runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Karina Lorentzen (SF), 2008-03-11:
Det er en utrolig stor psykisk belastning at være varetægtsfængslet eller at have en langvarig sigtelse hængende over hovedet på grund af den usikkerhed, der er forbundet med det.
Vi ved, at psykisk syge varetægtsfængslede har større risiko for at begå selvmord eller selvmordsforsøg, og at de raske har en forøget risiko for at blive psykisk syge under en varetægtsfængsling.
Varetægtsfængslede står i et socialt vakuum, hvor de ikke har ret til sociale handlingsplaner og ikke modtager megen undervisning eller har beskæftigelse.
Fra et resocialiseringssynspunkt er det ikke særlig opløftende.
Lovforslaget er en forbedring i forhold til den nuværende lovgivning, når det foreslår maksimale perioder, hvor man kan være varetægtsfængslet.
Derfor støtter SF forslaget, men vi må samtidig sige, at det ikke er ambitiøst nok.
Perioderne er stadig lange og helt uacceptable for unge under 18 år.
For unge under 18 år gælder, at der bør udvikles passende varetægtssurrogater, der passer til den aldersgruppe, da det særlig for unge må vurderes at være en stor belastning.
SF er også bekymret for den gummiparagraf, der under særlige forhold kan udvide varetægtsfængslingens tidsmæssige udstrækning.
Dog anerkender vi, at komplicerede sager kan gøre det nødvendigt, da vi heller ikke er interesseret i, at sigtede personer skal gå fri eller komplicere sagen ved at blive sat på fri fod.
Det er endvidere positivt, at der ved langvarige sigtelser inden for en bestemt tidsramme - om end den også er lang - skal ske en underretning af den sigtede om, hvornår afgørelsen kan finde sted.
Det må også anses for at være en forbedring af retssikkerheden, at der er mulighed for at få domstolene til at fastsætte et tidspunkt for en afgørelse.
Det er fornuftigt, at lovforslaget tilskynder, at sagsbehandlingen skal fremmes via forskellige initiativer, men det er vigtigt, at domstolene får de nødvendige ressourcer til at fremme sagerne.
Særlig initiativet med, at hovedforhandlingen skal berammes, senest 2 uger efter at anklageskriftet er modtaget, kan lægge pres på domstolene.
Det er vigtigt, at denne del af processen bliver overvåget - særlig nu, hvor domtolene er inde i en omstillingsproces.
Lene Espersen (KF), 2008-03-11:
Nu vil jeg helt overlade det med betonen til hr. Bjarne Laustsen, for det tror jeg ligger bedst til Socialdemokraterne.
Men derudover vil jeg sige til hr. Bjarne Laustsen, at nu var jeg ikke med til det møde i går, men det er jo lige præcis det samme budskab, jeg har her i dag.
Det er jo netop, at man skal risikobasere kontrollen.
Hvis der er mangel på dyrlæger, skal man så gøre brug af dyrlægerne ved at sprede dem ud på må og få alle mulige steder, også de steder, hvor der ikke er problemer, eller skal man gøre brug af dem de steder, hvor der er problemer med dyrevelfærden, og i de grupper, hvor man ved, der er en højere risikofaktor?
Her er regeringens klare svar, at man selvfølgelig skal målrette kontrollen de steder, hvor man regner med, at problemerne er.
Jeg kan forstå, at det også er hr. Bjarne Laustsens synspunkt, og så kan man jo have svært ved at forstå, hvorfor Socialdemokratiet er medforslagsstiller på beslutningsforslaget her.
Kristen Touborg (SF), 2008-03-11:
Jeg er for så vidt enig med ministeren i, at det er en god idé at målrette og behovsorientere besøgene.
Jeg synes bare, problemet er, at der jo så er nogle andre, der kun får besøg en gang hvert 50. år eller noget i den retning, går jeg ud fra, når midlerne skal anvendes på nogle ganske bestemte.
Det kan godt undre mig, hvis ministeren virkelig synes, at det skulle være tilstrækkeligt at gå ud og kontrollere med så lange intervaller; jeg vil sige, at et interval på 3 år virker noget mere rimeligt.
