runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Jeppe Kofod (S), 2013-05-21:
Det kan jeg sagtens.
For det første har vi genetableret Det Danske Center for Menneskerettigheder som en stærk national uafhængig menneskerettighedsinstitution.
Det er i øvrigt noget i parentes bemærket, som den forrige borgerlige regering jo svækkede i sit samarbejde med Dansk Folkeparti.
Det synes jeg er ret afgørende, for kampen for menneskerettigheder starter med, at vi også hjemme efterlever de forpligtelser, vi har.
For det andet har vi faktisk markant øget f.eks. bistanden til den arabiske verden, og menneskerettigheder er et helt centralt element i det.
Det er også flere midler end den forrige regering har givet.
For det tredje har vi også udnævnt en menneskerettighedsambassadør.
Og jeg kunne nævne mange andre eksempler, men det er bare for at tage nogle eksempler her.
Så det er ikke for at komme med selvros, men jeg synes bare – apropos det, som Liberal Alliances ordfører sagde tidligere – at vi også skal huske at stå sammen om noget her.
Og jeg synes, det ville være lidt forkert at kritisere netop denne regering for ikke at gøre noget for menneskerettighederne, når det kan dokumenteres sort på hvidt, at der faktisk sker rigtig mange positive ting.
Tak, og tak til ordføreren for at klargøre, hvordan grundloven stiller sig i forhold til det spørgsmål, vi behandler i salen i dag.
Det, der egentlig fik mig til at tage ordet, var, da Venstres ordfører meget klart erklærede, at Venstres politik er at skabe en demokratiernes alliance som et alternativ til FN.
Der har jeg bare to spørgsmål.
For det første: Er det noget, man vil gå til valg på næste gang, og er det en politik, man vil gennemføre, hvis man kommer i regering?
Og for det andet: Hvad skal der så blive af FN-systemet, hvis Venstre gør det her?
Søren Pind (V), 2013-05-21:
Jeg har ikke sagt noget om et alternativ, i hvert fald ikke et alternativ forstået, som om det skal erstatte FN.
Sagen er, at der er behov for et sted, hvor diktaturstater og demokratier side om side og direkte over for hinanden kan drøfte verdens tilstand, kan sige tingene ligeud til hinanden.
Det har jeg måske ikke altid haft blik for.
Men verden har også efter min bedste opfattelse behov for et forum, særlig i en tid hvor demokratiets vinde blæser foranderligt, hvor man kan drøfte frihedsrettigheder, markedsøkonomi og demokrati og måske også blive enige om, hvordan man forfægter den kultur og de værdier, og det standpunkt har Venstre haft igennem længere tid.
Jeppe Kofod (S), 2013-05-21:
Det er godt, at hr. Søren Pind siger, at man kan blive klogere, og det glæder mig.
Men jeg synes alligevel, at det er ret principielt, hvis man fik magt, som man har agt i øjeblikket, om man så vil gennemføre en politik, hvor Danmark vil tilvælge demokratiernes alliance på bekostning af FN med alle de problemer, der er i FN.
Tror Venstres ordfører, at man kunne blive så klog, at man måske ville gå ind og sige, at det er bedre at reformere FN og sikre en alliance omkring et stærkt og effektivt FN, der efterlever de idealer, organisationen er bygget på, i stedet for måske at begynde at opbygge alternative strukturer, som ikke har meget gang på denne jord?
Søren Pind (V), 2013-05-21:
Jeg kan godt forstå, at hr. Jeppe Kofod med det parti og den regering, han repræsenterer, kan komme i tvivl om, hvorvidt man kan blive klogere, men det har jeg jo altid ment at man kunne.
Jeg må igen anfægte det der med »på bekostning af«.
Det er, som om vi kun kan deltage i én international organisation, og det vil sige, at det nordiske samarbejde også er på bekostning af FN, EU er på bekostning af FN, NATO er på bekostning af FN.
Det er jo noget snak.
Og ja, der har været en intellektuel, akademisk og også politisk debat om f.eks. at udvide NATO til at varetage den funktion.
Vil det belaste Danmark særligt?
Det synes jeg ikke.
Kan jeg bestemme det alene?
Kan Danmark løfte den opgave selv?
Jo, det kan være, at det var en opgave for udenrigsministeren at kaste sig ud i, det skal jeg ikke kunne afvise, men jeg tror dog, at der skal flere til.
