Lene Espersen (KF), 2008-05-09:
Den nationale tragedie, der udspillede sig på »Scandinavian Star« for efterhånden 18 år siden, står stadig meget skarpt i vores bevidsthed, og derfor vil jeg også gerne lægge ud med at udtrykke min medfølelse med alle dem, der blev personligt ramt af katastrofen.
Selv nok så mange år vil aldrig kunne læge de dybe sår efter de forfærdelige tab af menneskeliv, som branden medførte.
Derfor er det også naturligt, at sagen om »Scandinavian Star« lige siden tragedien i 1990 har været genstand for stor opmærksomhed, også fra Folketingets side.
Disse afgørelser er hver gang truffet på grundlag af en nøje gennemgang af det særdeles omfattende sagsmateriale og efter grundige overvejelser.
Det siger sig selv, at der på intet tidspunkt har været nogen anden tænkelig interesse for de involverede myndigheder end at sikre den bedst mulige behandling af sagen, og derfor har skiftende regeringer som nævnt også brugt rigtig mange ressourcer på at sikre, at alle relevante spørgsmål er blevet vendt.
Vi er imidlertid nu nået til et punkt, hvor det er nødvendigt at erkende, at uanset hvor ulykkelig denne sag er på det personlige plan, er der ikke grundlag for at iværksætte yderligere offentlige undersøgelser, endsige nedsætte en egentlig undersøgelseskommission.
Regeringen kan derfor ikke støtte beslutningsforslaget, og jeg vil i det følgende helt overordnet redegøre for, hvorfor der efter regeringens opfattelse hverken er behov for en kommissionsundersøgelse af den strafferetlige efterforskning eller af de privatretlige spørgsmål, sagen måtte kunne rejse for berørte enkeltpersoner.
Beslutningsforslaget er gennemgående begrundet med, at der er behov for at få afdækket nye spørgsmål og hypoteser om skibets ejer- og forsikringsforhold og brandens faktiske hændelsesforløb.
Jeg har stor forståelse for, at det må være meget svært for de overlevende og de efterladte at forlige sig med, at der vil være omstændigheder omkring branden, som vil være omgærdet af usikkerhed og spekulationer.
Men det helt naturlige ønske om at få en større grad af vished for, hvad der helt præcist skete, kan ikke i sig selv bære en undersøgelseskommission, når det samtidig står klart, at en ny undersøgelse ikke kan forventes at føre til nye vurderinger eller afgørelser.
I den sammenhæng tror jeg, det vil være gavnligt med en kort opsummering af sagen.
Færgen »Scandinavian Star« brød som bekendt i brand den 7. april 1990 på vej fra Oslo til Frederikshavn, og 158 mennesker omkom.
Umiddelbart efter branden blev der fremsat en anmodning om gennemførelse af en søforklaring til fastlæggelse af alle omstændigheder i forbindelse med branden, og søforklaringen blev afholdt den 11. april 1990 i Sø- og Handelsretten i København.
Få dage efter ulykken aftalte regeringerne i Danmark, Norge og Sverige at nedsætte et uvildigt undersøgelsesudvalg, det såkaldte fællesnordiske granskningudvalg.
Granskningsudvalget skulle bl.a. vurdere ulykkens årsag, skibets tekniske standard, udrustning, besætning, drift og redningsberedskab i forhold til de gældende regler, og udvalget afgav rapport i 1991.
Efter branden indgik regeringerne i Danmark, Sverige og Norge endvidere en aftale om at opdele den strafferetlige efterforskning i sagen.
De norske myndigheder efterforskede selve branden og dens umiddelbare årsag; de svenske myndigheder efterforskede brandslukningen og de tekniske forhold på skibet, og de danske myndigheder efterforskede skibets ejer- og forsikringsforhold samt skibets sødygtighed i overensstemmelse med den søretlige lovgivning.
De norske myndigheders undersøgelse pegede på, at branden var påsat, og at den mest sandsynlige brandstifter var en dansk passager, der selv omkom ved branden.
