Per Clausen (EL), 2014-01-23:
Jeg vil starte med at sige, at Enhedslisten støtter L 93.
Det er den lovændring, som afskaffer muligheden for, at man kan skyde omstrejfende hunde og katte og tamkaniner, hvis de opholder sig på ens grund.
Efter min mening er der tale om en tiltrængt modernisering af de her bestemmelser, og som samtidig giver mulighed for at gribe ind, hvis der er tale om hunde, som udgør en reel fare.
støtter vi ændringerne af skambidsbestemmelsen, sådan at det nu bliver præciseret, hvad der kan karakteriseres som skambid, og så det sker på en måde, hvor hundenes normale adfærd inddrages i langt større omgang, end det sker i dag, altså muligheden for, at vi kan undgå, at man fremover afliver hunde, som i virkeligheden har opført sig i overensstemmelse med en hunds natur, efter skambidsparagraffen forsvinder – håber vi i hvert fald.
Vi synes også, det er godt, at man nu får mulighed for at kræve en hundesagkyndig inddraget, før beslutningen om en eventuel aflivning tages.
Måske kunne man godt præcisere det lidt mere i lovgivningen, altså at når man inddrager en sagkyndig, er det også meningen, at man lytter til, hvad den sagkyndige siger, for ellers giver det jo ikke så meget mening.
Til gengæld synes vi faktisk, at en beslutning om aflivning af en hund er så alvorlig en sag, at en sådan afgørelse bør kunne indbringes for et uafhængigt nævn.
Vi mener ikke, at det er tilfredsstillende, at en afgørelse om, om en hund kan aflives, udelukkende kan indbringes for politidirektøren.
Vi har samme skepsis i denne sag som i alle andre sager for, at man kan indklage en afgørelse truffet af en myndighed til den samme myndigheds ledelse, og at de så træffer den endelige afgørelse.
Det tror vi faktisk er problematisk.
Til gengæld er vi meget skuffede over, at regeringen vil fastholde det forbud mod bestemte hunderacer, som blev indført i 2010, på trods af at stort set alle eksperter fastholdt, at det kunne dokumenteres, at der var nogle hunderacer, som sådan systematisk set var farligere end andre.
Det var vi jo dengang temmelig enig med de nuværende regeringspartier om.
Interessant nok, for når man så hører ordførerne for Socialdemokraterne, Radikale Venstre og SF, kan det måske være lidt svært helt præcis at stadfæste, hvorfra ønsket om at beholde det her forbud mod hunderacer i grunden stammer.
Vi kan konstatere, at det ikke stammer fra SF, som giver udtryk for en personlig skuffelse.
Jeg synes heller ikke, at Det Radikale Venstres og Socialdemokraternes ordfører på det her område var helt overbevisende i deres argumentation.
Jeg synes selvfølgelig, det er ærgerligt, at man fastholder et forbud på baggrund af nogle argumenter, man måske ikke selv rigtig tror på.
Vi skal huske på, at det her forbud jo blev indført på baggrund af en omfattende kampagne i medierne, og det var sådan set ikke, fordi der var nogen som helst dokumentation for, at der i 2009-10 var stigende problemer med hundebid.
Det, som også er interessant at konstatere, er, at siden 2003 har politiet faktisk haft øget mulighed for at gribe ind over for hunde, der havde vist sig at være farlige eller viste tegn på, at de kunne være farlige eller skræmmende.
Den mulighed udvidede man i 2003.
Gentagne gange i årene mellem 2003 og 2010 spurgte jeg skiftende justitsministre om, hvorfor man ikke benyttede sig af den mulighed, og jeg fik det svar, at det gjorde man skam også, når det var relevant, men også at der ikke var nogen problemer af betydning med hundebid.
Det ændrede sig så fuldstændig efter en omfattende pressekampagne i 2010, for lige pludselig var det et meget, meget alvorligt problem, og den daværende statsminister gjorde det oven i købet til et hovedindslag på sit sommergruppemøde, på Venstres sommergruppemøde, at farlige hunde skulle forbydes.
Efter det var det jo indlysende, at så blev det, man kalder farlige hunderacer, forbudt, uanset hvor usagligt det end måtte være.
Nu har vi så fået en evaluering.
Den konstaterer, at forbuddet mod bestemte racer ikke har reduceret antallet af tilfælde, hvor mennesker er blevet skambidt, altså ingen reduktion i antallet af tilfælde, hvor mennesker er blevet skambidt.
De sagkyndige fastholder, at forbuddet aldrig burde have været indført og bør afskaffes.
