Margrethe Vestager (RV), 2009-10-08:
Danmark var et godt land at leve i.
Vi havde skabt et samfund baseret på gensidig tillid og respekt.
Vi havde skabt et rimeligt samfund, hvor de bredeste skuldre bar de største byrder.
Nu er vi et samfund i økonomisk krise.
Der mangler vilje til at sikre den økonomiske holdbarhed, og en højkonjunktur er sløset bort uden tilstrækkelige reformer og uden blik for fremtiden.
Alt for længe har de danske dyder været taget for givet, og rummeligheden er blevet mindre og tolerancen smallere og smallere.
Det eneste, jeg for alvor kan genkende fra statsministerens smukke danmarksbillede, er, at der er ting, vi kan gøre bedre – mange ting!
Ikke sådan bagatelagtige få her og nu-justeringer eller mere straf og flere forbud.
Og uanset om jeg træder to skridt frem eller to skridt tilbage for at se på vores Danmark, så er der meget, der sejler, meget at forandre og meget at tage ansvar for.
For der er brug for det.
For os er det vigtigt, fordi vi arbejder med to spørgsmål.
De er sådan set enkle nok: Hvad skal vi leve af?
Hvordan vil vi leve med hinanden?
Hvad skal vi leve af?
Tjah, kommende generationer skal i hvert fald finde ud af det, for de skal både finansiere renteudgifterne af den statsgæld, der opbygges dag for dag for dag, og de skal afdrage på den gæld.
Samtidig skal de arbejde længere, end vi kommer til at gøre, for generationerne på arbejdsmarkedet bliver mindre, og der bliver flere og flere at forsørge.
Det, de kan få af Dansk Folkeparti og dets støtteregering, er fodlænker, kriminalisering, inddragelse af børnepengene, besparelser på deres uddannelse.
Samtidig viser hverken Dansk Folkeparti eller dets støtteregering tegn på reel vilje til at gennemføre de reformer, der skal gøre fremtidens økonomi holdbar.
Det er faktisk værdipolitik – rigtig værdipolitik.
For dårlig økonomi bliver altid til dårlig hverdag for de mest udsatte og sårbare mennesker i vores samfund.
De er nogle af dem, der mærker det allerførst.
Det slår hårdt.
Det er mennesker med handicap, som skal kæmpe for indlysende rettigheder, mennesker med psykiske sygdomme, som oplever, at de kommer bagest i køen til andres indlysende rettigheder, f.eks. til rettidig behandling.
I denne uge har vi fået endnu mere dystre tal.
Men vi vænner os jo til det, for det er altid værre, end regeringen frygter.
Der er brug for at skabe sig et overblik og for at krisen giver anledning til at gøre op med de tabuer, der har sænket sig over dansk politik.
Tabuet om reformer, tabuet om en helt nødvendig modernisering af vores dagpengesystem, tabuet om efterlønnen.
Der er god grund til at gøre det.
En enkel og i virkeligheden ikke særlig dristig ting kunne jo være bare at fremrykke justeringen af efterlønnen, hvis modet til helt at afskaffe den fortsat svigter.
For det ville være det bedste, der ville stadig væk være mulighed for at give de mennesker, der har brug for at kunne trække sig tilbage, den mulighed.
Opgøret med de tabuer kan give os en nøgtern, åben debat om kravene til dansk økonomi og dermed også det nødvendige rum til at investere i, så den økonomiske krise vender.
For mens nogle insisterer på at diskutere lavalder, burkaer, forældrestraf og dårlig opdragelse, er der mennesker, der mister deres arbejde, virksomheder, som kommer i problemer, en økonomi, som fortsætter på vej ned ad bakken.
Der er brug for overblik, brug for en vækststrategi for at komme ud af krisen og ind i reformernes årti, sådan at vi kan investere i uddannelse, forskning, grønne løsninger, højteknologi og innovation.
Og det skal være nu.
For det må være regeringen åbenbart, at dens privatiserende kriseløsningsstrategi ikke virker.
Hvad skal vi så leve af?
Jo, på den måde kan vi blive til et grønt vidensamfund, og det begynder med en grøn vækstplan, med en folkeskole, der reelt har tilbud til alle børn, og som er velholdt og bygger på et fundament af tillid.
Vi har lavet et skatteforslag, »Skat der virker«, en ændring af skattesystemet, så det bliver grønnere og tilskynder til at arbejde.
Vi har lavet et reformprogram, som sikrer en ansvarlig økonomi, så vi ikke skal skære på hjælpen til de syge, til de ældre, der har brug for pleje, og til børnene.
