Per Clausen (EL), 2010-02-25:
Jeg er nok enig med hr. Simon Emil Ammitzbøll i, at det formentlig er en af forskellene på Liberal Alliance og Enhedslisten, at de er mindre bekymrede for tvang over for nogle af de mennesker, som har svært ved at forsvare sig i vores samfund, end vi er for tvang over for dem, som har gode muligheder for at forsvare sig.
Det er jo nok en klar forskel på Liberal Alliance og Enhedslisten.
Men jeg vil bare gentage mit spørgsmål til hr. Simon Emil Ammitzbøll: Er han ikke enig med mig i, at det er besynderligt, at statsmagten er nødt til at tiltage sig større magtbeføjelser, med henvisning til at der er noget, der ikke virker over for en bestemt gruppe mennesker, opfølgningsaftaler osv.?
Når det så viser sig, at det af den samme tekst klart fremgår, at det har man ikke gjort – man har ikke leveret varen fra samfundets, fra statens side – så siger man, at vi hellere må sørge for at indføre noget tvang, for vi tror ikke, at det ville virke, selv hvis vi gjorde det, vi skulle.
Er det ikke det omvendte af forholdet mellem individ og stat end det, som hr. Simon Emil Ammitzbøll går ind for, når de store frihedstaler skal holdes?
Hvis Folketinget vedtager det her lovforslag, overskrider man en meget vigtig grænse, i forhold til hvornår vi udøver tvang over for borgere, som ikke har gjort sig skyldig i noget som helst kriminelt, nemlig den grænse, at vi går fra at sige, at det gør vi, hvis vedkommende er til fare for sig selv eller andre, til at sige, at det gør vi, hvis der er en formodning om, at vedkommende engang kan blive til fare for sig selv eller andre.
Og det er efter min mening et meget, meget afgørende principielt skridt, som man ikke bør tage, medmindre man har meget gode konkrete begrundelser for, at det ville afhjælpe nogle problemer, der ikke kan løses på anden måde.
Hvad siges der så om det i lovforslagets bemærkninger?
Der står: »Udskrivningsaftaler og koordinationsplaner er i den forbindelse vigtige redskaber, men erfaringerne har vist, at det ikke altid er nok i forhold til at fastholde patienten i den nødvendige behandling.«
Det, der derimod fremgår med lysende klarhed af bemærkningerne, er, at kun et meget lille mindretal af dem, som man har forpligtet sig til at sørge for får udskrivningsaftaler, koordinationsplaner osv., rent faktisk har fået det.
Man har en helt fantastisk, synes jeg, historie om ti konkrete tilfælde, hvor folk efterfølgende har begået kriminalitet, og hvor man kan sige at systemet totalt har svigtet.
Det er altså på baggrund af det, man vedtager at indføre nye muligheder for at udøve tvang over for mennesker, der lider af psykiske sygdomme.
Det er for at sige det rent ud efter Enhedslistens opfattelse udtryk for, at man lader de forkerte betale prisen for mange års omfattende omsorgssvigt.
Så har jeg forstået – og det er jo også rigtigt – at det her er en del af satspuljen.
Det er åbenbart prisen, man skal betale for at få lov til at dele ud af de penge, som arbejdsløse, kontanthjælpsmodtagere og pensionister skulle have haft, at man skal gå med til et lovforslag af den her karakter.
Jeg undrer mig ikke over, at SF's ordfører har en dårlig smag i munden, vil jeg sige.
Det må være meget ubehageligt.
Så kan man sige: Jamen ud over koordinationsplaner og udskrivningsaftaler som alternativ, er det så godt nok?
Nej, det er det næppe, men pointen er jo imidlertid, siger man, at vi også skal se det her forslag i sammenhæng med den store indsats, der er gjort for at løfte det psykiatriske område igennem de senere år.
Prøv nu at spise lidt brød til.
De økonomiske bevillinger til det psykiatriske område har, uanset om man regner alle satspuljemidlerne med, udviklet sig klart, klart mindre positivt end bevillingerne på resten af sundhedsområdet.
Man har systematisk nedprioriteret det psykiatriske område.
Det har konsekvenser, i forhold til om der er det fornødne personale til stede.
Erfaringerne viser altså, at hvis man har flere ressourcer, kan man reducere tvangen.
Det har betydning for, at man ikke skal begynde at snakke om, at nu skal man ikke fremover udskrive folk for tidligt.
Men det gør man jo allerede.
Der er masser af eksempler på, at folk siger, at her bliver mennesker enten ikke indlagt, hvor de skulle indlægges, eller udskrevet for tidligt.
Vi kan konstatere, at der ikke er de økonomiske midler, ikke er de økonomiske ressourcer til at gennemføre en ordentlig opfølgningsindsats.
Så det her lovforslag er en skamstøtte over et folketingsflertal, der ikke har viljen til at løfte det psykiatriske område, men i desperation – og det tror jeg det er, for jeg tror ikke, der er nogen herinde, som ønsker at anvende mere tvang i psykiatrien, end der bliver anvendt nu – griber til denne metode, for så ser det ud, som om man gør noget.
Og det synes jeg er rigtig kedeligt.