Dan Jørgensen (S), 2014-01-23:
Jeg kan godt forholde mig til det.
Når jeg ikke umiddelbart kastede mig ind i det, var det egentlig et forsøg på at undgå at være polemisk.
Jeg forstår på spørgerens måde at henvende sig på, at det så nok bliver svært.
Det er fra en lidt anden debat, der handler om våbenkontrol.
Derovre siger man: Guns don't kill people, people kill people.
Derfor skal man ikke forbyde, at man har våben, fordi det jo er ejeren, der bruger våbnet forkert, og derfor er det ejeren, man skal sanktionere, og ikke køb og salg af våben.
Det er samme argumentation, som Liberal Alliance her fremfører, nemlig at der ikke er nogen hunde, der i sig selv er farlige, for det er ejerne.
Derfor kan det ikke nytte noget, at man regulerer hundene.
Det er regeringen uenig i.
Lad mig sige lidt om bare nogle af de her hunde.
Altså, Dansk Kennel Klub, som skal siges heller ikke at støtte alt i lovforslaget, anerkender, at der er forskel på forskellige typer hunde.
Der er f.eks. nogle af de her hyrdehunde og vagthunde fra Syd- og Østeuropa og Asien, som er avlet til – og nu læser jeg højt: at skambide eller slå indtrængende ihjel.
Det er altså ulve og bjørne.
Det er ikke nogen familiehund, vi taler om her.
Der er i Danmark ikke nogen grund til at købe en hund for at beskytte sig selv mod ulve og bjørne.
Det er der ikke nogen grund til.
Det er derfor, de er på listen.
Jeg er ikke zoolog.
Men det er noget, de eksperter, som man rådførte sig med, dengang man lavede listen, har sagt.
Den ekspertgruppe, jeg refererede til før, sagde også, at hvis man skulle indføre sådan en forbudsliste, måtte det nødvendigvis være med den form for bevisbyrde, fordi det ville være det eneste, der var muligt.
Det, man vil kunne gøre som hundeejer, er at fremlægge f.eks. hundens stambog eller en erklæring fra personer, som kan redegøre for hundens afstamning.
Og så må det generelt siges, at hvis man køber en hund, som udseendemæssigt har træk, der er fælles med de forbudte hunde, så tror jeg, det må anbefales, at man er særlig opmærksom på at få den dokumentation.
Når det så er sagt, så fornemmer jeg egentlig ikke nogen sådan fjendtlig undertone i spørgerens måde at fremstille den her bekymring på, så skulle vi ikke i udvalgsarbejdet se nærmere på, hvad der kunne være af muligheder for at forbedre retssikkerheden her.
Der har været nævnt dna-test, hvis jeg lige kort må nævne det også.
Umiddelbart har ministeriet undersøgt mulighederne, og det er faktisk muligt rent videnskabeligt at oprette sådan et register, men det er ikke helt uproblematisk, og nogle af udfordringerne knytter sig til, at hvis man skal lave sådan en genbase, er det måske ikke sådan helt ukontroversielt: Hvor ligger procentdelen af en hunds arvemateriale i forhold til at vurdere hunden?
Og derudover vil man også blive nødt til at finde ud af, hvordan man kan identificere hunde, som importeres fra andre kontinenter, fordi genmassen er forskellig i USA, Afrika, Australien osv., så man passer på, at man så ikke bare åbner for import fra de steder.
Og der er en lang række andre bekymringer.
Men altså, det er ikke, fordi jeg har nogen ideologisk modstand imod det.
Tværtimod er jeg ligesom spørgeren meget optaget af, at vi sikrer en retssikkerhed.
Jeg ved også, at spørgerens parti støttede den oprindelige lovgivning, hvor der jo var endnu mindre bekymring omkring det her, så jeg er sikker på, at spørgeren har forståelse for, at det ikke er et spørgsmål, som det er meget nemt at svare på.
Men jeg vil hvert fald gerne her give tilsagn om, at det er noget, vi skal se nærmere på i udvalgsbehandlingen.
Først vil jeg gerne sige tak til ordførerne for gode indlæg, og jeg synes også, vi har haft en god og konstruktiv debat om lovforslaget.
En lang række interessenter har udtrykt ønske om, at der skulle ske ændringer af bestemmelsen om skambid, og jeg mener, at de foreslåede ændringer betyder, at hundeejernes retssikkerhed nu styrkes og trygheden øges.
