Holger K. Nielsen (SF), 2015-02-03:
Det er i dansk interesse, at vi har et stærkt og velfungerende EU – et europæisk samarbejde, der kan spille en rolle på den globale scene som modvægt mod stormagter som både USA og Kina og andre.
Det er vigtigt, at vi i Europa kan løse vore problemer selv og løse de grænseoverskridende problemer, der er på vores kontinent – at vi har et samarbejde, der er baseret på et retssystem.
Det er jo det specielle ved EU, at der er et retssystem; at det er retten og ikke magten, der er udgangspunktet for det her samarbejde.
Det er der mange historiske grunde til, og det er en vigtig pointe, at vi til stadighed holder fast i det, og at EU i den forstand jo er en meget, meget vigtig del af et fredens projekt, som det er blevet kaldt, og som jo i hvert fald i forhold til Eksjugoslavien har spillet en meget, meget vigtig rolle og stadig væk gør det i forhold til en række af de lande.
Jeg mener, at det er kedeligt, og at det skal være kedeligt.
Det er simpelt hen meningen, at det skal være kedsommeligt.
Meningen er, at man, i stedet for at man hugger hovedet af hinanden eller skyder hinanden, så sidder i forhandlingslokalerne aften efter aften, nat efter nat og diskuterer fiskekvoter, harmonisering af tyresæd, solvensnøglekrav for banker, alle de kedsommelige ting, som EU jo er spækket med.
Det er jo det, som gør, at man har kunnet få et samarbejde op at stå, som bygger på, at man diskuterer med hinanden, forhandler med hinanden, også udkæmper kampe i forhandlingslokalerne, i stedet for at man gør det på slagmarken.
Derfor synes jeg også, at vi ligesom skal være klar over, at det er der faktisk en vigtig pointe i, altså at man på det økonomiske område – og det er tit kedsommeligt – starter et samarbejde, som jo er det, der er hele udgangspunktet for EU, og det samarbejde skal så slå over i et større politisk samarbejde.
Så der er ingen grund til at diskutere det eller være flov over det, vil jeg sige til fru Pia Adelsteen.
Det betyder jo ikke, at der så ikke er problemer, for der er mange problemer i det europæiske samarbejde.
Den folkelige opbakning smuldrer mange steder.
Jeg var, som man måske husker,
selv rimelig aktiv der i 1992 ved den første Maastrichtafstemning, og det kom da som et chok dengang, at vi sagde nej til den traktat.
For kunne det lade sig gøre?
Og det har jo så vist sig, at der siden hen har været en diskussion i en række andre lande.
Der er ofte nogle, der bebrejder os, at vi anbefalede et nej dengang, men jeg syntes, det var rigtigt at gøre det – og det var rigtigt at gøre det.
Og det har også haft den sunde funktion, at man har været nødt til at få EU-politikken ned på et folkeligt niveau, på et græsrodsniveau.
Det er klart, at demokrati kan være risikabelt, og at der kan ske det, at folk har nogle andre holdninger, end man som politiker ønsker de skal have.
Men så er der jo ikke andet at gøre, end at man skal overbevise dem om, at det er rigtigt at følge det, man godt vil have der skal følges.
Men det er jo indlysende nok, at der er en mindre folkelig opbakning i en række lande, end der var tidligere, og specielt i forhold til Storbritannien er det jo ganske, ganske markant, hvordan de reelt er i risiko for at ryge ud af EU.
Den britiske premierminister har jo givet et løfte om en folkeafstemning efter det britiske valg senere i år, og efter de flestes mening kan det være meget, meget vanskeligt at fastholde Storbritannien inden for EU.
Det er en vigtig opgave for de andre EU-lande at tage den diskussion ret alvorligt.
Altså, der er mange, der mener – det gør jeg også selv – at det vil være værst for Storbritannien selv.
Det bliver ikke Storbritannien, det bliver lille England i stedet for.
Men jeg mener også, at vi i Europa har en meget, meget kraftig interesse i at fastholde det land i samarbejdet – det har vi en meget, meget stor interesse i.
Så der bør være en fælles interesse i at få, om jeg så må sige, håndteret den britiske situation på en ordentlig måde.
I forlængelse af det – og det er ikke så meget i forhold til Storbritannien, men en række andre lande – er der dukket nationalistiske højrepopulistiske kræfter op.
Det er en udvikling, vi har set i Europa i de senere år, som vi naturligvis skal tage alvorligt, og som jeg ved man tager alvorligt de forskellige steder.
