Per Clausen (EL), 2011-03-01:
Jeg kunne godt tænke mig at spørge hr. Benny Engelbrecht: Når man har med et stof at gøre, som vi ved at EU sådan set ikke ved hvordan man skal risikovurdere, mener hr. Benny Engelbrecht så ikke, at vi har en sag, hvor det at bruge forsigtighedsprincippet virker rimelig oplagt?
Det er rigtigt, som det også er fremgået af diskussionen i dag, at det her forslag jo tager afsæt i et forsøg på at rejse diskussionen om nanoprodukter, som vi har arbejdet med i flere omgange.
Det er også rigtigt, at vi den her gang har valgt nanosølv, vel vidende, at det var et af de produkter, man vidste mest om.
For jeg synes, at diskussionen om nanoprodukter i hvert fald tidligere her i Folketingssalen tit er endt med at gå fuldstændig i opløsning, fordi ingen overhovedet tilsyneladende vidste, hvad man snakkede om, måske inklusive forslagsstilleren selv.
Det, som det her handler om, er et forsøg på at indføre et midlertidigt forbud mod nanosølv i forbrugerprodukter, indtil de mulige sundheds- og miljøskadelige effekter er undersøgt til bunds.
Her må man sige, at det ikke er så svært at svare på det spørgsmål, der blev stillet af hr. Eyvind Vesselbo, om, hvad man skulle gøre som alternativ til at bruge nanosølv i forbrugerprodukter, for i 98 pct. af tilfældene tror jeg problemet kan løses ved at vaske tøjet.
Det er bare for ligesom at understrege, hvor vigtigt og betydningsfuldt det her produkt er.
Det er for nogle af os selvfølgelig meget velsignelsesrigt, men på den anden side er det næppe sådan direkte livstruende, hvis man ikke har den mulighed.
Det er jo så baggrunden for, at nanosølv bliver tilsat en lang række forbrugsprodukter som sportstøj, sokker og køleskabe.
Ja, sågar ammebh’er har jeg set det anvendt i.
Der må man nok stille sig selv det spørgsmål, om der, hvis det indgår i ammebh’er, ikke er en vis risiko forbundet med at bruge det i den sammenhæng.
Formålet er jo så det ganske banale, at man vil undgå lugten af sved og sure tæer eller en bakterievækst i det hele taget.
Det, man så til gengæld godt ved, når man snakker om nanosølv, er, at sølv er giftigt, og meget tyder på, at sølv på nanoform er endnu mere giftigt end sølv, der ikke er på nanoform, også selv om det da er rigtigt, at vi ikke ved så forfærdelig meget om nanosølv.
Vi ved ikke præcis, hvordan det påvirker den menneskelige organisme.
Vi kender ikke den præcise eksponering, for vi ved ikke, hvor meget der frigives fra f.eks. sportstøjet, og vi ved heller ikke, hvordan det præcis opfører sig ude i miljøet, når det bliver vasket ud af produkterne.
Men der er jo og har været forskere i både Danmark og andre steder, som har undersøgt nogle ting ved stoffet, og det, de siger, er, at nanosølv frigives fra tøj, når det bliver anvendt, at nanosølv kan optages gennem huden, og at nanosølv skader cellerne, hvilket vil sige, at det skader cellernes dna, hvilket kan få meget alvorlige konsekvenser.
Hos mus har nanosølv haft alvorlige reproduktionsskadelige effekter.
Vi ved, at det højst sandsynligt opkoncentreres i fødekæden og igen ender på vores spisebord.
I hvor høje koncentrationer ved vi så til gengæld ikke.
Kort og godt har vi at gøre med et stof, som er giftigt, som vi ikke ved hvordan påvirker os mennesker, og som vi ikke ved hvor meget vi er eksponeret for.
I sådan en situation burde alle alarmklokker ringe højt.
Vi ved også fra de danske forskere, som arbejder med det her, at man fra EU’s side ikke ved, hvordan man skal risikovurdere nanomaterialer.
Altså, man ved ikke, hvordan man skal risikovurdere nanomaterialer.
Det er også derfor, den her sag er helt anderledes end de andre forslag, vi diskuterer, om kemikalier og hormonforstyrrende stoffer, for når det er nano, er det grundlæggende anderledes.
Vores problem er bare, at vi ikke præcis ved, hvordan den anderledeshed virker.
Derfor er der selvfølgelig også et stort udredningsarbejde i gang på det her område, og indtil nu – så vidt jeg har forstået, men jeg kan blive klogere, når der kommer en færdig rapport her i foråret – så er hovedsynspunktet nok, at man ikke kan anvende de metoder, som man anvender ved almindelige kemikalier, når man skal risikovurdere nanomaterialer.
Jeg synes sådan set, at det er uansvarligt, at vi ikke sikrer befolkningen den nødvendige beskyttelse og som et minimum sørger for, at vi har en helt grundlæggende viden på plads om de her stoffer, før det tillades, at de tilsættes alle mulige forbrugsprodukter.
