Line Barfod (EL), 2009-02-05:
Jeg har ikke fået en forklaring på, hvorfor vi ikke er inviteret.
Jeg går ud fra, det er, fordi vi ikke er med i satspuljen.
Vi vil ikke være med til, at det er kontanthjælpsmodtagere, førtidspensionister osv., der skal betale for socialpolitikken i dette land.
Det mener vi at alle skatteborgere burde være med til, så det især var dem med de højeste indkomster, der var med til at betale.
Men vi synes jo, det er rigtig vigtigt, at der bliver gjort noget mere for børn, der har brug for hjælp, og for familier, der har brug for hjælp, og vi synes også, at der er rigtig mange gode, positive ting i det forslag, som vi har til behandling her.
Udvidelse af psykologbehandling til børn på krisecentre er oplagt og noget, der har været diskuteret længe.
Vi synes også, det er en rigtig god idé at arbejde på noget mere kontinuitet i anbringelsen.
Men vi synes, man mangler at se på, hvad der egentlig er af årsager til, at anbringelserne bryder sammen, andet end bare det, at det nogle gange er forældrene, der vil have barnet hjem.
Det er noget af det, som Socialrådgiverforeningen også peger på i deres høringssvar - at der jo også er en del børn, som bliver taget hjem, fordi anbringelsen bryder sammen, fordi det ikke fungerer der, hvor barnet er kommet hen.
Eller det kan være, at de er kommet i en plejefamilie og den af en eller anden grund ikke kan holde til det, eller at plejeforældrene blev skilt; der kan være mange forskellige årsager.
Det synes vi der ville være grund til også at se på.
Hvilke andre årsager er der til, at der ikke altid er kontinuitet i anbringelsen?
Hvad er det, der kan gøre, at det bryder sammen, og hvad kan vi gøre for, at det bliver bedre?
Når vi taler plejefamilier, kan vi f.eks. sikre langt bedre forberedelse, uddannelse, løbende supervision, ressourcer til plejefamilierne osv. Vi håber også, der på et tidspunkt kommer noget mere opfølgning på slægtsanbringelser og noget mere forskning i, hvordan det egentlig går med dem, og hvad de har brug for af støtte.
Vi var jo imod, at man fik frataget muligheden for at få plejevederlag, fordi man var i familie med barnet.
Vi tror også, at de familier kan have brug for at have nogle ekstra ressourcer, så man f.eks. har mulighed for at gå ned i tid på arbejdet for at tage sig af det barn, man har fået ind i familien.
Men også når vi snakker om sagsbehandlingen og spørgsmålet om at finde det bedste sted for barnet at komme hen, er det rigtig vigtigt, at der er ressourcer nok.
Her har vi jo længe haft debatten om, at alt for mange sagsbehandlere i alt for mange kommuner er overbebyrdede og ikke har tid nok til at tage sig af sagerne.
Det bliver vi altså nødt til også at gå ind og se på, hvis vi skal sikre en ordentlig kontinuitet i anbringelserne.
Så er der hele det, der handler om forholdet til forældrene, som socialrådgivere og andre peger på, og som jo også var et af temaerne på den konference, som Socialrådgiverforeningen afholdt i fredags.
Den forskning og den viden, der er på området, tyder på, at det for børn er rigtig vigtigt at blive ved med at have en kontakt til deres biologiske familie - ikke nødvendigvis, at de skal bo hos dem, men at de har en kontakt.
I det arbejde, vi har lavet i forbindelse med forældreansvarsloven, som alle partier i Folketinget står bag, har vi jo netop lagt vægt på, at det er vigtigt for børn at have en kontakt til begge forældre
, selv om forældrene bliver skilt, og det skal der gøres en del for.
Jeg tror, at vi med hensyn til anbringelser også er nødt til at se på, hvordan vi sikrer, at børn i stort set alle tilfælde - selv om der selvfølgelig er nogle helt grelle tilfælde, hvor det ikke kan lade sig gøre - kan bibeholde en vigtig kontakt til de biologiske forældre, kan få at vide, at det er helt i orden, at de har en loyalitet over for både deres biologiske forældre og anbringelsesstedet, og har nogen at snakke med om de loyalitetskonflikter, de kan komme i, de tanker og følelser og den angst, de har for, om de gør den ene og den anden ked af det osv.
Det tror jeg er vigtigt at vi bruger nogle flere ressourcer på.
Jeg tror, det vil kunne være med til at få nogle af de her børn bedre igennem anbringelsesforløbet, at man gør noget mere både for at sikre kontakten til den biologiske familie og for at støtte børnene i den svære situation, det er at være anbragt og skulle have en tilknytning til det anbringelsessted, man er på, og samtidig til den biologiske familie.
Det fungerer rigtig godt nogle steder, men andre steder gør det ikke, og vi hører indimellem hjerteskærende historier om bedsteforældre, der f.eks. ikke kan få lov til at aflevere julegaver til deres barnebarn og andet.