Men når nu ministeren snakker så meget om mangel på dyrlæger, hvad der jo er rigtigt, vil jeg godt spørge ministeren, om ministeren vil anse det for en mulighed, at man i nogen udstrækning gør brug af teknikere ved de her velfærdsbesøg.
Marlene Harpsøe (DF), 2008-03-11:
I Dansk Folkeparti er vi godt klar over, at der kan være sager, hvor det viser sig, at en varetægtsfængslet ikke er skyldig.
Men samtidig mener vi, at det er helt fair, at en domstol går ind og ser på den enkelte sag og kræver, at vedkommende bliver varetægtsfængslet.
Der bliver jo foretaget en individuel vurdering af den enkelte sag, hvor der bliver set på, om der er beviser nok til at varetægtsfængsle den pågældende.
Selv om vedkommende i sidste ende måske ikke er skyldig, vil det altid være op til domstolen i første omgang at vurdere, om der er beviser nok til, at vedkommende kan varetægtsfængsles.
Det synes vi i Dansk Folkeparti er helt fair, også i forhold til offeret.
Bjarne Laustsen (S), 2008-03-11:
Den eneste forskel, der sådan set er, i forhold til det vi taler om her,
er, at det er et anmeldt besøg.
Der er selvfølgelig forskel, for vi mener, at det skal være uanmeldt, og det var den ændring, der kom tidligere, da man fandt nogle flere ting og der var noget mere at komme efter.
Så står der her nede i hjørnet, at det skal være en offentlig kontrol, og derfor er den der uvildighed utrolig vigtig for os, så vi som samfund har kontrol med, at den måde, vi behandler dyrene på, den måde, tingene foregår på, er i orden.
Derfor kan det ikke sættes i stedet for alt det andet - sundhedsrådgivning og alle mulige andre ting.
Det her er samfundets kontrol af det, der foregår.
Så er jeg da glad for at høre, at fru Tina Nedergaard også mener, at det er et stort problem, at hver fjerde eller femte so bliver aflivet, inden de nogen sinde når slagteriet.
Den dødelighed skal vi have mere frem i lyset - både de selvdøde søer og der, hvor man hiver boltpistolen frem og skyder dem, fordi sagen så er slut.
Det er jo for mig et tegn og et symptom på, at der er en produktionsform, der ikke er god, og som skal ændres, hvis man vil blive ved med at have den form for produktion.
Og det er der, vi skal skride ind.
Det håber jeg at Venstres ordfører er enig i.
Tina Nedergaard (V), 2008-03-11:
For at svare på det første først, hvordan vi spotter dem, der har brug for noget ekstra opsyn og noget ekstra kontrol, vil jeg sige, at det f.eks. er i kvægbesætninger vi har en lang række informationer om, hvordan det forholder sig i den enkelte besætning.
F.eks. ved vi, hvordan tidligere 5-procents-besøg er forløbet, og om der er anmærkninger; vi ved noget om dødeligheden i besætningerne, hvilket kan give en indikation af, om der er problemer i besætningen; vi har viden om medicinforbruget m.v.
Det er nogle klare indikatorer, som allerede benyttes af de offentlige myndigheder, og den benyttelse kunne vi måske udvide.
Det synes jeg bare vi skal være åbne over for i forhandlingerne, så vi prøver at kigge på det.
Med hensyn til egenkontrol og at man bare skal lave en masse egenkontrol, som så ligger hen, vil jeg sige, at det i hvert fald ikke er Venstres opfattelse.
Tværtimod synes jeg, at det er så godt, at regeringen har iværksat det her arbejde, for det betyder, at vi har en mulighed for at gå ind og kigge på, hvordan vi kan følge op på egenkontrollen - som vi lige har iværksat, og som er meget ny i den form, den har i dag.
I Venstre er vi faktisk noget optaget af at se på, at når vi i forvejen har dyrlæger, der kommer ud til besætningerne, og som har anmeldelsespligt ifølge dyreværnsloven, så anerkender vi, at dyrlægen er i stand til at påtage sig et stort ansvar.
Det ansvar kan vi måske udvide og måske endda udvide det område, inden for hvilket sundhedsrådgivningen finder sted.
