Per Clausen (EL), 2011-02-25:
Jeg havde jo glemt at tage højde for, at det var sundhedsministeren, der kom, og at jeg skal bruge tid på at køre den her talerstol i stilling igen, men det er der ikke noget at gøre ved.
Ja, det er fint; vi må tage det på os!
Jeg vil starte med at sige, at jeg selvfølgelig er glad for, at ministeren gav en redegørelse for det, som regeringen har gjort.
Det indeholdt ingen overraskelser og ingen nyheder, og det er selvfølgelig heller ikke overraskende.
Man kan jo sige, at vi nu ikke skal fortabe os i det, regeringen har gjort eller ikke har gjort.
Det største problem er ikke det, man gør, men det, man ikke gør, og den nationale Forebyggelseskommission og dens formand og medlemmer har gentagne gange påpeget, at de syntes, det ville være dejligt, hvis regeringen havde fulgt op på de forslag, den er kommet med, i betydelig større omfang, end den har gjort.
Jeg tror også, at det, når man har diskussionen om lighed i sundhed, så er vigtigt at opfatte det på den måde, at det jo er et problem og en udfordring for os alle sammen.
I de seneste måneder er der jo faktisk kommet den interessante diskussion, efterhånden også i Danmark, om, at det at acceptere, at uligheden bliver større, også er en belastning for de mennesker, der tilsyneladende nyder godt af det, nemlig dem, som har deres på det tørre.
Altså, det, som vi alle sammen har gået og ment og syntes og følt, i hvert fald dem i vores del af det politiske spektrum, nemlig at det faktisk også betød noget for mennesker, som havde orden i økonomien og gode vilkår, hvordan andre mennesker havde det, er der nu faktisk nogle som internationalt har forsket i og konstateret er rigtigt.
Så det er altså vigtigt for os alle sammen at sikre, at uligheden ikke vokser, men at vi tværtimod skaber større lighed.
Og jeg tror i virkeligheden, at det for mange af os er allervigtigst på sundhedsområdet, fordi det der er så svært ligesom at sige, at det bare er folks egen skyld og folks eget ansvar, når vi kan se, at det rammer så ensidigt skævt.
Den her debat hænger i grunden et eller andet sted også sammen med den store debat, som foregår i dagens samfund, nemlig den såkaldte efterlønsdiskussion.
Her er der jo nu meget diskussion om, hvorvidt disse efterlønsmodtagere er syge og nedslidte, når de går på efterløn.
Det kan man diskutere.
Men det, man i hvert fald kan konstatere, er, at dem, der går på efterløn, dør flere år tidligere end dem, der ikke gør det.
Så medmindre man tror, at det er det dér med efterlønnen, der slider dem op – golfbanerne og alt det dér – må det jo være noget, der sker inden, og derfor kan vi sige, at hvis man virkelig har den opfattelse, at man generelt set vil sænke det tidspunkt, hvorpå man lader folk forlade arbejdsmarkedet, er man altså også nødt til at gøre en særlig indsats i forhold til de mennesker, som er økonomisk dårligt stillet, fordi de rammes hårdt.
I øvrigt vil jeg sige, at hvis man kunne opnå den gevinst, at de 25 pct. fattigste i det her land arbejdede i lige så mange år som de rigeste og var i lige så lang tid på arbejdsmarkedet uden at have været sygemeldt, ville det give en uendelig stor øgning af det, man kalder arbejdsstyrken, sådan at efterlønsafskaffelsen sammenlignet hermed nærmest fremstår som en kuriositet.
Så der er altså også samfundsøkonomiske begrundelser for at gøre det.
Hvad er det så, vi synes man skal tage fat på?
Ja, hvis det er sådan, at uddannelse både skaber mere værdi til samfundet og gør, at folk bliver mindre syge og lever længere, så er hele uddannelsespolitikken jo et centralt emne, altså at skabe større lighed i adgangen til uddannelse.
Hvis det er sådan, at forholdene på arbejdsmarkedet spiller en stor, stor rolle, også for menneskers liv uden for arbejdsmarkedet, er det jo vigtigt at fokusere på det.
Altså, hvis man har et dårligt psykisk arbejdsmiljø og udsættes for et urimeligt hårdt pres på arbejdsmarkedet, så er der meget grund til at tro, at det sætter sig igennem i dårligere vaner, i en dårligere livsstil uden for arbejdsmarkedet.
Der skal man bare, når man kigger på det psykiske arbejdsmiljø, være opmærksom på, at det jo ikke er de højtlønnede, som presses hårdt af lange arbejdstider og den slags, nej, det er de ufaglærte og delvis de faglærte, som faktisk stort set entydigt har det dårligste psykiske arbejdsmiljø.
Så det handler altså om at gøre noget ved det.
Så handler det også om at sikre os imod fattigdom.
Starthjælp og kontanthjælpsloft er ting, som aktivt medvirker til at skabe større ulighed i vores samfund, en større ulighed, der også sætter sig igennem i form af, at man lever et mindre sundt liv.
Det kan godt være, at man ikke har råd til at ryge og drikke, men til gengæld har man heller ikke råd til at købe ordentlig mad, og et udsigtsløst liv kan nu godt føre til, at man prioriterer irrationelt og altså vælger ting, som ikke er godt for noget, hverken for økonomien eller for sundheden.