Efter min mening har det meget at gøre med de sociale udfordringer, der er, og de økonomiske problemer, der er – f.eks. arbejdsløshed – og som er blevet en del af hverdagen mange steder.
Men det er en helt stor nødvendighed, at vi arbejder for, at det ikke ender i højrepopulisme og noget, der er værre end det.
Syriza, det venstreorienterede parti, som fremstod som det eneste alternativ til de gamle korrumperede græske partier, vandt jo valget meget, meget markant på et program, som man jo selvfølgelig kan diskutere realismen i, men som alligevel er et ønske og et håb om, at der kommer en anden udvikling i Grækenland, og også i andre europæiske lande.
Hvis det bare var Grækenland, det her handlede om, kunne man måske sige: Okay, det er bare et græsk problem.
Og den græske situation er for så vidt rimelig græsk, for at sige det sådan – specifikt i forhold til udviklingen, hvor græske politikere har misrøgtet det land igennem mange, mange år.
Problemet er jo så bare, at det ikke kun er Grækenland, der ligesom har taget den diskussion op, det er jo også andre sydeuropæiske lande.
I Spanien er der en tilsvarende bevægelse, der vokser ganske kraftigt, og det gælder også Portugal og Italien.
Og det vil sige, at der er ved at opstå en skillelinje mellem Sydeuropa og Nordeuropa, hvor Frankrig i øvrigt er lidt mere sydorienteret, end andre nordeuropæiske lande er.
Og vi er nødt til at diskutere det på en ordentlig måde på vores kontinent – en diskussion, som jo grundlæggende går meget på, om man skal fortsætte den, om jeg så må sige, tyske økonomiske model, som er en meget, meget stram økonomisk politik, det, man kalder sparepolitikken, hvor den stramme økonomiske politik står over det at få gang i beskæftigelsen og væksten igen.
Der er nogle, der siger, at der ikke er nogen modsætning mellem det, og det er der en stor økonomisk diskussion om.
Men i hvert fald er det en politisk diskussion, der er i Europa i øjeblikket, hvor de sydeuropæiske lande meget gerne vil have lempet lidt på den økonomiske politik, f.eks. i forhold til offentlige investeringer i energi, i grøn omstilling, i infrastrukturprojekter.
De vil godt have det lempet i forhold til mulighederne for, at landene kan begynde på det.
Kommissionen er sådan set godt klar over, at der er et problem her, og det er også derfor, at Junckerplanen kom frem her i efteråret, og det vil muligvis give investeringer i en række europæiske lande.
Det kan vi håbe på faktisk bliver resultatet, og vi kan også håbe, at den pengepolitiske lempelse, vi har set i forhold til ECB, også vil skabe mere forbrug og flere investeringer.
Men jeg er ikke sikker på, at det er nok, og derfor synes jeg, den danske regering måske burde overveje, genoverveje den der meget, meget rigide tilslutning til den Merkelske sparepolitik.
Jeg tror, det ville have lige så stor effekt, som Junckerplanen har.
Der vil blive en debat om det retlige samarbejde.
Vi er tilhængere af, at der kommer en folkeafstemning; vi har jo selv visse aktier i, at undtagelsen blev til noget i sin tid.
Interessant nok er det, at de partier, der i dag vil fastholde undtagelsen, var meget imod den ved folkeafstemningen i 1993, men sådan er der jo så meget.
Da vi sad deroppe på Poul Nyrups kontor i oktober 1992 og forhandlede det nationale kompromis, havde vi nogle meget vage forestillinger om, hvad udviklingen ville blive.
For det, som var interessant ved Maastrichttraktaten, var, at der dels var nogle meget hårde juridiske paragraffer, som blev ændret, dels en række politiske målsætninger, og de politiske målsætninger var ikke særlig præcise.
De var faktisk ret vage i forhold til udenrigspolitik og forsvarspolitik og også i forhold til det retlige.
Og derfor måtte vi ligesom orientere os, i forhold til hvad vi var bange for kunne blive konsekvensen af det der, og det var sådan et europæisk FBI – jeg skal nok snart stoppe, formand – et europæisk fælles politi osv.
Og det har vist sig, at det er et helt, helt anderledes retligt samarbejde, der er bygget op, og at der er en række helt pragmatiske grunde – pragmatiske grunde – til, at vi bør få den tilslutningsmodel, som ligger i oplægget her.