Det viste sig dog aldrig muligt endeligt at få fastslået, hvem der var skyldig i brandens påsættelse, og den norske rigsadvokat traf i 2002 afgørelse om, at der ikke var grundlag for at genoptage de norske myndigheders efterforskning af branden og dens umiddelbare årsag.
I 1993 resulterede den danske del af efterforskningen i, at Højesteret fandt tre personer, nemlig skibes kaptajn, skibets reder og rederiets direktør, skyldige i overtrædelse af lov om skibes sikkerhed.
Højesteret idømte dem alle 6 måneders hæfte, hvilket dengang var den maksimale straf i loven.
Rigsadvokaten og Justitsministeriet har således ved afgørelser i både 1996-97, 1999-2000 og 2005-06 vurderet, at der ikke er grundlag for at genoptage den strafferetlige efterforskning.
Det anføres i bemærkningerne til beslutningsforslaget, at disse afgørelser er truffet, uden at Rigsadvokaten og Justitsministeriet har foretaget en prøvelse af sagens realiteter.
Den påstand vil jeg gerne på det kraftigste afvise.
Sagen om »Scandinavian Star« har hver eneste gang været genstand for en omfattende og samvittighedsfuld indsats både hos Rigsadvokaten og i Justitsministeriet.
Det vil både min forgænger på posten som justitsminister og de mange medarbejdere, der sammenlagt har lagt hundredvis af timer i sagen, kunne bevidne, og skulle man stadig være i tvivl, vil en gennemlæsning af det 62 sider lange notat fra Justitsministeriet og det næsten lige så lange notat fra Rigsadvokaten, som blev udarbejdet i 2005-06, til fulde illustrere, hvor tilbundsgående undersøgelser der faktisk er foretaget.
Både Rigsadvokatens og Justitsministeriets notat om sagen blev sendt til Retsudvalget i henholdsvis 2005 og 2006.
Spørgsmålet om genoptagelse af sagen har altså været grundigt behandlet gentagne gange af skiftende regeringer, og resultatet har hver gang været, at der ikke er fundet grundlag for nye undersøgelser.
Ved Justitsministeriets seneste afgørelse fra 2006 blev det således på ny konkluderet, at der ikke foreligger oplysninger, der giver grundlag for at antage, at der ved yderligere efterforskning vil kunne peges på en eller flere nulevende personer, som med rimelig grund kan mistænkes for forhold, der kan straffes.
Hovedparten af de påstande og teorier, der peges på i beslutningsforslaget, blev rent faktisk inddraget og behandlet ved Justitsministeriets seneste afgørelse i 2006.
I Justitsministeriets 62 sider lange notat fra 2006 er der derfor detaljeret redegjort for vurderingen af de fleste af de spørgsmål og hypoteser, der blev anført som begrundelse for anmodningen om genoptagelse af sagen, og som nu er anført som begrundelse for forslaget om at nedsætte en undersøgelseskommission.
Jeg vil i den forbindelse knytte et par korte bemærkninger til de to hovedtemaer i disse nye spørgsmål og hypoteser, nemlig ejer- og forsikringsforholdene på brandtidspunktet og brandårsagen.
Ejer- og forsikringsforholdene blev som bekendt undersøgt i forbindelse med den oprindelige efterforskning, der ledte frem til Højesterets dom i 1993.
Rigsadvokaten og Justitsministeriet har senest ved afgørelserne i 2005 og 2006 konstateret, at det næppe vil være muligt at afklare ejerforholdene yderligere ved en fornyet undersøgelse.
Der er samtidig blevet redegjort udførligt for, hvorfor yderligere undersøgelse af ejerog forsikringsforholdene ikke vurderes at have nogen relevans for den strafferetlige vurdering af sagen, og her har Rigsadvokaten altså været usædvanlig klar i mælet om, at der intet grundlag er for at antage, at en eller flere af de personer, der er fremsat hypoteser om, skulle have haft en økonomisk interesse i branden og have været involveret i brandstiftelsen.
