menneskeskabte, og at der skal ske en ganske betydelig CO2-reduktion inden for de næste 10-20 år, hvis det skal lykkes at dæmme op for endog meget negative konsekvenser på området.
Naturligvis ved vi alle sammen godt, at det aldrig nogen sinde kan blive et ansvar, som vi alene i Danmark eller for den sags skyld i Europa kan påtage os, men naturligvis er det også vores ansvar.
Derfor skal vi både fra dansk side og fra europæisk side kæmpe for, at internationale aftaler bliver af en sådan karakter, at de forpligter og forpligter i ordets egentlige forstand på en sådan måde, at aftalerne er aftaler, der skal leves op til.
gøre os klart, at der jo i virkeligheden ikke kun er tale om byrder.
Der er blevet talt i debatten indtil nu, som om vi risikerer, at hvis vi sætter os alt for ambitiøse mål – vi hørte det jo også i den allersidste ordveksling – så bliver det så byrdefuldt, at vi ikke kan klare det.
Jeg synes, det er vigtigt at understrege, at der jo ikke kun er tale om byrder.
Der venter jo i virkeligheden også helt ubegribelige markeder for dem, som er foran i udviklingen, og det er jo interessant, at de perspektiver og de dele ikke indgår, når Finansministeriets regnedrenge går i gang med at kigge på konsekvenser af målsætninger og udspil.
Vi synes fra radikal side, at det er en dimension, som bør fylde meget mere i debatten, og vi synes fra radikal side, at de meget, meget store muligheder, der også ligger i at være langt fremme på det her felt, skal udnyttes i langt højere grad.
Vi mener f.eks. og har sagt i vores energiudspil, at vi skal reducere vores CO2-udslip med 50 pct. frem mod år 2025.
Når vi siger CO2-udslippet og ikke deler det op, så hænger det jo sammen med, at der er forskellige muligheder for at nå det mål.
Kombinationen af vedvarende energi, energibesparelser og andet vil jo i den rigtige sammenhæng kunne give anledning til, at vi kan nå meget langt.
Men det kræver naturligvis, at vi så også får transportsektoren med ind i diskussionen; det kræver, at vi får nogle mere effektive bilafgifter, at vi får en bedre kollektiv trafik, og – set med vores øjne – også, at vi får en road pricing, der reelt betyder, at vi får en afgift på brugen af biler og på belastningen fra den individuelle trafik.
Det kræver også, at de grønne afgifter får et kvalitetstjek.
Det er jo i virkeligheden afgifternes skyld, at det er lykkedes at nå så langt, som vi er nået i dag, og derfor kræver det i virkeligheden også på sigt et opgør med det skattestop, som udhuler de grønne afgifter, og som indtil videre i al fald har blokeret for, at man også kan modernisere og omlægge fornuftigt på det felt.
Derfor er vores tilgang til det, der skal ske i den kommende tid, at vi fortsat håber på, at det kan lade sig gøre at lave et bredt forlig i det her Folketing.
Vi tvivler efterhånden på, at det kan lade sig gøre, men vi håber på, at muligheden er til stede, og vi vil fortsat arbejde for det.
Når der derfor er nogle, der i dag har været lidt kede af, at vi også i den her debat nødvendigvis må kigge bagud, så hænger det selvfølgelig sammen med, at det, vi har lært i de sidste 4-5 år under den her regerings levetid, er, at der hidtil, altså indtil for ganske kort tid siden, reelt ikke har været nogen vilje til at sætte politisk handling bag udviklingen på hele det her felt.
Man kan vel ikke bebrejde os, at vi nødvendigvis kigger på, hvad man foretog sig, da den her regering tiltrådte i år 2001.
Man lavede et institut for miljøvurdering, som efter vores opfattelse er en god idé på det principielle plan, men man satte samtidig en person i spidsen, som vi alle sammen godt i dag ved blev sat i spidsen for først og fremmest at forplumre debatten, for først og fremmest at skabe betydelig tvivl om, hvorvidt der var menneskeskabte faktorer inde i billedet på klimaområdet, og som først og fremmest skulle lægge en dyne over enhver form for seriøs debat om, hvordan man kunne få sat ind mod de problemer, vi stod med.
Det er den her regerings værk, at man derved spildte en periode, hvor vi kunne have sat stærkere ind, men hvor man valgte at gøre noget helt andet, og man valgte det med fuldt overlæg.
Det er jo derfor, at nogle af os i al fald vil være helt sikre på, at det, som regeringen nu begynder at sende af signaler og lægge frem som en ny linje, nu også er noget, som man rent faktisk mener.
For vi er selvfølgelig godt klar over, at det i al fald for nogle i regeringen er langt vigtigere, hvad fokusgrupper fortæller, eller hvilken stemning man tror der er udeomkring i befolkningen, og hvis stemningen på det her område skulle vende, kunne det jo være, at regeringens politik også vendte igen.