Morten Østergaard (RV), 2007-05-08:
Jeg vil da gerne starte med vanen tro at takke regeringen for en god og grundig redegørelse for Europarådets virke, og jeg vil også gerne sige tak til delegationen og delegationsformanden og ikke mindst sekretariatet for, at vi får en god betjening i forbindelse med vores arbejde i Europarådet.
Tit har vi diskussionen af, om det der Europaråd, som folk ikke rigtig kender, overhovedet er noget, der batter, om det er noget, der flytter noget i virkelighedens verden.
Jeg har, siden vi sidst havde en debat om emnet i Folketinget, haft lejlighed til at være valgobservatør et par steder på Balkan og var bl.a. i Srebrenica, da der var valg.
Jeg besøgte først mindestedet for den massakre, der fandt sted, og derefter deltog jeg i valgobservationen og så, hvordan man der var kommet til, at man kunne lave en valghandling, som efter alt at dømme var ganske udmærket og et kæmpe skridt fremad for de spirende demokratier på de kanter.
Når man har været ude og haft de oplevelser og kunnet skabe den kobling, så er man ikke i tvivl om, at Europarådets virke er nyttigt og vigtigt for demokrati i Europa, ikke bare i de gamle lande, men selvfølgelig især i de nye lande.
Jeg synes også, at man, når man har deltaget i den debat, som Europarådets Parlamentariske Forsamling har haft om CIA’s hemmelige fængsler og fangeflyvninger, kan se, at det er af stor værdi, at der er et sådant aleuropæisk forum som Europarådets Parlamentariske Forsamling, hvor man kan rejse den slags sager, og hvor man uden om det almindelige regeringsdiplomati osv. kan tage den slags sager på tværs af landegrænser.
Vi har jo selv sammen med andre her i Folketingssalen forsøgt at rejse debatten, men der er mange udenrigspolitiske hensyn, som skal tages, hvilket gør, at en regering måske ikke altid gør det, som den inderst inde havde mest lyst til.
Der er det godt, at man har et organ som f.eks. Europarådets Parlamentariske Forsamling, hvor parlamentarikere kan mødes på tværs og uafhængigt af regeringerne og deres diplomatiske hensyn kan tage debatten og kan få sat fokus på, at der også i gamle velrenommerede lande foregår menneskerettighedskrænkelser.
Og for dem, der stadig måtte tro, at CIA-sagen er et stort røgslør, behøver man jo bare at kigge over Sundet til den veldokumenterede episode, der har været i Sverige, hvor en afvist asylansøger blev udleveret og udsat for en stærkt nedværdigende behandling, hvad der efterfølgende også har ført til stor kritik i Sverige.
Så der var bestemt noget at komme efter i den sag, og det er endnu et eksempel på, at det nytter noget med Europarådets virke.
Så handler en af de løbende diskussioner, som vi også har her i Folketinget, meget om samarbejdet eller overlappet med EU.
Jeg synes, at man må sørge for en fornuftig arbejdsdeling, og Det Radikale Venstre er ikke begejstret for, at man ikke har gjort det stykke arbejde bedre i forbindelse med oprettelsen af EU-Agenturet for Grundlæggende Rettigheder.
Men jeg vil godt sige her, at det for os er vigtigt, at arbejdet med menneskerettigheder opprioriteres alle steder.
Det er godt, rigtigt og vigtigt, at det sker.
Men selvfølgelig var det bedre, om man, hvilket vi også foreslog sidste år, samlede alle disse aktiviteter i Strasbourg; opprioriterede de organer i Europarådet, som bestemt har brug for det, og så samlede kræfterne og lod de EU-agenturer, der skulle arbejde med de samme emner, ligge i Strasbourg og på den måde sikre den fornødne synergi.
Men jeg har lyst til lige at rejse en enkelt historisk detalje, som er kommet mig for øje, siden vi sidst har debatteret det her.
Derfor kan man sige, at den diskussion, vi nogle gange har, om, at det enten er EU eller Europarådet, måske i virkeligheden ikke hænger helt så godt sammen.
Hvis man kigger på det gennem historiske briller, så er der faktisk noget, der tyder på, at vi i Danmark helt fra starten har tænkt ganske grundigt over, at Europarådet og et snævrere samarbejde blandt visse lande i EU sagtens kunne fungere.
Men det kræver selvfølgelig, at man hele tiden er opmærksom på at tilrettelægge arbejdet rigtigt, og der synes vi også, at der er plads til forbedringer i forhold til EUAgenturet for Grundlæggende Rettigheder.
Jeg kan ikke tilføje så meget til det, der jo er bred enighed om her, nemlig at det er helt utilstrækkelige tilstande, vi har.
