Holger K. Nielsen (SF), 2016-05-27:
Hun var vildt rystet.
Det kan ikke være rigtigt, far, sagde hun, hvad er det her for noget?
Hun var fuldstændig chokeret over, at det kunne lade sig gøre, at en regering nægtede at følge et folketingsflertal.
Jeg tror, det meget godt afspejler, hvordan opfattelsen er af de her ting.
Når man taler med folk uden for det her hus, er ingen jo i tvivl om, at naturligvis må en regering følge det, som et flertal i Folketinget bliver enige om.
Det er da klart.
Sådan er vores demokrati.
Sådan er vores system.
Og derfor var det virkelig chokerende for mange, da det kort tid før jul kom frem, at det faktisk ikke var tilfældet, men at den nuværende regering nægtede at følge et flertal i Folketinget.
Vi har overvejet meget, hvad vi kunne gøre ved det,
og blev så enige om, at vi ville lave et lovforslag – ikke et beslutningsforslag.
Det nytter jo ikke ret meget her, for det vil regeringen ikke følge.
Så derfor var vi nødt til at lave det her som et lovforslag, det siger sig selv, og vi arbejdede faktisk ganske grundigt og ganske længe med det.
Vi havde det også til høring forskellige steder og var enige om, at naturligvis måtte vi holde os inden for grundloven.
Det er derfor, at det for mig at se er uholdbare argumenter, når justitsministeren og andre argumenterer juridisk og siger, at det her ligger uden for grundloven, og at det er grundlovsstridigt.
Men lad os da så få en diskussion af det, og lad os få det udboret, som fru Josephine Fock siger, når vi efterfølgende skal behandle det her i udvalget.
For det er jo på den måde en vigtig principiel diskussion.
Men vi har lagt stor vægt på, at de bestemmelser, der er i grundloven, om regeringens prærogativer og om, hvad regeringen har af rettigheder og pligter, går vi ikke ind og rører ved.
Det er simpelt hen inden for den grundlovsramme, som vi kender, at det her skal virkeliggøres, og den diskussion synes jeg så vi må tage.
Den er som sagt rimelig vigtig principielt set.
Jeg bemærkede mig, at den historiske reference, som ministeren havde, går tilbage til 1963.
For det handler jo om magtfordelingen mellem regeringen og Folketinget, og det er derfor, at det helt fundamentalt er politisk.
Det handler om, hvorvidt regeringen, om jeg så må sige, kan gøre, som den vil, uanset hvad et flertal i Folketinget siger, og at Folketinget skal have mulighed for at få sin vilje udtrykt, uden at man nødvendigvis bliver tvunget til det ultimative våben, som er, at man vil vælte regeringen.
Det er derfor, jeg synes, at det ligesom er relevant at få sagt, at i stedet for at vi sådan skal diskutere det ud fra, at man kunne vælte regeringen, og det så bare bliver en eller anden magtkamp, så handler det om, at der er en politik og et politisk indhold, som et flertal i Folketinget godt vil have gennemført.
Det er regeringen ikke enig med folketingsflertallet i, og hvad er så situationen?
Så er det, vi siger, at der skal være en retlig forpligtelse til, at en regering i den sammenhæng følger folketingsflertallet inden for rammerne af grundloven.
Der er ikke tale om en ændret magtfordeling mellem Folketinget og regeringen.
Der er tale om, at vi korrigerer, fordi regeringen er gået for langt med at udmønte sin magt imod et flertal i Folketinget.
Det er jo det, det her grundlæggende handler om.
Da jeg forleden dag diskuterede det, var der en, der sammenlignede med fodnotepolitikken i 1980'erne, hvor der var en stor konflikt mellem et folketingsflertal og regeringen.
På det tidspunkt var den daværende regering jo rasende på flertallet i Folketinget.
De var rasende over det, men de gjorde det.
Der var ingen, der var i tvivl om, at de skulle gøre det.
Altså, der var ikke noget med, at man bare gik op og sagde: Vi gider ikke følge det her.
Man gik ned i NATO og lavede de her fodnoter, fordi det var det, som folketingsflertallet ønskede.
Derfor synes jeg, at den her magtarrogance, som regeringen udviste i forbindelse med besparelserne på ulandsbistanden, sådan set er noget nyt.
Det er noget nyt, og det er udtryk for, at der er en stigende arrogance hos de partier, der får regeringsmagten, og som føler, som hr. Orla Hav sagde, at stabiliteten kan komme i fare, hvis man gennemfører sådan noget her.
Så hvis man som regering mener, det er et problem, at det er irriterende, og at det ligesom kan skabe lidt forvirring om, hvad man kan fra regeringens side, så må man bare finde sig i det, for det er sådan, demokratiet er.
Vel var det da irriterende for regeringen, da folketingsflertallet før jul besluttede, at de nedskæringer skulle tages væk.
Vel var det da irriterende, men sådan er demokratiets væsen jo, nemlig at selv om det kan være irriterende med det her folketingsflertal, med det her Folketing, når man sidder i regeringskontorerne på Slotsholmen, så er man nødt til at tage det alvorligt.
Det er det, som vores demokrati er bygget op på.
Derfor er det nødvendigt at stramme op på det her, og det er derfor, vi har fremsat det her lovforslag.
Man kan ikke i medfør af debatten påstå, at der er flertal for det.
Jeg takker de partier, der har bakket op om forslaget, Enhedslisten, Det Radikale Venstre og Alternativet.
Jeg håber så under alle omstændigheder, at vi kan få en videreførelse af den principielle debat om det.
Den er i hvert fald vigtig.
Der er løbet meget vand i åen siden 1963, og jeg mener bestemt, der er grundlag for at få en mere principiel debat om forholdet mellem Folketinget og regeringen og om magtdelingen, som den er beskrevet i grundloven, også i forhold til hvad det giver af udfordringer fremover.