Birthe Rønn Hornbech (V), 2011-02-03:
Tak for debatten og det, jeg betragter som overvejende tilslutning.
Jeg må sige, at jeg for første gang i alle de år, jeg har været i Folketinget, har været noget overrasket over Socialdemokraternes indlæg.
Jeg har været noget overrasket over fru Karen J. Klints indlæg.
Jeg er ked af det, men jeg opfattede det også, som om hun gør grin med lovforslaget.
Det skal man jo have lov til, men vi skal også have lov til at opfatte det på den måde, som vi synes det høres klart.
Jeg synes, at der var flere mærkværdigheder i det indlæg, så det vil jeg lige tage fat på.
Det er jo sådan set det, som mindretalsbeskyttelsesændringen netop tilsigter, altså at holde på bredden, for det er netop en frihedslovgivning.
Selv om fru Karen J. Klint smiler eller griner af udtrykket frihed, så er det faktisk helt fundamentalt i den danske folkekirke.
Det har jo ikke et klap med frihed at gøre.
Det er det, jeg har fået rettet med hensyn til sognebåndsløsning og nu altså med hensyn til mindretalsbeskyttelsen.
Hvis man kom og sagde, at mindretalsbeskyttelsen var en centralisering, så kunne jeg forstå det.
Det er det jo for så vidt, for det er kirkeministeren, der kan gå ind og tilsidesætte menighedsrådets indstilling.
Men ved andre festlige lejligheder er Socialdemokratiet jo utrolig meget optaget af mindretalsbeskyttelse, så det kunne man have troet også var en vigtig sag for Socialdemokratiet.
Der blev indstillet op i systemet, og biskoppen var bestemt ikke i Tidehverv.
Der blev indstillet både fra provst og biskop til Mette Madsen, at her var en historisk tradition for, at mindretallet Tidehverv skulle have en præst, og sådan blev det.
Det har altid stået for mig, ikke som en centralisering, men netop som en beskyttelse af et markant teologisk mindretal, hvor man ikke kan nære nogen tvivl om, at teologien er i højsædet.
Jeg har så i mine år som kirkepolitiker set eksempler på, at kirkeretninger forsøger at opdele sig i grupperinger, så man tror, at man kan holde en helt anden kirkelig retning ude.
Det er selvfølgelig ikke meningen med det her.
Jeg har også set, at man i Kristeligt Dagblad mener, at det er en beskyttelse af nogle særlige kirkelige retninger.
Det er der selvfølgelig ikke tale om.
Det er en beskyttelse af mindretallet, uanset hvilken kirkelig retning det er.
Det kræver selvfølgelig, at det er retningsbestemt og ikke er alt mulig andet.
Man kunne forestille sig et sted, hvor man altså på grund af de kirkelige retningers flertal har tre mandlige præster, og at der er nogle, der gerne vil have en kvindelig præst.
Det prøver flertallet at forhindre, og så kan kirkeministeren altså gå ind og der ansætte f.eks. en grundtvigsk præst.
Det er det, der er meningen med det.
Det er en gammel tradition.
Det er ægte grundtvigsk tankegang.
Og det er selvfølgelig efter min mening en – i gåseøjne – fejl, at man ikke for længst har fundet ud af, at det ikke har et klap med præstens ansættelsesforhold at gøre.
Det er det, der rettes op på her for at demonstrere, at den gamle frihedslovgivning for mindretallene selvfølgelig også skal være gældende, når det er overenskomstansatte præster, og dem bliver der som bekendt flere og flere af.
Så det vedrører selvfølgelig ikke så mange stillinger.
Det kan være, at jeg aldrig får lov at bruge den.
Men det er i hvert fald en meget vigtig principiel ting.
Det synes jeg var lidt svært at få fat i.
I øvrigt skal jeg sige, at det var en socialdemokratisk minister, der i sin tid rejste det her spørgsmål, som nu kritiseres.
Jeg giver nemlig mere frihed end det, der var tanken under den socialdemokratiske minister, og jeg er selvfølgelig også meget taknemlig for, at jeg er så heldig, at jeg er minister i en tid, hvor vi i ministeriet forsøger at være katalysator i stedet for statsmagt, og hvor Menighedsrådsforeningen og Præsteforeningen taler så godt sammen.
Jeg ved ikke, om meningen var, at det her var overflødigt, men der var i hvert fald for mange regler.