Hvordan vil vi så leve med hinanden?
Vores forhold til hinanden, måden, vi passerer hinanden på på fortovet, står ved siden af hinanden på i køen, på biblioteket eller i supermarkedet, diskuterer på i boligforeningen eller som frivillige i sportsklubben, ja, hele den måde, vi lever sammen på, er sat til diskussion.
Jeg oplever, at der bliver mere og mere angst, den er mere udbredt end den influenza, som vi alle sammen hele tiden vasker hænder for at undgå.
Som fru Pia Kjærsgaard sagde ved et debatmøde for nylig, da hun blev foreholdt, at der kun er omkring 200.000 muslimer i Danmark: Jamen det føles som 800.000.
De Konservative har det følte skattetryk, og det vil vist altid være for stort.
Dansk Folkeparti har åbenbart også sådan en muslimfølelse, nemlig den oplevelse, som de hver dag forsøger at pådutte os andre, af, at vi er ved at blive oversvømmet, underlagt, fordrevet fra vores juletræer, vores nøgenbadning og den tvivlsomme dyrevelfærd i svineindustrien.
Giv os Danmark tilbage: Det stolte, frie, omsorgsfulde, venlige land; det, som vi har bygget, det, som vi kan bygge, noget, som er værd at bygge på gennem krisen, gennem reformer.
De to spørgsmål, nemlig hvad vi skal leve af, og hvordan vi vil leve med hinanden, hænger selvfølgelig sammen.
For uanset hvor rige vi er, uanset hvor rige vi end bliver, er det kun noget værd, hvis vores samfund er værd at leve i, hvis vi tør leve med hinanden, og det er bestemt ikke altid nemt.
Men tænk, hvor frigørende det er for hver enkelt af os at vide, at mangfoldigheden også er vores mangfoldighed, hvor frigørende det ville være, hvis vi vidste, at vi havde tillid til hinanden og frihed til at gøre sit og tænke sit.
Det bliver et samfund bedre af.
Det danske samfund ville også blive bedre, hvis vi var helhjertede medlemmer af Den Europæiske Union, men på statsministeren så jeg intet gult.
Jeg hørte faktisk præcis det samme som fru Pia Kjærsgaard.
Ikke så meget som spidsen af en stjerne var der tilbage på statsministeren.
Hvor var det personlige engagement i den europæiske vision?
Jeg tror, det er fuldstændig rigtigt, at det er sendt på aftægt.
Derudover må man sige, at det virker, som om regeringen synes, at alle har godt af pisk.
Jeg ved ikke, om det kommer af egen erfaring, jeg har den ikke.
skal have det, enlige, der selv vælger at blive gravide, skal have det, børn, der trænger til et eller andet, skal have det.
Selv FN-organisationer trænger til at få pisk.
Det er virkelig betænkeligt, at netop det strafferedskab på den måde nyder fremme i regeringens pædagogiske tænkning, eller hvad man nu skal kalde det.
Der er faktisk brug for det modsatte.
Vi har et bud på at stoppe bandekrigen, at gøre uddannelserne ordentlige og attraktive, at bryde papirtyranniet.
Det er jo absurd, hvad der bliver spildt af tid.
Så har vi brug for at genoprette værdigheden.
Det er tankevækkende, at det fortsat skal være sådan, at Dansk Folkeparti og dets støtteregering kan sende mennesker ud til en fuldstændig uvis fremtid, til en sikkerhed, som de hverken kan eller vil garantere.
Vi har en idé om, hvordan Danmark kan blive fuldt medlem af Den Europæiske Union, og efter vores mening kan det kun gå for langsomt, hvis man vil gøre noget ved organiseret kriminalitet, nemlig bekæmpe den og sørge for, at den ikke præger det danske samfund, og vil gøre noget for miljøet, klimaet og mod kapitalens rå magt.
Sidst, men ikke mindst, står vi sådan set over for et af de mest afgørende valg i Danmark, nemlig kommunalvalget og regionsvalget.
Meget af den velfærd, vi har diskuteret her i dag, bliver til virkelighed der.
Derfor er det vigtigt, at det også bliver en del af regeringens arbejde at genoprette tilliden mellem kommuner og stat, sådan at det, der foregår i kommunerne, er politisk arbejde og ikke bare administration.
Det er en dagsorden for det næste Danmark, en rigtig god begyndelse, et Danmark efter Dansk Folkeparti og dets støtteregering, et mangfoldigt, et frit, et venligt, stolt Danmark.