Jeppe Kofod (S), 2013-05-21:
Lad mig starte med at takke forslagsstillerne for at tage et vigtigt emne op i salen i dag.
Kampen for menneskerettigheder, herunder et liv i frihed og værdighed, er for os Socialdemokrater helt afgørende i det politiske virke, vi har.
Desværre ved vi jo, at menneskerettighederne dagligt bliver krænket i mange lande verden over.
Som udenrigsministeren demonstrerede i sin tale, arbejder regeringen netop derfor aktivt på at styrke menneskerettighederne både ude i verden og herhjemme.
Jeg tror faktisk, at man kan konstatere, at ingen regering i nyere tid har været så optaget af at kæmpe for menneskerettighederne.
Og det er vel egentlig ikke så mærkeligt, når man tænker på, at vi i Danmark har en centrum-venstre regering.
Med dagens forslag ønsker Liberal Alliance bl.a. at pålægge regeringen at støtte sig til rapporter fra f.eks. Freedom House og The Economist i vurderingen af, hvilke lande der groft og systematisk krænker menneskerettighederne.
Jeg medgiver, at både Freedom House og The Economist er respekterede private organisationer, og de skal have stor tak og ros for deres arbejde med at kortlægge og undersøge menneskerettighederne.
Deres arbejde er en vigtig støtte i det generelle arbejde for at fremme menneskerettighederne.
Men lad mig samtidig slå fast, at Socialdemokraterne ikke ønsker, at vi udelukkende skal basere vores politik og vurderinger på to private organisationer.
Vi har f.eks. en uvurderlig national menneskerettighedsorganisation i Danmark, Institut for Menneskerettigheder – det er noget, der i øvrigt findes tilsvarende i mange andre lande kopieret efter dansk model – som på et solidt og fagligt uafhængigt grundlag er med til at fremme menneskerettighederne på helt konkret vis.
Jeg tror, at vi må sige, at selv om Danmark har en stærk stemme i forhold til et forpligtende samarbejde med andre lande, kommer vi ikke videre, medmindre vi netop styrker det forpligtende samarbejde med andre lande.
Derfor er det også igennem FN med konkrete forpligtelser og retligt bindende konventioner, at vi bidrager mest effektivt til at fremme og beskytte menneskerettighederne og samtidig straffe de regeringer, der krænker dem.
Derudover er det faktisk afgørende for Socialdemokraterne, og det undrer mig lidt, at det endnu ikke er blevet nævnt så meget i debatten, at der er en stærk EU-menneskerettighedspolitik til stede.
Vi ser eksempelvis gerne, at de universelle periodiske bedømmelser og anbefalinger fra FN integreres i hele EU's udenrigs- og udviklingspolitiske arbejde.
Det er f.eks., når det gælder bistand og handelspræferencer med hensyn til tredjelande.
EU har verdens største samhandel og yder langt mere bistand end noget andet land i verden, og på den måde kan EU faktisk blive en betydningsfuld aktør i konkret at fremme menneskerettighederne, ikke mindst i udviklingslandene.
Vi deler det synspunkt, at vi skal gøre en aktiv indsats.
Hvis man skulle vedtage det her beslutningsforslag i dets nuværende form, er jeg altså bange for, at man ville svække Danmarks kamp for menneskerettighederne.
Det ønsker vi ikke at gøre.
Derfor skal jeg på vegne af Socialdemokraterne sige, at vi ikke kan tilslutte os dette forslag.
Per Stig Møller (KF), 2013-05-21:
Jeg hører og læser også om regeringens meget store selvros, og jeg vil også meget gerne være med til at rose regeringen, hvis der er noget at rose den for.
Nu hørte vi det igen.
Hr. Jeppe Kofod siger, at ingen har gjort så meget for menneskerettighederne som denne regering, og det er heller ikke så mærkeligt, for det er en centrum-venstre regering.
Må jeg bede hr. Jeppe Kofod om at give mig tre eksempler på, at man har gjort noget, som vi ikke har gjort før?
Det gør vi jo rent faktisk også.
Det, det drejer sig om, er at få skabt en tostatsløsning, og derfor sagde jeg jo også, at vi er utålmodige.
Det er det, der ligger i køreplanen for fred, og det er det, der ligger i FN's Sikkerhedsråds resolution 1515.
