Mette Frederiksen (S), 2012-02-02:
Tak for dagens debat om indsatsen for nogle af de mennesker, vi skal gå allermest op i, nemlig dem, der står uden for arbejdsmarkedet.
Det er blevet sagt af flere og også rost af nogle, at den her regering prioriterer, at den meget grundlæggende værdi ret og pligt er det fundament, den danske arbejdsmarkedspolitik skal stå på.
Den ros og den opmærksomhed er jeg som beskæftigelsesminister glad for og deler til fulde.
Ja, det kan det godt, for når vi tilrettelægger vores beskæftigelsespolitik, er der også andre formål, den skal leve op til; den skal nemlig virke.
Det er ikke nok, at politikere står fast på principper, og det er ikke nok, at man stamper i gulvet og siger, at det skal kunne betale sig at arbejde, for den beskæftigelsespolitik, vi vedtager og indfører i Danmark, skal enten bringe folk i arbejde, i uddannelse eller tættere på arbejdsmarkedet.
Der er nok ikke nogen del af beskæftigelsespolitikken, der har været omgærdet af så megen diskussion og kritik som indsatsen for de ikkearbejdsmarkedsparate kontanthjælpsmodtagere.
Rigsrevisionen har givet en meget kras kritik.
Der har været rejst et utal af konkrete offentlige sager, hvor mennesker ramt af ledighed har følt sig umyndiggjort og udsat for en aktivering, som den enkelte borger og arbejdsmarkedet samlet set faktisk ikke har vurderet har bragt den enkelte borger tættere på arbejdsmarkedet.
Så ret og pligt er udgangspunktet; og det skal virke.
Har den hidtidige indsats gjort det?
Nej, det har den ikke i tilstrækkelig grad gjort, idet vi i Danmark stadig væk har tusindvis af kontanthjælpsmodtagere, der har været på kontanthjælp i mange år.
Så udgangspunktet er ret og pligt, og at det skal virke.
Men jeg tror samtidig, det er vigtigt, at vi, når vi – måske endda i fællesskab – kan blive enige om, at ret og pligt er præmissen, så samtidig graduerer i forhold til, hvad det er for grupper af ledige, vi taler om.
Der er jo forskel på en forsikret, ressourcestærk medarbejder, som mister arbejdet på grund af nedskæringer i en virksomhed, og så en person, som har været på kontanthjælp i mange år, er omgivet af sociale problemer og måske er psykisk sårbar.
Den første gruppe kan selvfølgelig meget lettere end den anden honorere princippet om ret og pligt.
Derfor tror jeg, det er vigtigt, at vi skelner.
Den del af det lovforslag, vi behandler i dag, som har været mest diskuteret, er, om vi skal have meget bestemte tidsgrænser for, hvornår ikkearbejdsmarkedsparate skal aktiveres, og der tror jeg altså, vi skal tilrettelægge indsatsen ude i kommunerne så fleksibelt og så individuelt som overhovedet muligt.
Så ret og pligt er det gældende princip; dernæst at det skal virke.
Og det mener jeg ikke at den tidligere indsats i tilstrækkelig grad har gjort.
Derudover er det også vigtigt for mig at sige, at der intet – intet – er i det her lovforslag, der hindrer hverken en sagsbehandler eller den kommunale indsats i det hele taget i at lave en aktiv indsats omkring vores kontanthjælpsmodtagere.
Vi ændrer ikke på spørgsmålet om, hvornår første tilbud igangsættes; det, lovforslaget her adresserer, er alene spørgsmålet om gentagen aktivering.
Og hvis man derfor vurderer, at man har en, der har været kontanthjælpsmodtager gennem lang tid, og som vil have godt af et aktivtilbud, så kan man starte det op hver eneste dag, hvis det er det, man vurderer er det rigtige.
Jeg vil gerne takke for de forskellige ordførerbemærkninger, der har været.
Jeg noterer mig selvfølgelig i særlig grad den meget pragmatiske og åbne tilgang, som jeg synes Dansk Folkeparti og Liberal Alliance udviser.
Jeg synes, man går til spørgsmålet her med en oprigtig interesse for, hvordan vi tilrettelægger en beskæftigelsespolitik, der har effekt, som myndiggør den enkelte borger, og som samtidig hjælper vores ledige tættere på arbejdsmarkedet.
Det vil jeg meget, meget gerne kvittere for.
Jeg vil også gerne kvittere for, at Dansk Folkeparti efterlyser yderligere politiske diskussioner omkring afbureaukratisering.
Det er et tilsagn, vi har givet tidligere, og det tror jeg er noget, der interesserer de fleste partier.
Vi har travlt på arbejdsmarkedsområdet lige nu med at forberede større reformer, og det er helt klart, at spørgsmålet omkring afbureaukratisering vil indgå i de reformdiskussioner, der står foran os alle sammen nu.
Jeg vil sige to ting til sidst.
For det første vil jeg gerne understrege, at de midler, der tilvejebringes med forslaget her, går til noget, som vi fra regeringspartiernes side og fra Enhedslistens side synes er vigtigt, nemlig uddannelse.
De går til en forstærket indsats for læse/stavesvage kontanthjælpsmodtagere.
Jeg tror slet, slet ikke, man må negligere, hvor mange af vores sårbare ledige der har svært ved at læse og skrive og regne, og hvor stor en forhindring det kan være, når man gerne vil ud på arbejdsmarkedet.
Vi lægger derudover op til en forstærket uddannelsesindsats for andre grupper af ledige, og det er sådan set det, den her regering sammen med Enhedslisten har sagt fra starten, nemlig at vi gerne vil flytte penge fra aktivering, som vi er usikre på formålet med og effekten af, over til uddannelse, opkvalificering og kompetenceløft.
Det er en større forandring, som vi har sat i gang, og som bestemt ikke er slut endnu.
Til allersidst vil jeg sige om spørgsmålet omkring forlig, at jeg har undersøgt det sammen med dygtige embedsmænd i Beskæftigelsesministeriet
, og vores vurdering er altså, at der ikke er tale om forligsbrud, at det forholder sig sådan, at bestemmelser om det første aktiveringstilbud var indlagt som en del af forliget »Flere i arbejde«, og de bestemmelser, vi behandler her, er bestemmelser, der knytter sig til velfærdsaftalen fra 2006, der som bekendt er opsagt.
Det betyder selvfølgelig, at vi som regering gerne vil respektere de forlig, der er på beskæftigelsesområdet, men det er altså vores bedste overbevisning, at der ikke er noget forligsbrud med lovforslaget her.