Lene Espersen (KF), 2009-12-08:
Jeg vil gerne takke for den brede tilslutning, der er til lovforslaget.
Med forslaget til lov om ændring af byggeloven tager vi nemlig et vigtigt skridt i vores bestræbelser på at nedbringe energiforbruget og dermed CO2-udledningen i Danmark.
40 pct. af det danske energiforbrug stammer som bekendt fra bygningsdriften, og derfor er det også vigtigt, vi tager initiativer, der kan sænke energiforbruget i bygningsmassen.
Lovforslaget skal ses i forlængelse af den energiaftale, som et bredt flertal af Folketingets partier indgik i februar 2008, om den danske energipolitik i årene 2008-2011.
Her er det overordnede mål at nedbringe bruttoenergiforbruget med 4 pct. i forhold til 2006.
Men det er ikke nok, at vi stiller krav til nybyggeriet, for under 1 pct. af bygningsmassen udskiftes om året, så hvis energiforbruget skal sænkes, skal vi også renovere de ældre bygninger, så de får et lavere energiforbrug.
Navnlig skal vi have fat i den store del af bygningsmassen, der er opført før 1979, hvor der for første gang blev stillet reelle krav til nye bygningers energiforbrug.
Samtidig synes vi også, det er væsentligt, og det har flere ordførere også været inde på i dag, at vi tydeliggør, hvem der har ansvaret for byggeriets lovlighed.
Den mest omkostningseffektive måde at nedbringe energiforbruget i eksisterende bygninger på er ved at lade det ske, når bygningsejeren alligevel bygger om eller renoverer.
Med lovforslaget stilles der nu krav om, at bygningsejeren skal vælge rentable, energirigtige løsninger, når gamle bygningsdele skal udskiftes.
Dermed sikres det, at energiforbruget mindskes i takt med den almindelige vedligeholdelse af bygningerne.
Kravene til bygningsdelenes energiforbrug vil blive fastsat i bygningsreglementet i 2010 efter en bred høring, og i den forbindelse vil der blive taget en række hensyn, som jeg tror det vil være meget formålstjenligt blot at repetere her i dag, da mange af ordførerne har været inde på forskellige problemstillinger i den henseende.
For det første vil de nye krav være privatøkonomisk rentable.
Det vil sige, at den merudgift, man f.eks. får ved at investere i et energirigtigt vindue, tjenes hjem i form af de sparede energiudgifter.
Der kan altså være god forbrugerøkonomi i at stille energikrav til komponenter.
For det andet vil det være enkelt og let for bygningsejere at efterleve kravene.
Det skyldes, at kravene stilles som et fast, landsdækkende krav til bygningsdelenes energieffektivitet.
Når en boligejer skal udskifte et vindue eller en varmepumpe, vil de gængse produkter på markedet automatisk leve op til kravene.
Udskiftning af komponenterne betyder i øvrigt ikke, at man samtidig pålægges at gennemføre andre energiforbedringer i bygningerne.
For det tredje vil komponentkravene blive fastsat, så flere producenter kan opfylde kravene, og dermed sikres det, at der fortsat er konkurrence på pris og kvalitet til gavn for forbrugeren.
Og endelig for det fjerde skal de nye krav medvirke til at sikre et sundt og behageligt indeklima samt bevaring af forskelligartet arkitektur.
F.eks. vil fredede bygninger være undtaget fra komponentkravene, og det vil derfor også fortsat være muligt at anvende dannebrogsvinduer.
Når vi i de kommende år stiller en række krav til energiforbruget i bygninger, er det vigtigt, at kravene også overholdes, så de får den ønskede effekt på energiforbruget.
Det gælder for både nybyggeri og renoveringer.
Bygningsejere har fortsat ansvaret over for de kommunale byggemyndigheder, for at byggeriet er opført i overensstemmelse med bygningsreglementet.
Lovforslaget præciserer til gengæld, at den professionelle bygherre, altså entreprenøren, kan have et erstatningsansvar over for bygningsejeren, hvis byggeriet ikke overholder bygningsreglementets bestemmelser.
Det gælder også kravene til energiforbrug, og jeg tror, at bl.a. hr. Jørgen Poulsen spurgte ind til den problemstilling.
Hvis en professionel bygherre f.eks. har opført et parcelhus, der er isoleret forkert, kan bygherren, hvis han har handlet ulovligt, efterfølgende gøres ansvarlig for at dække udgifterne til lovliggørelse af parcelhuset.
Så til de spørgsmål, der er blevet stillet, om, hvad det her måtte koste, og som jeg tror at bl.a. hr. Frank Aaen var inde på:
Vi kan selvfølgelig ikke præcis hundrede procent sige, hvordan hvert enkelt krav i bygningsreglementet vil komme til at blive, men jeg vil bare komme med en umiddelbar vurdering af, hvorhenne vi ligger prismæssigt.
Erhvervs- og Byggestyrelsen vurderer, at et traditionelt standardvindue med ramme og karm af træ på ca. 1,4 m², der i dag kan købes for ca. 1.700 kr., vil blive ca. 50 kr. dyrere, end det er i dag, og at merprisen tjenes hjem inden for de første 3-4 år.
Tilsvarende forventes en oliefyret kedel umiddelbart at blive fordyret med 5.000 kr., og den udgift kan tjenes hjem i løbet af 4-5 år.