Og det betyder, at Hamas må opgive tanken om at smide Israel i havet.
Derfor er jeg glad for de arabiske udenrigsministres fornyede initiativ, hvor der jo blev talt om 1967-grænsen med ændringer og en anerkendelse af Israel.
Det er vejen frem, og det vil vi meget gerne støtte.
Christian Juhl (EL), 2013-05-21:
Mener hr. Per Stig Møller, at det er ganske teoretisk, at palæstinenserne kan finde på ved et almindeligt demokratisk valg at vælge Hamas i begge dele af Palæstina?
I en asymmetrisk forhandling, hvor den ene part er den besatte part, hvad jeg kan forstå at vi er enige om, og den anden part er den besættende part, er det vel fornuftigt at få rettet op på balancen, sådan at der er lidt mere symmetri imellem de to parter.
Søren Espersen (DF), 2013-05-21:
Den dag, hvor israelere og palæstinensere underskriver aftalen om en tostatsløsning, stemmer Dansk Folkeparti for en anerkendelse af Palæstina og ikke før.
Vi har nemlig det princip, at det, som israelerne og palæstinenserne kan blive enige om, støtter vi.
Så også på dette område er DF et pragmatisk parti med begge ben solidt plantet på jorden.
Vi svæver således ikke som andre partier rundt i en drømmeverden og leger udenrigspolitik.
Presset på Israel vil så blive fulgt af attentater og bomber.
Herefter vil Israel lukke grænsen til sin nye nabo og foretage straffeaktioner, hvilket vil få Palæstinas regering til at skaffe sig våben til det endelige opgør med den jødiske stat.
Sådan vil gå det gå.
Jeg mener, at vi alle sammen et eller andet sted har det på fornemmelsen.
Alligevel er autopiloten slået til.
Mens israelerne nemlig generelt har vænnet sig til tanken om en palæstinensisk stat, er den palæstinensiske indstilling anderledes.
I selvstyrets engelsksprogede retorik er det de fredelige hensigter, der luftes, mens man, når man taler arabisk, forbereder folket på krig.
Her nævnes Israel altid kun som en historisk parentes.
Tel Aviv er ikkeeksisterende på palæstinensiske landkort.
Her omtales byer som Haifa og Jaffa som palæstinensiske byer, som bare for tiden er besat.
Her prædikes aldrig forsoning med den jødiske stat, men det modsatte.
Her hyldes selvmordsbombere som helte og får opkaldt torve og institutioner efter sig.
Her er der på landkortet ingen stiplede linjer mellem Israel og Palæstina.
Her går Palæstina altid fra Middelhavet til Jordanfloden og fra Golan til Eilat.
Sådan er retorikken.
Sådan er pædagogikken.
Og sådan er politikken.
Der er tusinder af eksempler, og de fremlægges dagligt.
Jeg kunne i al stilfærdighed ønske mig en anden retorik, også når der tales arabisk.
Men Israel har altså accepteret tostatsløsningen, og de bestræbelser støtter vi.
Forslaget her kan vi selvsagt ikke støtte.
Lisbeth Bech Poulsen (SF), 2013-05-21:
I dag er vi jo kommet lidt omkring nogle forskellige emner, så derfor håber jeg, at ordføreren synes, det er lidt o.k., at jeg breder mig lidt ud over forslagets tekst.
Jeg kunne godt tænke mig at spørge ordføreren, hvad han synes om de israelske bosættelser på Vestbredden.
Søren Espersen (DF), 2013-05-21:
Ja, altså, bosættelser er jo blevet sådan et begreb for det, at jøder bor på Vestbredden.
Jeg har egentlig aldrig kunnet forstå, hvorfor det er sådan, at der er et sted, hvor der ikke må bo jøder.
Den tilstand troede jeg var overstået lige efter anden verdenskrig, altså så der ikke var nogen steder i verden, hvor der ikke måtte bo jøder.
Den tankegang bryder jeg mig ikke om.
Jeg mener ikke personligt, at de bosættelser er illegale ifølge international lovgivning.
Man henviser til Genèvekonventionen, hvor man taler om et land i forhold til et andet land, et besat land, og der er jo med Palæstina ikke tale om et land.
Så det er alt sammen et spørgsmål om fortolkning, men jeg håber, at man får det løst i forbindelse med en fredsslutning mellem israelere og palæstinensere.