Jeg mener faktisk også, at fru Pia Olsen Dyhr har ret i, at her kan man i modsætning til ved nogle af de andre produkter, som man kan tale om er nødvendige ting og nødvendige produkter med en stor nytteværdi, godt diskutere, om der ikke er tale om overflødig anvendelse af kemikalier.
Det, der også vækker bekymring, er, at bakterier kan blive modstandsdygtige over for nanosølv.
Når det vækker bekymring, er det jo, fordi nanosølv er nyttig i en række medicinske produkter, f.eks. til at få besværlige sår til at hele.
Så hvis bakterier bliver resistente over for nanosølv, vil det miste sin anvendelighed i hospitalsverdenen, hvor altså ingen behøver være i tvivl om at nanosølv er et vigtigt og godt produkt.
Derfor er der sådan set ikke nogen tvivl om, at det er et produkt, der skal anvendes – spørgsmålet er hvordan.
Det er vores opfattelse, at hvis de miljø- og sundhedsmæssige effekter af et kemikalie ikke er undersøgt til bunds, bør det slet ikke markedsføres.
Det gælder i særlig grad for nanomaterialer, da de opfører sig fundamentalt anderledes end de kemikalier, der er dækket af den nuværende kemikalielovgivning.
Og det hjælper ikke noget at sige, at den er dækket af den almindelige kemikalielovgivning, hvis de metoder, man skal bruge, ikke virker.
Antallet af forbrugerprodukter, der indeholder nanomaterialer, er i eksplosiv vækst, og i Enhedslisten er det vores klare opfattelse, at man generelt burde anvende forsigtighedsprincippet på det her felt.
Så kan man spørge, om det her ligger inden for rammen af, at man kan bruge EU’s forsigtighedsprincip, og det er der jo også forsket meget i, skulle jeg hilse og sige.
Ifølge det, som Europa-Kommissionen selv skriver, skal man opfylde tre betingelser: Den første betingelse er, at der skal være identificeret en potentiel negativ effekt.
Jeg mener ikke, der er meget tvivl om, at der er registreret en potentiel negativ effekt.
Den anden betingelse er, at der skal foreligge et forsøg på at færdiggøre en ekspertrisikovurdering, der er ufuldstændig på grund af den videnskabelige usikkerhed.
Den betingelse er altså også opfyldt.
Den tredje betingelse er, at de mulige risici ikke stemmer overens med det beskyttelsesniveau, der vurderes at være acceptabelt.
Vi i Enhedslisten mener sådan set også, at den betingelse bliver opfyldt her.
Så for os er der altså ikke nogen tvivl om, at det for så vidt ville være fuldstændig muligt og inden for EU-rettens bestemmelser at bruge forsigtighedsprincippet i den her sag.
Vi har også bemærket, at lige præcis EU-retten ikke er blevet trukket ret meget frem i denne sag, så det er nok udtryk for, at man anerkender, at det kunne man godt, hvis man ville.
Det er så vores udgangspunkt for at fremsætte det her beslutningsforslag.
Jeg vil så selvfølgelig godt på baggrund af den debat, der har været i dag, sige, at vi er med på at afvente, at der kommer den rapport, som miljøministeren nævnte.
Det er fornuftigt nok at vente på det.
Vi havde i virkeligheden troet, at den ville foreligge, inden det her beslutningsforslag blev behandlet – selvfølgelig med den risiko, at den viden, vi så fik, ville feje vores synspunkter af bordet, men det ville vi så have levet med.
Så det er vi med på.
Vi er også med på, at vi i udvalgsarbejdet diskuterer, hvad vi skal gøre, i forlængelse af at vi så får noget mere viden, både i forhold til at sikre os, at vi faktisk får mere viden, og i forhold til at vi så får en diskussion af, om vi på baggrund af den viden, som vi kan få her i løbet af foråret, skal prøve at se, om forsigtighedsprincippet skal tages i anvendelse, eller om der er andre initiativer, der skal tages.
Jeg har i hvert fald lidt på fornemmelsen, at vi i dag er kommet tættere på at handle på nanoområdet, end vi har gjort under nogle af de tidligere debatter, og det er jeg glad for.
Jeg synes selvfølgelig altid, det er ærgerligt, at Dansk Folkepartis principfasthed synes at vokse omvendt proportionalt med Socialdemokraternes.
Det skal forstås på den måde, at ønsket om at kaste sig ind i at være meget håndfast og beslutsom fra hr. Jørn Dohrmanns side desværre tit er større, når flertallet ikke lige er der, end det er, når der er mulighed for, at der kommer et flertal.
Men det synes jeg ikke man skal trampe så meget yderligere rundt i.
Jeg er sikker på, at vi, når vi kommer i gang med udvalgsarbejdet, vil få landet den her sag på en fornuftig måde, og at vi måske kan få afprøvet, om vi også kan anvende forsigtighedsprincippet, når det er nødvendigt, eller få afklaret, at vi faktisk i løbet af relativt kort tid kan komme i besiddelse af nogle redskaber, der gør, at vi også kan gennemføre en egentlig risikovurdering af nanomaterialer.