Villum Christensen (LA), 2015-01-13:
Tak for det.
Ifølge forslagsstillerne er det vigtigt, at regeringen får lagt sig fast på et bestemt teknologiscenarium i forhold til ønsket om at nå et fossilfrit samfund i 2050; det har vi jo hørt nogle gange.
Man vil også gerne allerede nu lægge sig fast på initiativer, der kan styrke denne omstilling efter 2020, forstår jeg.
Når jeg ser på, hvorledes det er gået med den nuværende energiaftale for perioden 2012-2020, må jeg sige, at det ikke umiddelbart ser ud til at være en klog vej at opstille præcise forudsætninger om tilskud og afgifter i forhold til et bestemt scenarium eller et bestemt teknologimiks.
Det er jo det, der ligger implicit i det her.
De to centrale finansieringselementer for energiforliget, nemlig forsyningssikkerhedsafgiften og PSO'en, er enten skrottet eller kuldsejlet i deres forudsætninger.
Så vidt jeg husker, kostede energiforliget totalt set 3,5 mia. kr. årligt, og nu er PSO'en på – hvad var det hr. Lilleholt sagde?
– 7 mia. kr. årligt.
Et er, at man let kan komme til at tage fejl i en vurdering af markedet eller i nogle konjunkturer – det er jo også det, der er sket: Energipriserne er lige pludselig faldet, og man må bøde for det med en masse PSO.
Noget andet, og det er måske nok det vigtigste, er, at man aldrig kan forudsige teknologiernes udvikling – aldrig.
Det så vi med solcellerne, som bare et år efter forliget viste sig at have alt for gunstige tilskudsregler, når priserne faldt, som de gjorde.
Vi måtte tre gange ændre på principperne i afregningen med enorme frustrationer og samfundsspild til følge.
Tænk på alle dem, der investerede forgæves!
Det er logikken i denne tankegang, og det var som sagt bare 1 eller 1½ år efter.
Hvordan kan man så tro, at det skulle være forstandigt at fortsætte denne styringsfilosofi, hvor bestemte teknologier skal have bestemte tilskud i 10, 20 og 30 år frem?
Det er mig en gåde.
Det bedste, man kan gøre, er at gå den modsatte vej, nemlig at reducere alle disse tilskud og lade markedet bestemme, hvad der er mest fornuftigt – eventuelt med en bestemt fælles afgift på forureningsdelen.
Først herved sikres det, at vi får den billigste løsning, at der ikke sker fejlinvesteringer, fordi man herinde på Borgen pludselig får nye ideer, og at vi ikke kommer i den absurde situation, at vi skal have f.eks. fire gange så mange vindmøller med enorme tilskud – som er det, ministeren ønsker sig – samtidig med at vi ikke har teknologierne til at opsamle energien, hvad der resulterer i, at vi stort set må forære den væk, ligesom tilfældet var, da det blæste her ved nytårstid.
Det er et problem, der selvfølgelig kun kan blive større, desto mere vi lænser folk for penge til PSO-afgifter, når vi som nu gennemtvinger bestemte teknologivalg, uden at markedet er parat til det.
Danske afgiftsplagede skatteborgere betaler altså på denne måde for at få fremstillet et produkt, der ikke kan sælges på markedet, og som eksempelvis nordmændene måbende modtager ganske gratis i visse perioder.
Det, vi taler om her, er ikke de 5-årsplaner, som forslagsstillerne i deres gamle kommunistiske drømmesamfund så op til, men det er endnu mere absurde 20-30-årsplaner.
Det er, som om ikke alle har forstået, hvorfor den socialistiske verden og dens planøkonomi brød sammen i 1989.
Det er jo ikke nok, at man ændrer farven og fortæller, at det nu handler om det grønne samfund, hvis man fastholder den samme styringsfilosofi.