Jan E. Jørgensen (V), 2016-02-26:
Ja, jeg faldt i dårligt selskab med et præsidiemedlem, det skal jeg beklage – og så i øvrigt også gøre opmærksom på, hvor vi befinder os henne.
Mine damer og herrer, vi befinder os i Folketingssalen.
Det er ikke kulturnat, det er heller ikke den årlige juletræsfest, hvor man slår gækken løs og alle har adgang, vi er i møde, og det vil sige, at vi, der sidder herinde, er medlemmer af Folketinget.
Vi udgør landets lovgivende forsamling.
Det arbejde, vi beskæftiger os med, er vigtigt, det kræver grundighed, det kræver eftertænksomhed, især når vi skal revidere de store love, hvortil lov om offentlighed i forvaltningen hører.
, så det er jo ikke en lov, man bare sådan ændrer i tide og utide.
Det gør man, når der er behov for det, når tidens tand har gnavet i loven i så stor grad, at loven trænger til at blive revideret.
Og så sætter vi os ikke bare sådan ned og snakker med hinanden om, hvad vi synes og hvad vi føler, så beder vi nogle, som har forstand på tingene, sætte sig sammen og skrive en betænkning.
Og det var det, vi gjorde, da vi sidst ændrede offentlighedsloven.
Vi tog stilling på baggrund af en betænkning – for nu at bruge et radikalt slogan: Vi lytter, punktum, nyt afsnit, også til eksperter.
Og det kom der en offentlighedslov ud af, som allerede ved vedtagelsen gav en hel del debat, for nu at sige det mildt, og det førte til, at vi besluttede os for, at vi ville evaluere loven efter 3 år.
Det skulle igen ikke bare være, hvad vi syntes, og hvad vi mente, og hvad vi følte, men vi skulle have ekspertise bragt på banen, vi skulle have Folketingets Ombudsmand til at foretage en grundig gennemgang af lovens bestemmelser og af, om loven levede op til vores intentioner osv.
Den evaluering skulle efter aftalen gå i gang her den 1. januar 2017.
Jeg synes personligt, at solnedgangsklausuler og evalueringsbestemmelser osv. er rigtig sunde, gode og fornuftige.
Især når vi har med stor lovgivning at gøre, kan der være rigtig god grund til, at man sætter sig ned og evaluerer tingene og får talt dem grundigt igennem: Fandt vi det rigtige snit, er der grund til at ændre på tingene?
Men jeg synes ikke, det er god lovgivningsstil, at vi sådan begynder at vakle, at isen i maverne smelter, fordi vi møder lidt modstand.
Det vidste vi jo at vi ville gøre, allerede dengang vi vedtog loven.
Der var mildest talt masser af modstand dengang og naturligt nok, for dem, der skriver aviserne, var jo også dem, som var genstand for lovens begrænsninger i adgangen til aktindsigt.
Og det er jo ikke så underligt, at man som journalist gerne vil have så meget aktindsigt som overhovedet muligt.
Jeg tror, at hvis journalisterne kunne få lov til at bestemme, sad de med inde til vores gruppemøder og kunne referere flittigt, hvad der foregik der.
Men det er ikke udelukkende journalisterne, der bestemmer, hvor meget offentlighed vi skal have, det er altså et afvejet hensyn, hvor man på den ene side har hensynet til offentlighed og på den anden side har hensynet til, at i politik som i alt muligt andet har man behov for et fortroligt rum, hvor man kan drøfte forskellige ting.
Så har der været nogle undersøgelser, som nu – også fra Liberal Alliances side – bliver brugt som konklusion på, at offentlighedsloven har været meget forfærdelig, at den har trukket et mørklægningstæppe ned over landet, og at man nærmest ikke kan få indsigt i noget som helst længere.
Det er bl.a. en undersøgelse foretaget af dagbladet Information med en journalist, der hedder Ulrik Dahlin, i spidsen, den selv samme Ulrik Dahlin, der stod nede på slotspladsen med et skilt og demonstrerede, da vi vedtog loven.
Så det er altså en af demonstranterne, som vi nu tager som sandhedsvidne på, at loven ikke fungerer efter sin hensigt.
Og hvad er det, han er nået frem til?
Ja, men det var der jo også med den gamle lov.
Min tid er desværre ved at rinde ud – forhåbentlig ikke som folketingsmedlem, men som taler i denne debat – og jeg vil bare lige gøre opmærksom på en enkelt lille ting fra det forslag til vedtagelse, som jeg har hørt læst op, og som jeg må sige ryster mig og vidner om, hvor lidt man egentlig har sat sig ind i, hvad det her handler om.
Man foreslår, at de begrænsninger af offentlighedens adgang til aktindsigt, der står i § 27, bare helt skal fjernes.
Det vil f.eks. betyde, at man ikke kan udveksle dokumenter med en advokat i forbindelse med en retssag, uden at modparten kan få aktindsigt i samtlige breve.