Så handler det jo også om at sikre, at der er lige adgang til sundhedsområdet.
I Danmark ved vi, hvad brugerbetaling betyder for menneskers adgang til sundhedsbehandling, fordi vi har meget, meget stor brugerbetaling i det danske sundhedsvæsen.
På et enkelt område, nemlig tandområdet, har vi næsten 100 pct. brugerbetaling.
Der ser vi det, at hvor de fattige er mest syge og derfor bruger sundhedsvæsenet mest, er det på tandområdet omvendt; der har de godt nok også de mest elendige tænder, men de bruger klart tandplejesystemet mindst.
Så det er i hvert fald en klar advarsel mod at øge den brugerbetaling, der findes i vores sundhedssystem.
I grunden kunne man jo diskutere, om det ikke handlede om at nedbringe den.
F.eks. kunne man overveje, om det er rimeligt, at der slet ikke er nogen grænse på, hvor stor en del af sin indkomst man kan betale til tandbehandling.
Det var jo en vej at gå.
Det er nogle af de elementer, som efter vores opfattelse indgår i en fremadrettet forebyggelsespolitik, som kan mindske uligheden i sundhed, og jeg skal så slutte af med at sige, at jeg på vegne af Socialdemokraterne, SF, Radikale Venstre og Enhedslisten vil oplæse et forslag til vedtagelse, og det lyder: Forslag til vedtagelse De økonomisk, socialt og uddannelsesmæssigt dårligst stillede er mere syge og dør tidligere end de godt stillede.
Denne ulighed skaber urimelige forskelle i de livsbetingelser, mennesker har, og koster samfundet penge i form af sundhedsudgifter og udgifter i forbindelse med sygefravær og udstødning fra arbejdsmarkedet.
Derfor opfordrer Folketinget regeringen til at - tage initiativer, der kan skabe større lighed i adgangen til uddannelse og arbejde, - gennemføre en målrettet arbejdsmiljøindsats med klare måltal, som nedbringer sygefravær, tidlig førtidspensionering og tidlig død i de særligt udsatte brancher, - skabe bedre økonomiske vilkår for økonomisk dårligt stillede, bl.a. ved at afskaffe starthjælp og kontanthjælpsloft, - indføre højere afgifter på cigaretter, fedt og sukker, - sikre alle grupper i befolkningen den samme adgang til sundhedsbehandlinger.
Når vi har valgt at rette forespørgslen til ikke mindre end tre ministre, skyldes det, at det er en meget omfattende udfordring med ulighed i sundheden, og at det kræver en indsats på mange forskellige områder.
På den anden side skal man jo også udvise forståelse for ministrenes travle hverdag.
Der er jo meget, de skal have rettet op på.
Så derfor har vi i dag accepteret, at det kun er sundhedsministeren, der er her.
Han har til gengæld så mange års erfaring, at jeg er sikker på, at han kan dække hele regeringen på det her område.
Så det er fint nok.
Grunden til, at vi har taget det her spørgsmål op til debat igen, er jo, at der her for nylig er kommet nye undersøgelser frem, der viser, at ikke alene er uligheden i sundhed og i, hvornår man dør, markant afhængig af ens indkomst og uddannelse, men forskellen vokser faktisk.
Det er i dag sådan, at hvis man tilhører de 25 pct. af danskerne, der tjener mindst, og er en mand, dør man 10 år før, end de mænd, som tilhører de 25 pct., der lever længst.
Det er udtryk for, at der i de sidste 20 år er sket en markant vækst i forskellen i, hvornår man dør.
Når jeg siger, at det er i de sidste 20 år, har jeg jo dermed også sendt det signal, at vi her ikke kan nøjes med at sige, at det er den nuværende regering, der bærer ansvaret, for der er ikke nogen tvivl om, at det er mangel på politiske beslutninger rigtig, rigtig mange år tilbage i tiden, som er årsag til, at vi er i den situation, som vi er i nu.
Der er også det i det, og det er jo derfor, at jeg også har rettet forespørgslen til socialministeren og beskæftigelsesministeren, at der jo godt kan være nogle forhold i samfundet, der gør, at nogle mennesker lever mindre sundt end andre, end bare det, at de har nogle usunde vaner.
Det kan være et spørgsmål om, hvordan forholdene er på arbejdspladsen, hvilke muligheder der rent faktisk er for at kombinere ens arbejde med at have en sund levevis, hvordan ens muligheder er for have et sundt psykisk arbejdsmiljø, som gør, at man i mindre udstrækning har behov for at stresse af, efter at man har været på arbejde, ved f.eks. at bruge nogle af de midler, som ikke er så sunde.
Det er derfor, jeg mener, at vi, når vi snakker om ulighed i sundhed, altså også bliver nødt til at fremdrage både elementer fra arbejdsmarkedet, det sociale område og sundhedsområdet.
Der er dog den særlige ubehagelighed ved det her, som måske også gælder på sundhedsområdet, nemlig at hvis man så bliver syg, er sandsynligheden for, at man bliver rask af den behandling, man får i sundhedsvæsenet, markant større, hvis man har en høj uddannelse, end hvis man har en lav uddannelse.
Det tyder altså også på, at selv sundhedssystemet har vanskeligt ved at håndtere tingene uden at skabe øget ulighed.