Det er udgangspunktet for Venstre, at vi går ind i de her forhandlinger med et åbent sind, med hensyn til hvordan vi kan sikre, at egenkontrollen så også virkelig nytter, for formålet er dyrevelfærd og ikke afstraffelse.
Bjarne Laustsen (S), 2008-03-11:
Vi er enige om, at kontrollen skal være risikobaseret, og at vi skal have et egenkontrolprogram, og derfor er der to spørgsmål, jeg gerne vil stille: Hvis vi er enige om, at der er nogle steder, hvor nogle skal kigges ekstra efter i sømmene, hvordan får vi så spottet dem?
Hvordan udpeger vi de landmænd, der så skal have de her ekstraordinære besøg?
Det er det ene.
Det andet er - og det må fru Tina Nedergaard også medgive mig - at man i veterinærrapporten siger: egenkontrol, yes.
Men hvem skal se det?
Det skal ikke sendes ind, der skal ikke gøres noget ved det; det skal bare ligge ude hos landmanden i store stakke, og hvert 20. eller 30. år kommer der så måske nogen og kigger på det.
Er det optimalt, at det egenkontrolprogram ikke bliver kigget efter, når nu landmanden har haft ulejlighed med at stå og udfylde det?
Lene Espersen (KF), 2008-03-11:
Jo, det er da klart, at en kombination er bedre end bare tilfældigt at køre alle igennem, men så kommer man ind i et nyt problem, hvis man skal se det med forslagsstillernes øjne.
For hvis man begynder at sige, at man også vil køre risikobaseret kontrol, skal man jo have endnu flere kontrolbesøg, for at alle kan nå at blive besøgt, og da vi i forvejen har mangel på dyrlæger, kommer vi til at mangle endnu flere.
Så jeg synes jo ligesom ikke, det er med til at løse de problemer, der er i forbindelse med dyrevelfærd.
Jeg tror på, at den bedste måde, hvorpå man får løst de problemer, der er ude i besætningerne, er ved, punkt 1, at sørge for, at man målretter den kontrol, der er, til de besætninger, hvor der er et problem, punkt 2, at sørge for at få egenkontrolprogrammerne op at køre, punkt 3, rådgivning, som jeg tror, hvis man endelig skal prioritere ressourcerne, er en langt, langt bedre måde at bruge pengene på, end ved bare bevidstløst at gå ud og kontrollere besætninger, fordi alle skal have besøg hvert tredje år.
Det tror jeg ikke man får meget dyrevelfærd for pengene ved; der kunne pengene bruges klogere.
Per Clausen (EL), 2008-03-11:
Nu mener jeg jo ikke, at der er så stor forskel på, om man indgår en aftale med nogle importører i udlandet om, under hvilke forhold produktionen skal foregå, hvorpå det bliver kontrolleret, eller om man, som det også sker i Danmark, med udgangspunkt i en lovgivning, nogle regler, der er i Danmark, gennemfører en produktion, hvorpå der er en interesse i at kontrollere, at det faktisk bliver overholdt.
Jeg kan ikke se, at der er nogen principiel forskel på de to ting.
Det, jeg gerne vil spørge justitsministeren om, er, om hun ikke kan se, at man faktisk godt kan kombinere det her forslag med også at have en kontrol, som er målrettet, i forhold til at man kommer oftere de steder, hvor man har en mistanke om at der er et større behov for besøg - jeg tror, vi alle sammen er enige i, at en rent mekanisk kontrol ikke er den bedste måde at bruge ressourcerne på - altså at man ud over at have en kontrol, som er baseret på det, man opfatter som et behov, også har en kontrol, som er tilfældig.
Lene Espersen (KF), 2008-03-11:
Jeg synes, der er meget stor forskel på de to typer kontroller, som hr. Per Clausen her taler om.
I det ene tilfælde er der tale om en fuldstændig tilfældig stikprøvekontrol, hvor det offentlige går ud og kontrollerer x antal besætninger - fuldstændig tilfældigt: Man trækker bare nogle numre ud og går ud og kontrollerer dem.
Som jeg har forstået det andet system - nu skal jeg ikke gøre mig til ekspert på området - handler det om at indgå en aftale om, at de dyr, der eksporteres, er produceret under bestemte vilkår, i en bestemt sundhedstilstand osv.
