Simon Emil Ammitzbøll (LA), 2011-03-29:
Jeg kiggede lige ud af vinduet for at se på de horder af vrede mennesker, der var for at demonstrere for kvoter for kvinder i bestyrelserne og for øremærket barselorlov.
For når man hører debatten her i dag, skulle man jo tro, at det var en meget stor folkelig sag, men det er ikke umiddelbart tilfældet: Der var ikke rigtig nogen; der var vel de sædvanlige, der afventer, at der ikke længere er krig i verden.
Sagen er jo, at det går ufattelig godt, hvis man skulle citere den tidligere konservative statsminister, Poul Schlüter, med ligestillingen her i Danmark.
Ligestilling handler jo om lige muligheder, nemlig at man har mulighed for at bruge sit potentiale, benytte sit talent, stræbe efter de mål, som man selv sætter sig i livet.
Men desværre bliver ligestilling ofte forvekslet med, at der skal være resultatlighed i stedet for lige muligheder, og det er jo også det, vi har hørt fra S og SF's side i dag, nemlig at der skal være mere resultatlighed, før man er tilfreds.
Jeg vil vanen tro
citere min tidligere partifælle, dog ikke fra samme tid, Elna Munch, som var en af kvindesagsbevægelsens store kæmper, og som efter vedtagelsen af grundloven i 1915, der gav kvinder stemmeret på lige fod med mænd, sagde, at nu var resten op til kvinderne selv, for nu var mulighederne der, og så var det jo i virkeligheden bare at benytte de muligheder, der er.
Hvis det nu er, man mener, at man gerne vil have, at det skal gå hurtigere, at man gerne vil have, at kvinderne skal opnå resultatlighed med mændene i højere fart, så kan man jo også selv tage et ansvar, og jeg vil endnu en gang opfordre alle de mange højtuddannede succesrige kvinder, vi har i det danske samfund, til at blive mentorer for yngre kvinder og hjælpe dem med at udvikle deres karriere.
Det er simpelt hen en af de bedste veje til at sikre, at unge talentfulde kvinder får de samme netværk, som jo er det, der ofte efterlyses.
I forhold til diskussionen om kvoter i bestyrelserne, ikke nødvendigvis for kvinder, men for bestemte køn, er det jo en sag, vi har diskuteret i en uendelighed.
Her håber jeg virkelig at den radikale ordfører, hr. Manu Sareen, sådan som jeg har forstået det, holder fast i sit synspunkt om at være imod disse kvoter, og tak for det.
For det er simpelt hen en af de værste ting, der kan komme til at ske, at vi fra Folketingets side går ind og vil bestemme, hvem der skal sidde i bestyrelseslokalerne for private virksomheder.
Det må være ejerne, der træffer den beslutning, og ikke medlemmerne af Folketinget.
Og som jeg antydede før: Hvorfor ikke kvoter for folk med anden etnisk baggrund?
Hvorfor ikke kvoter for homoseksuelle?
Hvorfor ikke kvoter for unge?
Bestyrelsesmedlemmer har som regel en vis alder, og det skyldes så, at de jo helst skal have erfaring, gerne fra erhvervslivet, og det er måske egentlig meget fint at man skal det, for så ved man, hvad det, som man nu skal beskæftige sig med, drejer sig om.
Men selv om det selvfølgelig er sat lidt på spidsen, kan vi sige, at det jo i øvrigt er de unge, de homoseksuelle og dem med etnisk minoritetsbaggrund, som vil blive skubbet ud, hvis vi laver 40-procents-kvoter for kvinder.
For det er næppe dem, der er kommet ind med Rip, Rap og Rup-effekten, som man lader være med at tage ind; det er de andre af de nye, som man lader være med at tage ind, fordi man bliver tvunget til at tage bestemte nye ind.
Så andre grupper vil få mindre resultatlighed, fordi en bestemt gruppe skal have mere resultatlighed, endda den gruppe af de her forskellige, vi kan tage, som har nemmest ved at klare sig.
Fordelen for en kvinde er, at alle kender en, og derfor er det rigtig svært at have det synspunkt, at kvinder skal behandles dårligere end andre.
Jeg tror, det er sværere for etniske minoriteter – jeg ved ikke, om det er så svært for homoseksuelle, sådan opfatter jeg det ikke selv – for det er alligevel færre, der kender en, men det er meget få mennesker, om nogen, der ikke kender en kvinde, og det gør det meget nemt for kvinderne at få deres rettigheder igennem, også i det konkrete.
Når vi så ser på lovgivningen – for vi er jo lovgivere her i Folketinget, det er ikke bare en debatklub – er det væsentligt at se
på: Er der noget, der kan laves om?
Der har vel egentlig mest været to konkrete forslag, nemlig det her med øremærket barsel og det med kvoter for kvinder i bestyrelser, og vi er imod begge dele.
Men i forhold til det, hr. Manu Sareen sagde, er der noget, jeg vil nævne en gang til, for han tog emnet op om homoseksuelle.
Og der kan vi sige, at man har mulighed for at ændre noget i lovgivningen, for der er i dag et forbud imod, at præster og godkendte trossamfund kan vie homoseksuelle.
Det er et forbud, vi her fra Folketingets side kan fjerne, hvis vi ønsker det.
Det ønsker vi i Liberal Alliance, og vi håber, at vi kan få regeringen med i en dialog om det – den tidligere kirkeminister er i hvert fald meget optaget af det – men får vi ikke det, vil jeg sige, at så har vi det, der med et udtryk oversat fra tysk hedder andre metoder.
Til sidst vil jeg bare takke ligestillingsministeren for, at vi har fået lov og lejlighed til at diskutere den her redegørelse og set, at Danmark er et af de lande, hvor folk har mest lige muligheder.
Lige meget om vi så kigger på kønsforskel, på etnisk forskel, på seksuel orientering, og hvad ved jeg, kan vi se, at det faktisk går rigtig godt.
Vi har et samfund, hvor der ikke er de store lovgivningsmæssige barrierer, og der synes jeg vi sammen, i fællesskab, skal glæde os over, at vi lever i et samfund, hvor det er muligt at nå de mål, man selv sætter sig, hvis man ellers har potentialet og viljestyrken til det.