Søren Søndergaard (EL), 2016-05-27:
Jeg må indrømme, at jeg ikke synes, det er værdigt for en minister at stå på Folketingets talerstol og beklikke en navngiven persons hæderlighed.
Især når ministeren har sat sig så lidt ind i sagen, som ministeren har.
Og derfor vil jeg godt læse et dokument op, som ministeren burde være bekendt med, og som er skrevet af den pågældende person, Flemming Thue Jensen, i 2014, da han henvendte sig til Søfartsstyrelsen.
Han skriver: Efter søforklaringen – altså i 1990 – og alle brikker var faldet på plads, var det min konklusion, at det skete var en bevidst ond handling, der kun kunne være udført af dele af skibets besætning eller en person med et indgående kendskab til skibet.
Var det en spontan handling?
Nej, det var en planlagt handling, og der er flere indikationer herfor.
Det var derfor et chok for mig, da en lastvognschauffør blev udpeget som den skyldige.
Hvordan kunne han finde ud af det?
Og hør så efter, minister: Til sidst erkendte jeg, at det måtte være sådan, idet jeg forudsatte, at efterforskningen havde resulteret i et skudsikkert bevismateriale mod den pågældende.
Altså, Flemming Thue Jensen fremlagde sin viden, men blev ikke ved med at fremlægge sin viden, fordi han gik ud fra, at det, man påstod, altså at man havde fundet gerningsmanden, var rigtigt.
Og så fortsætter han: Men jeg forstod det ikke.
Jeg faldt ned af stolen for en måned siden, da politimesteren i Oslo erkendte, at der ingen tekniske beviser var mod den pågældende.
Det var satans!
Hvad sker der her?
Så gik Flemming Thue Jensen øjeblikkeligt – øjeblikkeligt – til Søfartsstyrelsen, sendte et brev og sagde: Jeg vil have kontakt med de norske myndigheder for at fortælle dem, hvad jeg har oplevet.
For alt det, I har sagt om, at I har fundet den skyldige, har vist sig at være løgn.
Og hvad skete der så?
Så skete der det, at han tog en snak med Søfartsstyrelsen, og styrelsen sagde til ham: Det skal du overhovedet ikke gå til de norske myndigheder med.
Du skal bare tie stille.
Det skal gå gennem os.
Hvorefter Søfartsstyrelsen så kontakter Justitsministeriet og Rigsadvokaturen, hvorefter de oplysninger ikke går videre til de norske myndigheder.
Og så siger justitsministeren: Jamen de norske myndigheder har dem jo.
Ja, det er rigtigt, at de norske myndigheder har dem.
Men hvorfor har de norske myndigheder dem?
Fordi de har fået dem fra Rigsadvokaturen, Justitsministeriet eller Søfartsstyrelsen?
Nej, de har dem, fordi Flemming Thue Jensen, da han var pensioneret fra Søfartsstyrelsen, selv gik ud og offentliggjorde det i februar 2016, og derefter blev afhørt i marts 2016.
På den baggrund synes jeg, det er noget mærkværdigt, at vi har en justitsminister, som føler et behov for at beklikke en bestemt person for at have holdt ting hemmelige, når den største forbrydelse, man kan anklage den person for, er at have haft tillid til myndighederne og myndighedernes påstande.
I øvrigt vil jeg godt sige, at i forhold til det, ministeren her siger, er det meget besynderligt, at ministeren ikke kan forstå, at Søfartsstyrelsen selvfølgelig har en pligt til at videregive oplysningerne.
Men den pligt til at videregive oplysningerne, bliver jo, hvad skal vi sige, reduceret, når den inddrager Justitsministeriet og Rigsadvokaturen.
Og det er jo lige præcis derfor, at Folketingets Retsudvalg har indkaldt justitsministeren i et lukket samråd, for at justitsministeren kan redegøre for, hvem det præcis er i Justitsministeriet og i Rigsadvokaturen, som har ansvaret for, at de oplysninger ikke gik videre på trods af ønsket fra den pågældende person.