Der forpligter man sig til at gøre nogle ting, der laver man en handel.
Det mener jeg altså er en noget anden situation.
Det er muligt, at jeg ikke har godt nok kendskab til eksportområdet til at svare særlig fyldestgørende på spørgsmålene, og det beklager jeg selvfølgelig, men sådan har jeg forstået det er.
Jeg mener helt grundlæggende, at det, som det her beslutningsforslag handler om, og det, vi diskuterer her i dag, er en ordning med stikprøver, hvor man kører rundt og kontrollerer alle i en 3-årig cyklus.
Der er min pointe bare, at der er masser af besætninger, der har styr på dyrevelfærden, og som gør det godt.
Jeg synes, det mest formålstjenlige er at fokusere på, at de skal blive ved med at være gode og også gerne endnu dygtigere med egenkontrol, men primært rette kræfterne - også myndighedskræfter - derhen, hvor der er et problem.
Det tror jeg er den måde, hvorpå vi får mest dyrevelfærd.
Per Clausen (EL), 2008-03-11:
Nu er jeg helt enig med justitsministeren i, at det her forslag er helt utilstrækkeligt, hvis det handler om at skabe ordentlig dyrevelfærd;
det er jeg helt enig i.
Men jeg kunne godt tænke mig at få justitsministerens svar på: Hvordan kan det være, at man på eksportmarkederne - både når man snakker om det engelske eksportmarked, og når man snakker om det amerikanske eksportmarked - faktisk har det grundsynspunkt, at man gerne vil udøve kontrol med, om de aftaler, der er indgået, også bliver overholdt?
Altså, hvad er det, der får ministeren til at mene, at det på det område ligesom er os, der har den helt rigtige holdning til det her, når vi fritager landmændene fra stort set enhver risiko for at blive udsat for uvildig kontrol?
Lene Espersen (KF), 2008-03-11:
Jeg vil sige til hr. Kristen Touborg, at som jeg også redegjorde for i min tale, gør fødevareministeren sig jo allerede overvejelser om, hvorvidt der skal laves en obligatorisk ordning, hvor man får sundhedsrådgivning en gang årligt.
Det er der allerede i dag på rigtig mange bedrifter, og det synes jeg da vil være en ganske fornuftig vej at gå.
Men jeg vil fastholde, at i en situation, hvor vi faktisk har en kontrol af en vis størrelsesorden, nemlig over 1.000 kontrolbesøg om året, og der er mangel på dyrlæger, synes jeg sådan set, at når et sagkyndigt udvalg er kommet med en rapport, skal man lytte lidt til, hvad det er for nogle råd, det kommer med, og det er altså for det første at sørge for at målrette kontrollen mod de steder, hvor der er problemer, og for det andet at løse de grundlæggende problemer og gøre det forebyggende arbejde ved at sørge for, at der er rigtig gode egenkontrolprogrammer, og eventuelt supplere dem med det, som jeg kan forstå at fødevareministeren er i gang med.
Det er jo den slags initiativer, der udgør det lange, seje træk, der på længere sigt kan medvirke til at skabe bedre dyrevelfærd i de besætninger, hvor der er et problem i dag.
Kristen Touborg (SF), 2008-03-11:
Når ministeren udlægger det sådan, at tillid er godt, men kontrol er bedre, er det en forkert udlægning af det, jeg mener.
Jeg mener, at tillid er godt, men kontrol er nødvendig, og det vil jeg gerne vedstå.
Så vil jeg godt sige, at når ministeren så stærkt fremhæver, at en praktiserende dyrlæge vil være god til det her, er der lige det lille problem, at den praktiserende dyrlæge er lønnet og ansat af bonden og derfor vel ikke er fuldstændig uvildig i sin vurdering af, hvad der foregår.
Men jeg vil godt spørge ministeren: Når det nu er sådan, at svinene, som skal sælges til England, faktisk skal kontrolleres en gang hvert år, finder ministeren så, at det er fuldstændig overflødigt?
Er det sådan, at det, som englænderne og slagterierne har indgået aftale om, fordi de mener, at ikke engang kontrol hvert tredje år er nok, og producenterne af svin til England gør det hvert år, er helt tåbeligt?