Der er med forslaget fastsat en klar fysisk definition af begrebet skambid, og det bliver præciseret, at omstændighederne omkring en bidepisode skal indgå i vurderingen af, om hunden bør aflives.
Derudover bliver det fremover muligt at inddrage hundesagkyndige i vurderingen af skambidssager, hvilket også har været et stort ønske blandt interessenter og hundeejere.
I forbindelse med indførelsen af forbudsordningen i 2010 blev der lavet et meget grundigt arbejde i Udvalget om hunde, der anbefalede, at hvis der skulle indføres en forbudsordning, skulle den se ud, som den ser ud i dag.
Regeringen mener ikke, at der efterfølgende er kommet ny viden til, der giver anledning til at ændre på den gældende forbudsliste.
Evalueringen af forbudsordningen viser i øvrigt, at der er opbakning til forbudsordningen i befolkningen, og meget tyder på, at den har haft en positiv effekt på borgernes oplevelse af sikkerhed og tryghed.
Derfor bevares hundelovens forbudsordning i lovforslaget.
Lovændringen betyder også, at regler om hunde, herunder indfangning at strejfende hunde, nu samles i hundeloven.
Så er der mark- og vejfredsloven.
Strejfende hunde og katte kan være årsag til mange stridigheder mellem borgere.
Spørgsmålet om, hvorvidt det fortsat skal være tilladt at skyde eller på anden måde aflive andres hunde og katte, når dyrets ejer er advaret om det, er virkelig noget, der deler vandene og bringer følelserne frem.
Det viser de mange henvendelser, vi har modtaget
, bl.a. siden den konkrete sag om en hund, der hedder Balder.
Jeg mener ikke, at det skal være tilladt at skyde en strejfende hund eller kat eller tamkanin.
Det har været meget afgørende for mig at finde den rette balance mellem hensynet til dyrene og deres ejere og så dem, der følger sig generet af dyrene.
Det mener jeg vi har gjort.
Som ejer af et dyr har man pligt til at holde styr på sit dyr, og derfor skal der også fortsat være konsekvenser, når ejeren lader dyret strejfe.
De nuværende bestemmelser om, at man kan nedskyde strejfende kæledyr, går efter min mening for vidt.
Mit fokus er at ramme sløsede ejere frem for at skyde kæledyret.
Derfor mener jeg, at ejere af dyr, der er til væsentlig gene, skal kunne straffes med bøde.
Samtidig foreslår jeg, at man laver en hjemmel til, at politiet kan internere hunde, der strejfer på privat grund.
Politiet skal selvfølgelig prioritere mellem opgaverne, og derfor er der nogle gange andre opgaver, der bliver prioriteret først.
Jeg foreslår derfor, at politiet kan overdrage opgaven til en tredjepart, f.eks. et dyreinternat.
Ejeren kan hente hunden der, hvor den er interneret, og blive pålagt at betale udgifterne i forbindelse med optagelsen.
Det rammer sløsede hundeejere på pengepungen; de kan få en bøde, og de skal betale for en eventuel internering.
Hensigten er at styrke incitamentet til at sørge for, at ens dyr ikke strejfer.
Bestemmelserne skal først og fremmest virke præventivt.
Det vil naturligvis som i dag fortsat være lovligt at fjerne dyret fra sin grund på forsvarlig måde, f.eks. ved at jage det væk eller forsøge at indfange det.
Det vil også fortsat være tilladt at skyde eller på anden måde aflive dyret, hvis det angriber andre husdyr eller er til fare for mennesker eller ejendom.
Jeg foreslår desuden, at vi tager hundene ud af mark- og vejfredsloven og samler reguleringen af hunde i hundeloven.
På den måde gøres regulering af hunde mere enkel; det skaber klarhed over, hvad der gælder i forhold til hunde.
Endelig ønsker jeg at fjerne muligheden for at opkræve optagelses- og godtgørelsespenge.
Det er en mindre forenkling af reglerne.
Afslutningsvis vil jeg sige, at jeg ser frem til forhandlingerne i udvalget.
Da den her forbudsordning blev indført, blev den indført på baggrund af anbefalinger fra eksperter, som sagde, at hvis I skal have en forbudsliste, så er det de her 13 racer, der skal med.
Det er ligesom for at sige, hvad bevæggrunden har været, og hvordan man har vurderet det.
Det er ikke noget, som politikere har siddet og sjusset sig frem til.
Det er at tage de anbefalinger meget alvorligt.
To af de racer var allerede forbudt og har været det siden 1991.