Hvad angår selve brandårsagen, var det som bekendt de norske myndigheder, der efterforskede denne del af sagen, så det kan danske myndigheder selvfølgelig ikke blande sig i.
Men som nævnt traf den norske rigsadvokat i 2002 afgørelse om, at der ikke var grundlag for at undersøge brandårsagen på ny.
Som det gerne skulle stå klart, vil en ny undersøgelse altså ikke bidrage yderligere til belysning af den strafferetlige vurdering af sagen, der vel at mærke blev behandlet af Højesteret i 1993.
Rigsadvokaten og Justitsministeriet har således flere gange konstateret, at de påstande og spekulationer, der er gengivet i beslutningsforslaget, ikke vil påvirke den strafferetlige vurdering af sagen.
De spørgsmål og hypoteser, som en undersøgelseskommission ifølge beslutningsforslaget skal afdække, vil med andre ord hovedsagelig kunne have relevans for gennemførelsen af et eventuelt privatretligt erstatningsspørgsmål.
Her vil jeg gerne knytte en bemærkning til det indtryk, som en umiddelbar læsning af beslutningsforslaget kan give af, at der skulle foreligge en mere eller mindre bevidst modarbejdelse fra myndighedernes side af mulighederne for at søge eventuelle privatretlige krav gennemført i denne sag.
Det siger sig selv, at ingen myndigheder har haft nogen interesse i på nogen måde at lægge hindringer i vejen for de overlevendes og efterladtes erstatningskrav i anledning af branden.
I efteråret 1990 blev der i øvrigt indgået forlig mellem de skadelidte ved branden og det forsikringsselskab, hvor »Scandinavian Star« var ansvarsforsikret.
Jeg har også forstået, at i 2006 fastslog de norske domstole, at muligheden for et privat søgsmål om yderligere erstatning var afskåret på grund af forældelse efter både norsk, amerikansk og bahamisk ret.
Domstolene fandt nemlig, at der allerede i 1996 forelå tilstrækkelige oplysninger til at anlægge en erstatningssag og afbryde forældelsesfristen.
Vi ville alle ønske, at man på en eller anden måde kunne gøre det godt igen for de overlevende og de efterladte.
Men jeg tror, at tiden nu er inde til at lade »Scandinavian Star« hvile i fred og se i øjnene, at nye undersøgelser ikke vil føre til noget nyt.
Regeringen kan derfor ikke støtte beslutningsforslaget.
Jeg vil sige til hr. Morten Messerschmidt, at det er fuldstændig korrekt: Vi kan blive enige om, at det her er vi uenige om.
Jeg mener, at der er blevet taget stilling til og vurderet på alle relevante dokumenter og påstande, og jeg medvirker gerne under udvalgsbehandlingen, for jeg må blankt erkende, at jeg jo heller ikke synes, at det er særlig behageligt, at nogle efterlader det indtryk, at der er ting, som man enten ikke - i gåseøjne - gider undersøge eller forsøger at modarbejde bliver undersøgt.
Det er ikke mit indtryk.
Mit indtryk er, at de myndigheder, der også før min tid har siddet med sagen, faktisk har gjort et meget, meget stort stykke arbejde for at vende hver en sten og få efterprøvet, om der var mere at undersøge.
Så jeg har simpelt hen ikke den opfattelse, som hr. Morten Messerschmidt her giver udtryk for.
Men netop det, at der har været så grundig en behandling - tre gange af rigsadvokater og skiftende justitsministres justitsministerier - viser jo, at det er en sag, der er af en helt særegen karakter.
Det var en frygtelig tragedie, og derfor har det selvfølgelig også være rimeligt, at man har revurderet sagen af flere omgange.
Men på et tidspunkt tror jeg bare at man må sige, at man er nået til et punkt, hvor man må prøve at trække en streg i sandet og sige, at nu er det nok klogest at prøve at se fremad.