Er det på baggrund af den evaluering og på baggrund af det udsagn af de sagkyndige, at Socialdemokraterne, SF og Radikale Venstre skifter holdning fra at være skeptiske til at gå over til at være tilhængere af et forbud mod de her bestemte hunderacer?
Man må da undre sig – synes jeg.
Det bedste argument for at fastholde forbuddet er, at evalueringen synes at vise, at et flertal i befolkningen støtter et forbud mod farlige hunderacer.
Det fremgår dog ikke, om det netop er de hunderacer, der er omfattet af forbuddet, de gerne vil have forbudt, eller om det er nogle andre hunderacer, som de mener er mere farlige, og som de gerne vil have forbudt.
For man har spurgt på en måde, hvor man kan sige, at det måske ikke er så overraskende, at mennesker svarer ja, for de bliver spurgt, om de går ind for, at farlige hunderacer skal forbydes, og så må de også opfatte det på den måde, at det er defineret, at der findes farlige hunderacer, som man så kan forbyde, så man på den måde kan løse det her problem, selv om det næppe er tilfældet.
Vi vil under alle omstændigheder stille et ændringsforslag til loven, der fjerner forbuddet mod bestemte hunderacer, og vi synes, og det er jeg glad for mange andre har været inde på, stort set alle ordførerne, at der skal langt mere fokus på de mennesker, der ejer hundene, end på hunderacerne.
Der skal vel også langt mere fokus på de hunde, der konkret viser sig at være farlige eller skræmmende, og her må myndighederne jo bruge de muligheder, som lovgivningen har givet os siden 2003.
Når man så kigger på de forskellige hunderacer, ser man, at de er meget forskellige, og derfor vil Enhedslisten bede ministeren om en specifik begrundelse for forbuddet af hver enkelt hunderace, fordi vi er tilhængere af, at der også skal være grænser for, hvilke arbejdsbyrder vi pålægger ministeriet og ministeren.
Vi vil ikke bede om en omhyggelig redegørelse for, hvorfor samtlige andre hunderacer ikke også bliver forbudt.
I kan finde nogle udvalgte hunderacer, der er kendt for at bide særligt meget, gravhunde f.eks., som jo i hvert fald i Livgarden har givet anledning til megen bekymring igennem flere år, og måske kan vi finde enkelte andre.
Ved lovændringen i 2010 blev der også indført en omvendt bevisbyrde.
Nu er det hundeejeren, der skal dokumentere, at hunden ikke tilhører en af de forbudte racer.
Og det fremgår meget klart af det materiale, vi har, at det har vist sig at være umuligt for de hundeejere, som har valgt at have en såkaldt blandingshund.
Det er der rigtig mange mennesker der gerne vil have, og der er også nogle mennesker, som mener, at de hunde, som er er blanding af forskellige racer, på mange måder er mere sunde og harmoniske end de særlige raceudvalgte hunde, som på godt og ondt jo har udviklet nogle særheder, som man så kan få præmie for nogle steder.
Og godt nok med det, men i hvert fald har det her givet rigtig mange hundeejere nogle bekymringer og nogle problemer.
Det var jo også sådan, at begrundelsen for at indføre den omvendte bevisbyrde var, at myndighederne har meget svært ved at bevise, at en hund tilhører en bestemt race, og så er det selvfølgelig meget bekvemt at flytte bevisbyrden over på hundeejerne – men rimeligt er det ikke.
Så også af den grund bør forbuddet mod bestemte hunderacer afskaffes.
Bare til allersidst: Enhedslisten vil sådan set stemme for begge de her lovforslag, og det vil vi, fordi der i det ene tilfælde er tale om klare fremskridt mod en nødvendig modernisering, og i det andet tilfælde er der tale om en reparation, en beskeden reparation af fejl, som er begået af Venstre og Konservative og Dansk Folkeparti tilbage i 2010.
Vi støtter jo altid, når regeringen reparerer på de skader, som det borgerlige flertal gennemførte tidligere, men vi er skuffede over, at man ikke fra regeringen og regeringspartiernes side opretholder den sunde skepsis, man havde imod forbuddet imod bestemte hunderacer, fordi det er populisme og et forsøg på at skabe et indtryk af, at man gør en indsats, uden at man i virkeligheden rammer det, der er hovedproblemet, hovedudfordringen, nemlig at mennesker undertiden bruger hunde på en måde, som er til skade for hunden og til skade for andre mennesker og andre hunde og nogle gange også andre dyr, og det skal vi selvfølgelig gribe ind over for, uanset om hunden så tilhører en populær eller upopulær hunderace.