Jeppe Mikkelsen (RV), 2013-06-04:
Tak til formanden for ordet og tak for kampen.
Den har været lang, hård.
Det har været lærerigt at være ordfører på dette forslag – ikke altid sjovt, men lad os i hvert fald sige lærerigt.
Jeg vil også gerne starte med at udtrykke respekt for de folk, som bl.a. har stået bag den her famøse underskriftsindsamling mod loven.
Jeg deler ikke deres kritik, men deres engagement og flid har jeg i allerhøjeste grad bemærket gennem det seneste stykke tid.
Jeg skal også være den første til at indrømme, at nok har vi vundet det parlamentariske slag om dette lovforslag, men mediesejren er gået til anden side.
Det tror jeg ikke der hersker nogen tvivl om faktisk.
Så populister er der nok ikke umiddelbart nogen der kan beskylde os for at være.
Jeg må sige, at jeg har været en smule forundret over hele debatten om lovforslaget her.
Jeg synes især, der har været to store misforståelser: For det første har det næsten lydt, som om alt i dag er åbent, og det er jo fuldkommen forkert.
Ministre har et behov for fortrolighed, og det afspejles allerede i den nuværende lov.
Vi tager den lige for alles skyld en gang til: Det fortrolige rum eksisterer allerede i dag.
Det er jo en mindre opdatering af det fortrolige rum, vi er vidne til, og rummet gælder fortsat kun, når der er tale om, at ministeren modtager politisk rådgivning osv. – ikke, når en minister træffer afgørelser, indgår kontrakter, er ansvarlig for tilsynsopgaver osv. osv.
Og det er jo her, det er vigtigt, at vi kan kontrollere vores ministre.
Det er her, det særlig vigtigt, at vi kan kontrollere vores ministre, for i den proces er ministeren jo langt hen ad vejen egenrådig.
De ændringer, som finder sted, kan vi fra radikal side bakke op om.
Vi synes, der ligger saglige og gode grunde for både at udvide mulighederne for aktindsigt på en række punkter og at lukke ned for muligheden for aktindsigt på en række punkter.
Forslagene er ikke konstrueret natten over i Justitsministeriet; de er gennemarbejdet af en kommission, som har arbejdet i 7 år med spørgsmålet.
Jeg har stor respekt for, at Liberal Alliance, Enhedslisten og Dansk Folkeparti jo faktisk også anerkender, at der er behov for et fortroligt rum til ministeren.
Det skriver man selv i betænkningen over dette lovforslag.
Det er man gået en smule stille med i offentligheden, men det skriver man faktisk i betænkningen.
Det pudsige er så, at man åbenbart godt kan leve med lukkethed i departementet, men når det er en styrelse, er det pludselig frygteligt.
Man kan godt leve med, at man ikke får nys om, hvad en fuldmægtig laver i departementet, men får vi ikke nys om det i en styrelse, er det helt hen i vejret.
Man anerkender, at der er behov for fortrolighed i forhold til ministerens kommunikation med en fuldmægtig i departementet, men når vi snakker om ministerens kommunikation med en fuldmægtig i en styrelse, er det pludselig en helt anden sag.
Der er et behov for fortrolighed, og behovet er ikke styret af, om man arbejder i en styrelse eller i et departement.
Det er styret af arbejdsfunktionen.
Det er ideen bag den nuværende lov fra 1985, og det er ideen bag den nye lov.
Det er ikke nødvendigvis, fordi man har noget skjule; det handler jo både om ministerens mulighed for at tænke store tanker, lave vilde beregninger, være uenig med sine regeringsfæller, uden at det nødvendigvis skal refereres i en avis efterfølgende; og det handler om at sikre vores neutrale embedsværk, som til tider tør gå op imod deres ministre.
Det tør de absolut ikke – skal min tese være – hvis der er risiko for, at de vil blive stillet op imod deres minister gennem pressen.
Jeg har det altså bedst med, at vi har et embedsværk, som over for den til enhver tid siddende regering tør sige til ministeren: Hør engang, det her er simpelt hen for langt ude i forhold til konventioner, det er for langt ude i forhold til retssikkerhed, det er for langt ude i forhold til økonomisk ansvarlighed – eller hvad det nu kunne være.
Så handler det jo også om at sikre dokumentation.
Og reglerne for aktindsigt kan nemt omgås.
Man kan mødes, ringes ved, benytte sig af private e-mails osv. osv.
Men det er et problem, for regeringen er jo underlagt kontrol fra en række instanser: Folketinget, Ombudsmanden, rigsrevisorerne, Statsrevisorerne, undersøgelseskommissioner og i yderste konsekvens også domstolene.
Når disse instanser går ind i en sag, får de jo udleveret alt.
Her gælder ingen regler om aktindsigt osv.
Problemet er blot, at hvis dokumenterne ikke eksisterer, får de ikke udleveret noget, og så er chancen for at nå til bunds i en sag begrænset. Jeg vil slutte af med at sige, at jeg er utrolig ked af, at de nye muligheder for aktindsigt fuldstændig er druknet i den her debat.
Der skal lyde en opfordring til, at borgere og journalister kigger nærmere på, hvordan mulighederne kan bruges, for det har man så sandelig ikke fået oplyst meget om gennem pressen.
Til slut: Vi kan altså bakke op om lovforslaget, som det foreligger, og det skal være de sidste ord fra undertegnede.