For de små cirkulationspumper i varmeanlæg vil merudgiften være mellem ca. 500 kr. og 1.000 kr. om året, og de penge vil være tjent hjem i løbet af 1-2 år.
Samtidig synes jeg, det er vigtigt at understrege, at priserne på mange komponenter ofte vil falde på længere sigt.
Jeg tror også, at hr. Frank Aaen havde den pointe, i og med at det her er noget, der i et vist omfang kan væltes over på andre, f.eks. lejere, at det kunne være interessant at kigge på det samlede regnestykke for at se, hvad det betyder for ens samlede økonomi, hvis man sparer penge på energiudgifter på længere sigt.
Og det betyder faktisk, hvis vi ser tilbage på de stramninger af kravene, der skete med hensyn til gaskedler og varmegenindvendingsanlæg tilbage i 2006, at priserne i dag er faldet til samme niveau, som var gældende, før kravene blev skærpet.
Så det synes jeg er et ret godt eksempel på, at selv om vi skærper kravene, er det ikke nødvendigvis altid ensbetydende med, at prisen stiger på lang sigt; det betyder måske nærmere, at man får nogle konkurrenter ud af markedet, der ikke efterlever kravene, og at man får nye ind, der er med til at gøre det her rentabelt.
Så jeg vil sige, at der har været mange andre og også tekniske spørgsmål til lovforslaget, herunder til de mere generelle bestemmelser, der er, og til de materielle erstatningsregler, og det tror jeg er noget, som er bedst at tage under udvalgsbehandlingen.
Men jeg vil gerne takke for den positive tilgang, der er til forslaget, og jeg ser frem til en god og konstruktiv debat i Boligudvalget.
Indledningsvis vil jeg gerne kvittere for beslutningsforslaget, som ligger på linje med regeringens prioriteter om at reducere energiforbruget i bygninger.
Samtidig er jeg enig i, at det er et godt og sundt princip, at man betaler for det, man bruger.
Dansk Folkeparti har fremsat beslutningsforslag om, at der inden årets udgang udarbejdes lovforslag om at indføre obligatorisk brug af vandmålere for varmt og koldt vand i flerbrugerejendomme, herunder erhvervsejendomme og udlejningsejendomme.
Formålet med beslutningsforslaget er at sikre, at forbrugerne alene skal betale for eget forbrug af koldt og varmt vand, og samtidig vil brug af målere medføre vandbesparelser til gavn for miljøet.
Et krav om obligatorisk måling af vand kan implementeres på forskellige måder, og nu gælder det om at finde den bedst mulige måde at gennemføre forslaget på, så det ikke får utilsigtede konsekvenser.
I den forbindelse er der en række elementer, der bør undersøges nærmere.
For det første vil en overgang til individuel måling af vandforbrug i eksisterende byggeri kræve ændring af den eksisterende lovgivning på flere områder, da forslaget vedrører både lejelovgivningen og byggelovgivningen.
Vurderingen er, at der som minimum skal ske en ændring af lejelovens og byggelovens målerbekendtgørelser.
Besparelserne bør altså være større end den udgift, der er til etablering af målerne.
Besparelsesmulighederne for den enkelte består i, at man kun skal betale for sit eget forbrug, og generelt viser erfaringerne, at folk sparer på vandet, når de selv høster besparelserne.
Det samlede vandforbrug i en ejendom kan falde med helt op til 20 pct. ved opsætning af vandmålere, og desuden er der en større tilskyndelse til løbende at få repareret cisterner og dryppende vandhaner.
For nybyggeri vil omkostningerne ved et krav om måling af vand være til at overskue.
For det eksisterende byggeri kan omkostningerne ved at etablere individuel måling imidlertid blive høje, og det skyldes, at installationerne i nogle tilfælde er indrettet, så der skal installeres op til syv målere i hver lejlighed for at kunne måle det samlede forbrug.
Desuden går rørene på tværs af lejlighedsskel, og derfor vil individuelle vandmålere kræve ombygninger.
Derfor vil det være væsentligt at kortlægge omkostningsniveauet for forskellige bygningstyper samt besparelsespotentialet.
For det tredje bør spørgsmålet om de tekniske muligheder for måling af vand undersøges.
I 1996 blev der indført krav om, at nybyggeri skulle forberedes til installation af målere med henblik på individuel måling af vandforbruget.
Der blev dog ikke fastsat krav om individuel måling, da der på daværende tidspunkt ikke var tilstrækkelig gode tekniske løsninger til måling af varmt vand.
Det er vurderingen, at der siden er sket en udvikling af målere, som vil muliggøre forslaget, men det vil være væsentligt at få det belyst nærmere i forbindelse med udarbejdelse af et lovkrav.
Alt i alt mener jeg som sagt, at det er et godt beslutningsforslag.
For at udarbejde en løsning, der sikrer en fornuftig afvejning af besparelsespotentiale og omkostninger, mener jeg imidlertid, at der er behov for en nærmere vurdering af, hvordan vi fastsætter kravet til det eksisterende byggeri, og samtidig bør udviklingen i målerteknologi og erfaringer med opnåede vandbesparelser analyseres nærmere.
Arbejdsgruppen bør inddrage de relevante organisationer og videninstitutioner på området, og arbejdsgruppen vil kunne afrapportere i foråret 2010, hvorefter vi kan sende et lovforslag i høring.