Lene Espersen (KF), 2008-03-11:
Jeg tror bare, at hvis man skal løse de problemer, der er med dyrevelfærd, er kontrol i sig selv bare ikke godt nok.
Det, der primært skal til, er en rigtig god rådgivning og en målretning af den kontrol, der finder sted, til de steder, hvor der rent faktisk er et problem, og så tror jeg på sådan noget som egenkontrolprogrammer.
De bygger jo på tillid, så det offentlige ikke nødvendigvis behøver at komme ud hvert 50. år.
Hvis tingene fungerer, og dyrlægen synes, det går godt, behøver det offentlige sådan set ikke gå ud og kontrollere, for så går det fint.
Egenkontrolprogrammer er vejen frem.
Hvorvidt andre end dyrlæger vil kunne varetage opgaven er jeg simpelt hen ikke klædt på til at kunne svare på fra talerstolen her i dag.
Det er selvfølgelig noget, man kan diskutere under udvalgsbehandlingen, men det, som jeg tror er helt afgørende for at få bedre dyrevelfærd, er, at de, der besøger besætningerne, og gør det regelmæssigt, at de kender besætningerne og kender de problemer, der er, så de kan yde en optimal rådgivning om, hvordan man får løst problemerne.
Det nytter med andre ord ikke, at der kommer en, der aldrig har været der før, og at der kommer en ny hver gang, så man ligesom skal starte forfra.
Jeg tror meget på, at princippet om gensidighed og kendskab til problemerne er noget, der også kan være med til at målrette de løsninger, der skal til.
Line Barfod (EL), 2008-03-11:
Ministeren bliver ved med at tale om tillid, men når vi snakker om, hvordan retssystemerne er bygget op - og det gælder jo ikke kun i Danmark, men i hele den vestlige verden - så bygger de jo netop ikke på tillid.
Hvis de byggede på tillid, så behøvede vi jo ikke hele systemet med domstolskontrol, forsvarsadvokater osv.
Hvis vi bare sagde, at vi altid har tillid til, at vores myndigheder træffer de rigtige afgørelser, så behøvede vi ikke at have domstolskontrollen, så behøvede vi ikke have forsvarsadvokater.
Vi har jo netop opbygget et system, hvor vi stræber imod, at vi så vidt muligt skal have lige muligheder på begge sider.
Det er det, som Fru Justitia illustrerer med vægtskålene.
Man skal som udgangspunkt have muligheder på begge sider for at kunne have en retfærdig rettergang, og det er det system, ministeren sætter ud af kraft, når hun siger, at vi bare skal satse på tillid, og at hvis vi kræver, at vi har et almindeligt balancesystem med muligheder for domstolskontrol og forsvarsadvokater, så betyder det, at vi ikke har tillid til myndighederne.
Så bliver det jo en debat, der bliver ført i hvert vores rum, så snakker vi jo slet ikke samme sprog, fordi det ikke plejer at have noget at gøre med den måde, vi opbygger vores retssystemer på.
Lene Espersen (KF), 2008-03-11:
Jeg vil sige til fru Line Barfod, at jeg altså mener, at fru Line Barfod forsøger at gøre den her sag langt, langt værre, end den er.
Vi har i dag et samarbejde i EU mellem en lang række lande, hvor vi også har et samarbejde i forbindelse med politimyndigheder og på det strafferetlige område.
Vi har tillid til hinandens domstole, og det lovforslag, vi behandler i dag, vedrører så, hvordan man sikrer sig beviser, der f.eks. er ved politimyndighederne i Sverige, og som dansk politi har brug for.
Der har man så valgt at sige, at i og med at vi har tillid til hinandens domstole, er det også unødvendigt i forbindelse med en kendelse, hvor man vil sikre sig beviser fra et andet land, at det skal igennem to instanser: først den nationale instans, altså i det land, hvor man ønsker at undersøge beviset, og så efterfølgende i det land, hvor beviset er.
Det er ikke nødvendigt.
Men jeg synes altså ikke, at der er nogen grund til at svinge sig op i det højere juridiske skoleridt og problematisere det så voldsomt, som fru Line Barfod gør.