Lisbeth Bech Poulsen (SF), 2013-05-21:
Så hr. Søren Espersen mener ikke, at Vestbredden er et besat område – besat efter 1967?
Jeppe Kofod (S), 2013-05-21:
Jeg vil sige til hr. Christian Juhl, at jeg synes, at det lidt er en forvirrende kommentar, for det er jo ikke sådan, at de 132 lande i forgårs har anerkendt en palæstinensisk stat.
Det ved hr. Christian Juhl jo også godt.
Det, vi skal forholde os til, er den nuværende situation.
Det er, hvad vi gør i 2013 for bedst at støtte palæstinenserne i at få en levedygtig stat, der kan leve i fred med nabostaten Israel.
Der har vi forskellige opfattelser.
Vi er som langt de fleste europæiske lande overbevist om, at det, at vi nu lægger pres på parterne og ikke mindst på Israel for at komme til forhandlingsbordet, er vigtigt for at kunne realisere det, at palæstinenserne kan få deres egen stat.
Så er der nogle af os, der har et håb om, at det amerikanske engagement i Mellemøsten fører til, at man får en forhandlet tostatsløsning.
For i sidste ende ved vi også godt, når vi taler om det her emne, at det er vigtigt, at amerikanerne er dem, der kan levere en løsning sammen med parterne i området.
Derfor synes jeg, at vi skal give al mulig opbakning til den proces, og der ønsker vi ikke ensidigt fra dansk side at tage nogle skridt, som f.eks. vanskeliggør, at den løsning kommer.
Christian Juhl (EL), 2013-05-21:
Det må være dejligt at kunne tage en af de mest brændende, internationale konflikter og så bruge forhistorisk tid til at sige: Her er mit standpunkt, her står jeg, og jeg lukker øjnene for alt andet.
Jeg lyttede meget intenst, da Dansk Folkepartis ordfører sagde, at endnu en arabisk stat ville være en ulykke, men da Israel nu har besluttet, at den skal være der, støtter Dansk Folkeparti den tanke.
Det vil sige, at Dansk Folkeparti og ordføreren er modstandere af en selvstændig palæstinensisk stat, men fordi vennerne i Israel har besluttet det, støtter man det selvfølgelig.
Det er en spøjs holdning.
Nu snakkede vi om besættelsen af Vestbredden, og jeg forstod ikke helt svaret.
Anerkender Dansk Folkeparti ikke FN som den part, der er nødt til at udtale sig, hvis to lande strides, eller hvis to folk strides, og at FN skal hjælpe med til at finde en løsning?
Søren Espersen (DF), 2013-05-21:
FN's Generalforsamling laver jo ikke love, det fremgår ikke af FN's charter.
Traktater imellem stater kan være international lov.
Tradition, sådan noget som Den Internationale Domstol i Haag f.eks., kan give international lov, men ikke Generalforsamlingen.
Altså, Generalforsamlingen er en slags forsamlingshus, hvor man kan komme med nogle ideer, men man fastsætter ikke love, og det bliver ikke til international lov.
Det synes jeg er meget væsentligt at sige.
Og den eneste resolution, der i den forstand har en betydning i Mellemøsten, er den, der hedder resolution 242 af 22. november 1967, hvor man taler om tilbagegivelse af territorier, men ikke til hvem.
Der bliver ikke talt om tilbagegivelse af en palæstinensisk stat, der bliver talt om, at det kan være til Jordan, det kan måske være til Syrien, det kan være til andre steder.
Ingen steder
i resolution 242 står der noget om en tilbagelevering af en palæstinensisk stat.
Så der er meget, meget usikkerhed om juraen i det her.
Det synes jeg man skal erkende.
Christian Juhl (EL), 2013-05-21:
Jeg tror kun, at der findes én person på denne klode eller måske et parti på denne klode, som ikke er klar over, at det land skal leveres tilbage til palæstinenserne, og at den ene resolution efter den anden netop understreger det.
Allerede resolutionen fra 1948 sagde jo, at der skulle findes land til, at palæstinenserne kunne få deres eget land.
Derfor er der jo ingen tvivl om det.
Derfor forstår jeg ikke, hvordan man kan negligere den debat, det indhold, som man har haft i FN i den sag.