For det er helt fundamentalt, at hvis menneskerettighederne skal gælde for borgere, ikke for stater og ikke for noget, man selv må håndtere, men hvis der skal være den grundlæggende retssikkerhed, det er, at borgere kan henvende sig til Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, så kan det ikke nytte noget, at der som nu er 90.000 sager, der venter.
Så er man nødt til at have bragt det ned, hvad der heldigvis også er enighed om.
Så er der vores interne diskussioner, når Europarådets organer på det ene eller det andet tidspunkt gæster Danmark og forsøger at udføre arbejdet her.
Vi har ved utallige lejligheder diskuteret rollen for menneskerettighedskommissæren.
Det skal man ikke lade sig kyse af, og man skal ikke der forsøge at gå diplomatiets ærinde og prøve at se, om det går, og sige: Det var ikke så godt, vi blev vist også grundigt uenige sidst.
Den frygt synes jeg man kunne have, når man hørte noget af det, som den delegation, der var på besøg, ytrede.
Jeg synes, det er vigtigt, at Europarådets organer optræder fuldstændig uafhængigt for at bevare troværdigheden og derfor kritiserer, når de finder, at der er grund til det, uden at skåne hverken regering, opposition, partier eller organer nogetsteds.
Derfor synes jeg, det er vigtigt at sende det signal til menneskerettighedskommissæren, at vi er åbne for både ros og kritik.
Men vi håber ikke, at man vil forsøge at tage nogle diplomatiske hensyn i den henseende.
Så har vi, som det ganske rigtigt blev nævnt, i den mellemliggende periode haft en lang diskussion om ECRI, som er Den Europæiske Komité mod Racisme og Intolerance, som er sat i verden af landene for at rådgive alle lande om, hvordan de skal gribe sagerne an; hvordan de skal bekæmpe racisme og intolerance.
Det er en enormt vigtig sag.
Derfor er det også helt ufatteligt, at den danske regering har valgt en så uanstændig fremgangsmåde over for den komité, som man ved nærmest ingen ressourcer har at udføre sit arbejde ud fra.
Derfor foregår det på den måde, at man tilrettelægger et program, hvor man både møder ngo’er og repræsentanter fra forskellige organer.
Det er tilrettelagt i samarbejde med regeringen.
De informationer tager man med hjem, og på baggrund af dem kan man, fordi man ikke har ressourcerne til det, hvilket regeringen jo kunne arbejde for at give, ikke gå ind og lave grundforskning på, om alt, hvad man har fået at vide, er rigtigt.
Men man drager konklusioner.
Så er der en proces, hvor regeringerne får lov til at berigtige, hvis der er noget, den synes er faktuelt forkert, og i nogle tilfælde er ECRI enig, og i andre er de ikke, og derfor får det lov at komme med som bilag til rapporten, så alle kan se, hvad det enkelte lands regering har ment.
Derfor er det helt utilstedeligt, at den danske regering valgte at lave en fuldstændig håndfast kampagne mod den rapport og mod den institution, man selv har været med til at sætte i verden.
Det er godtgjort flere steder i dagspressen, at der var en kampagne og en strategi, der hed: Vi skal angribe troværdigheden af den her rapport, allerede inden den er offentliggjort, så vi er sikre på at få scenen for os selv.
Det er mildest talt ikke god regeringsførelse, og det giver ikke noget særlig godt eksempel for folk rundtomkring, som behandler deres borgere helt anderledes og helt uden for, hvad vi vil acceptere i Danmark, men som gør det på samme måde ved at undertrykke kritik og ved at afvise det og ved at lave kampagner mod dem, der ønsker at kritisere.
Det er altså den måde, det blev håndteret på, og det er ærgerligt.
Jeg synes, når man kigger tilbage på de sidste 14 dages, 3 ugers debat i Danmark, og hvad der har været fremme af nyheder, at når man hører, at selv folk i Folketinget, partier, gør det til deres sag at sammenligne muslimske hovedbeklædninger med hagekors, når man hører, at der stadig væk er masser af kommuner, der tilbyder deres borgere hvid hjemmehjælp, hvis de henvender sig og beder om at få en hjemmehjælp af dansk oprindelse, og når man hører, at de virksomheder, som kommunerne henviser til, hvis folk ønsker en privat leverandør af hjemmehjælp, så siger: Vi ansætter aldrig indvandrere, det kunne vi slet ikke drømme om – er det selvfølgelig vigtigt, at man laver selvjustits, at man rydder op i sit eget hus.
Men jeg synes, vi kan være trygge ved, at vi i Europarådet har nogle organer, der ikke er blege for at tage bladet fra munden, når de ser, at der er noget at kritisere.
Det kan vi være trygge ved i Danmark at Europarådets institutioner fortsat vil, også når det gælder Danmark.