Der kan jeg jo sige, at jeg ikke bare som minister, men længe inden, også som centralt siddende vicepolitimester hos Rigspolitiet, har opdaget, at når man sidder centralt, gør man den erfaring, at man fra de decentrale organer hele tiden bliver bedt om at komme med nye regler.
Det er kendsgerningen.
Det siger jeg også til menighedsrådene, når jeg er ude.
De sidder og taler om, at de har for mange regler, men de har bedt om de fleste af dem, og de beder til stadighed om nye.
Hver gang,
man sender noget i høring, kan man mærke, at der er nogle nye regler, de gerne lige vil have indføjet ved samme lejlighed.
Den kirkelige lovgivning er i hvert fald udtryk for, at så at sige alt kommer nedefra.
Det er menighedsrådene og præsterne, der kommer med ideer.
Så nedsætter vi udvalg.
Så kommer der rapporter.
Så kommer der pudsigt nok lovgivning, hvor bl.a. Menighedsrådsforeningen går i spidsen.
Det skal ikke bebrejdes dem, for det viser, at det er dem, der har fingeren på pulsen; det er dem, der ønsker at udvikle folkekirken, sådan at folkekirken kan være, hvad folk er.
Det synes jeg ikke man skal gøre grin med, eller at man skal begynde at påstå, at regeludredning skulle ændre på det.
Så synes jeg, at fru Karen J. Klint fremstiller det, som om loven om mobilitet – jeg er enig med hr. Søren Krarup i, at det måske ikke er det bedste ord, men vi ved, hvad vi taler om – betyder, at nu skulle en præst være stavnsbundet i 10 år.
Det er der jo ikke tale om.
Enhver præst kan jo søge væk.
Det, der er tale om, er, at det altså er lykkedes – og jeg synes, at det er utrolig flot – Menighedsrådsforeningen og Præsteforeningen at finde en løsning, hvor man altså stadig væk er enige om, at kaldsretten for menighedsrådene er det grundlæggende her i Danmark.
Men man har også set på, hvordan dagligdagen er, og på de problemer, der opstår.
Der kan være præster, som er blevet lidt trætte, og som vil få ny energi i et andet sogn.
Der kan være lidt misnøje mellem parterne, uden at det selvfølgelig overhovedet nærmer sig afskedigelsessager, og så er det altså, at Menighedsrådsforeningen går ind og siger, at så vil de godt give køb på kaldsretten.
Det er selvfølgelig, fordi Menighedsrådsforeningen og ikke mindst formanden for længst har kigget ud over det folkekirkelige landskab og ved, at en sådan ordning, der anvendes med lempe og fornuft og kendskab til det folkekirkelige liv, samlet set gavner den danske folkekirke.
For det gavner et sogn at få en ny præst, hvis man er kørt træt, og det vil give ny energi til den præst, der flytter.
Det er det, der er meningen med det.
Hvis man mener, at det er en lille sag, fordi der er få sager – for det håber og tror jeg at der bliver – så vil jeg sige, at jeg synes, at det her lovforslag har meget stor principiel betydning.
Jeg har nævnt det med frihedslovgivningen.
Men det er lykkedes Menighedsrådsforeningen og Præsteforeningen faktisk på egen hånd nu at blive enige og finde en løsning på det, som egentlig alle har sukket efter, altså at der netop blev en smidig mulighed, uden at man misbruger og afskaffer menighedsrådenes kaldsret, men stadig tager den som det centrale.
Det er meget principielt, glædeligt og sådan set også nyt.
Det er altså også udtryk for en af de mange regler, som fru Karen J. Klint ikke kan lide, som netop er kommet nedefra, og som selvfølgelig kun gælder, når præsten helt frivilligt ønsker at flytte.
Det synes jeg også hører med.
Så alt i alt må jeg sige, at det lovforslag her har jeg altså en helt anden opfattelse af end fru Karen J. Klint.
Jeg er faktisk ret stolt af det her lovforslag.
Jeg synes virkelig, at det rykker noget, uanset hvor mange sager der måtte blive.
Og jeg siger tak til de ordførere, der har talt pænt om det og tilsluttet sig det.
Jeg takker også fru Karen J. Klint for – som jeg hørte det – at tilslutte sig det.
Og jeg svarer selvfølgelig på de spørgsmål, hvor der måtte være uklarheder, eller hvad man ellers ønsker at få svar på.