Når selv israelerne snakker om, at ja, palæstinenserne skal have Vestbredden, palæstinenserne skal have Gaza, er det vel tunghørhed, der gør, at Dansk Folkeparti benægter, at det står helt klart.
Jeg tror, at alle på denne klode er klar over, at det, det drejer sig om er, at palæstinenserne får deres eget stykke land, som de kan kalde deres land, deres nation, og at de to lande skal leve i fred med hinanden så tæt på grænserne fra før 1967 som muligt.
Er det ganske umuligt at forstå for Dansk Folkepartis ordfører?
Søren Espersen (DF), 2013-05-21:
Det, der er vigtigt, er at sige, at grænser fastlægges i forbindelse med en fredsbeslutning og jo ikke et minut før – der fastlægges grænserne for, hvordan den nye palæstinensiske stat, som jeg er sikker på, kommer, så bliver.
Hvor går den grænse?
Går den midt igennem Jerusalem eksempelvis?
Er den gamle bydel i Jerusalem naturligvis en del af det nye Palæstina?
Alle de ting skal forhandles mellem de to parter.
Det var også det, jeg startede med at sige i min tale, nemlig at det ikke kan nytte noget, at man sådan leger, at de der førnittenhundredeogsygogtresgrænser eller våbenstilstandsgrænserne fra 1949 er sådan fuldstændig hellige grænser, der ikke kan diskuteres.
Der bliver først reel fred i Mellemøsten, når de to parter, israelere og palæstinensere, har sat sig ned og er blevet enige om en deling af området med de grænser, de så finder frem til, og ikke et sekund før.
Vestbredden er et område, hvor der ikke har været en stat tidligere.
Med hensyn til hvem den egentlig tilhører, vil jeg sige, at når vi taler om 1967-grænser, mener man i virkeligheden våbenstilstandsgrænserne fra 1949 – det er de grænser, som man i dag kalder for før 1967, altså et tilfældigt sted, hvor hærene sluttede.
Men i Mellemøsten har der været bunker af grænser – helt tilbage fra 1917, fra det osmanniske imperium, til 1922, til 1947, til 1948, til 1949, til 1967, til 1973, til 1978.
Sådan har grænserne skiftet der, og det er de grænser, der skal fastlægges i forbindelse med en fredsslutning.
Hans Kristian Skibby (DF), 2013-05-21:
Tak, hr. formand.
På DR 2 har de et program, der hedder »Tidsmaskinen«.
Jeg ved ikke, om ordføreren nogen sinde har set det, men det er et program, hvor man går ind og kigger på ændret adfærd og ændrede holdninger hos forskellige aktører, bl.a. her i Danmark; tiderne skifter og sæder mildnes, som det også står andre steder.
Lad os nu prøve at skrue tiden tilbage til dengang, SF ikke havde regeringsmagt eller regeringsindflydelse, kunne man så have forestillet sig, at SF havde haft en anden indgangsvinkel til det her?
Nu er det ordføreren, der er her i dag, og så må vi håbe på svar på det.
Bare et eksempel: Vi ved, at der foregår en borgerkrig i Syrien, der snart ikke kan eskalere mere, millioner er fordrevet, folkeovergreb og alt muligt andet, vi kender det, vi kan bevise det, og vi kan dokumentere det, men alligevel vælger man at støtte, at Syrien godt kan få lov til at være med i UNESCO's Menneskerettighedskomité.
Så siger ordføreren bare: Jamen det er svært at gradbøje.
Så vil jeg bare spørge ordføreren om, hvad det er, der er så svært ved det, for mig bekendt er det da et land, der er i særdeles store vanskeligheder.
Så hvorfor er det så svært for SF?
Christian Juhl (EL), 2013-05-21:
Venstres ordfører kaldte Enhedslistens forslag for ensidigt.
Jeg vil gerne høre, om det er almindelig praksis i Venstre, at man siger: Ja, vi har jo ikke set noget, og så kan vi ikke tage stilling til det.
Afviser man ofte forslag i Venstre uden at komme med et alternativt?
Tror hr. Pind, at Israel f.eks. går til forhandlingsbordet, uden at der kommer et ret voldsomt pres fra verdenssamfundet?
Tror hr. Pind, at der kommer en fredelig løsning, uden at nogen blander sig i den konflikt dernede?
Søren Pind (V), 2013-05-21:
Næh, hverken den ene eller den anden part.