Der er tale om at sikre beviser, der er tale om krav om proportionalitet for den anerkendende myndighed, hvad enten det er domstol, dommer eller andre, der skal udfærdige bevissikringskendelsen.
Og i og med at det er medlemmer af EU, det er lande, der efterfølger al lovgivning, har jeg altså svært ved at se, at det her ikke i sidste ende kommer til at handle om, hvorvidt man har tillid til de lande, man samarbejder med.
Line Barfod (EL), 2008-03-11:
Jeg synes, at det er meget, meget lidt betryggende, at ministeren ikke mener, at det er nødvendigt at sikre, at man f.eks. har en advokat, man kan snakke ned.
Jeg kunne forstå, hvis ministeren sagde, at det af forskellige grunde er nødvendigt at gå så hurtigt frem, fordi vi ikke kan vente på det arbejde, der nu er foregået i flere år, med at finde ud af, hvordan vi sikrer, at folk får den nødvendige advokatbistand og retssikkerhed.
Men jeg mener, at det er et problem, at ministeren siger, at det slet ikke er nødvendigt, og at man bare skal tillid til hinanden, og så behøver man slet ikke de normale retssikkerhedsgarantier.
Så nytter det jo ikke noget, at ministeren hiver arrestordren frem, for ministeren ved udmærket, at den har vi protesteret mindst lige så voldsomt imod, som vi gør mod bevissikringskendelsen.
Og der har jo også været eksempler fremme på, hvad det er, arrestordren bliver brugt til.
Folk bliver udleveret til et andet land - ikke for store, alvorlige forbrydelser, som var det, der var tankegangen bag den, og det, man brugte som argument, men f.eks. for at have stjålet en pattegris eller to bildæk.
Det synes jeg altså viser noget om, at når først man har lavet de her instrumenter, er det småsager, man også bruger det på og ikke kun de store sager, man bruger til at argumentere det igennem med.
Lene Espersen (KF), 2008-03-11:
Jeg vil sige til hr. Morten Messerschmidt, at jeg tror, at man må konkludere, at vi nok bare grundlæggende er meget uenige om tilgangen til det her spørgsmål.
Og jeg tror, at uanset hvor lang tid debatten varer i dag, så når vi nok ikke hinanden i et eller andet fælles kompromis.
Det samme må jeg også sige til fru Line Barfod.
Selvfølgelig skal være retssikkerhed, og selvfølgelig skal der være retsgaranti - det mener jeg også at der er i samtlige EU-lande.
Jeg synes, at det, som Enhedslisten taler om, er sådan en slags dobbelt garanti for alting, og jeg synes, at den ordning, man er nået frem til her, er en fuldt ud betryggende ordning.
Jeg synes en gang imellem, at det er sådan en lidt underlig debat, der kan udspille sig sådan en tirsdag eftermiddag.
Nu har den europæiske arrestordre fungeret i rigtig mange år.
Det er en mekanisme, som indebærer, at vi udleverer danske statsborgere til retsforfølgning i udlandet efter en positivliste.
Hvis forbrydelsen er på den positivliste, er det ud til retsforfølgning i et andet land.
Her taler vi om at sikre beviser, og så gør man det til et meget, meget stort problem.
Jeg synes faktisk, at på de mange områder, hvor vi allerede i dag har gensidig anerkendelse, har vi valgt at sige, at vi har tillid til hinanden og til de afgørelser, der bliver truffet ved domstolene i de andre EU-lande.
Jeg synes faktisk, det har vist sig, at det er en tillid, som har vist sig at kunne holde vand.
Så jeg har lidt svært ved at forstå, at man problematiserer det at sikre sig beviser fra andre medlemslande til brug for en sag i et andet EU-land.
Men som sagt tror jeg ikke, at vi når til enighed om det i dag.
Jeg vil blot sige, at vi jo fra dansk side - et flertal i Folketinget hele tiden har sagt, at vi synes, at den rigtige vej at gå i EU-samarbejdet er gensidig anerkendelse, hvor vi anerkender hinandens systemer frem for at harmonisere lovgivningen.
Og det synes jeg at det her er et rigtig godt eksempel på.