Det virker af og til, som om selv regeringen har svært ved at finde ud af indholdet af sin egen politik, og så er det vel ikke mærkeligt, at vi andre også gerne lige vil have lov til at se den, før vi forholder os til den.
Jeppe Kofod (S), 2013-05-21:
Lad mig først benytte lejligheden til at takke forslagsstillerne for endnu en gang at sætte Israel-Palæstina-diskussionen på dagsordenen.
Vi havde jo debatten sidste år med et stort set identisk beslutningsforslag.
Det kan ikke komme som nogen stor overraskelse, at Socialdemokraterne fuldstændig deler regeringens holdning i den her sag.
Vi mener ikke, at en sådan unilateral dansk anerkendelse af Palæstina vil bidrage til nogen som helst holdbar løsning i den nuværende situation.
Tværtimod synes jeg jo, at udenrigsministeren redegjorde meget klart for den danske position, for regeringens position, som vi fra Socialdemokraternes side selvfølgelig fuldt ud støtter.
Det betyder jo ikke, at vi ikke aktivt arbejder for, at der bliver oprettet en palæstinensisk stat.
Det er tværtimod det, vi gør i alle vores gerninger.
Vi har lige haft diskussionen om opgraderingen af palæstinensernes mission i Danmark.
Vi har haft diskussionen om opgraderingen af deres status i FN.
Som udenrigsministeren også redegjorde for, er vi aktive støtter af det palæstinensiske selvstyre, også økonomisk, så de kan få opbygget en infrastruktur til en fungerende stat.
Og vi presser på på alle niveauer – på EU-niveau og sammen med de andre nordiske lande – for, at parterne kommer til forhandlingsbordet og får fundet frem til en forhandlet tostatsløsning på problematikken.
Der skal ikke herske nogen tvivl om, at for Socialdemokraterne er det her et helt afgørende spørgsmål i Mellemøsten.
Det er jo ikke rimeligt, at den konflikt ikke er løst endnu.
Det tror jeg at vi er enige om, Enhedslisten og Socialdemokraterne.
Det er jo sådan, at det også i henhold til international lov og ret er helt klart, at palæstinenserne har ret til deres egen stat, og derfor må vi alle sammen arbejde for, at det kan lade sig gøre.
Det vigtige for os er jo, at vi får en forhandlet tostatsløsning, sådan at det, når palæstinenserne får deres egen stat, bliver i et fredeligt samvirke med deres nabostat Israel, altså at der også kommer en anerkendelse den vej rundt.
Det tror vi på er den bedste og vigtigste måde og en forudsætning for, at vi kan skabe en varig fred og forsoning mellem folkene i Mellemøsten.
Derfor skal jeg gøre en lang tale kort og igen sige, at vi ikke kan støtte det her beslutningsforslag og egentlig synes, det er lidt ærgerligt, at vi skal gentage en debat, som vi havde sidste år, ud fra nogle af de samme problemer, vi så sidste år, altså at Enhedslisten i den her sag med det her forslag måske bliver en smule idealistiske og blåøjede og faktisk kommer til at blive det godes værste fjende.
Christian Juhl (EL), 2013-05-21:
Der var jo ikke mange alternativer i det.
Jeg spurgte om, hvilket middel vi skulle bruge for at få fremmet processen, og hvad Danmark kunne bidrage med.
Jeg vil også gerne høre, hvad der er grunden til skiftet.
Når Socialdemokraterne, SF og Radikale i 2005 og 2007, så vidt jeg har kunnet læse ud af udtalelserne dengang, ville anbefale en anerkendelse af en selvstændig palæstinensisk stat, hvad er så grunden til, at man skifter mening, bare fordi man kommer i regering?
Så burde man jo næsten sige: Nu realiserer vi vores tanker og vores idé.
Så vil jeg høre: Hvad er det, der taler imod – det fik vi jo intet svar på her – at vi selv tager et skridt for at inspirere resten af EU?
Hvis vi tager et skridt og arbejder for at få resten af EU med, ja, så kommer vi lidt længere, end hvis vi bare alle sammen sidder og venter på hinanden.
De 132 lande, der har anerkendt Palæstina, har jo taget nogle skridt, og vi er allerede et halehæng til dem.
Det var måske en idé, at vi var dem, der gik foran, og ikke altid bare lod de andre nordiske lande være dem, der tog de progressive skridt.