Martin Lidegaard (RV), 2015-03-20:
Jeg beklager mange gange, formand, jeg havde simpelt hen set forkert i min kalender, og det er helt min fejl.
Men først og fremmest tak for denne anledning til at diskutere muligheden for en udenrigskommission.
For Socialistisk Folkeparti har jo fremsat forslag om at nedsætte en udenrigskommission, der dels skal analysere de nye udfordringer for dansk udenrigs- og sikkerhedspolitik i de kommende år, og hvordan danske interesser i den sammenhæng bedst kan varetages, og dels skal den definere de centrale opgaver for udenrigstjenesten og komme med forslag til en organisatorisk styrkelse af udenrigstjenesten, så opgaverne kan løses på bedst mulig vis.
Lad mig starte med at sige, at jeg som udenrigsminister altid hilser en debat om vores udenrigspolitik velkommen, og jeg tager da også beslutningsforslaget fra SF som udtryk for en oprigtig interesse for Danmarks udenrigspolitik og for udenrigstjenestens ve og vel som sådan.
Vores udenrigspolitik handler jo netop om varetagelse af Danmarks interesser, og heri er jeg helt enig med forslagsstillerne.
Det er min tilgang, at vi igennem vores udenrigspolitik skal stræbe efter hele tiden at udvide vores politiske og økonomiske råderum, så vi herhjemme kan udvikle det samfund, vi ønsker.
Samtidig er det en væsentlig del af vores udenrigspolitiske interessevaretagelse, at vi ved at være os vores globale ansvar bevidst kan skabe en bedre verden, ikke kun for os, men sådan set for alle.
Sagt på kort formel: Vi skal bruge udenrigspolitikken til at styrke vores egen sikkerhed, vores velstand og også fremme vores værdier.
Det er fundamentalt set det, udenrigspolitik handler om, og det er den rolle, Udenrigsministeriet er sat til at varetage, vel at mærke i høj grad i samarbejde med andre myndigheder, virksomheder og civilsamfundsorganisationer.
Når man taler om vores udenrigspolitiske interessevaretagelse, er det klart, at selv om de overordnede mål er konstante, er de rammer, vi skal manøvrere i, det sjældent.
Det er derfor afgørende, at vi i vores udenrigspolitik er i stand til hele tiden at tage bestik af forandringerne i vores omverden.
At verden er omskiftelig, kan der næppe være tvivl om, når vi ser tilbage på året, som er gået.
2014 var vel sammen med 2001, jeg tænker her på 9/11, og 2008, Lehman Brothers og Georgienkrisen, det mest skelsættende år udenrigspolitisk i dette årtusinde.
Vi havde ISIL's fremmarch med en hidtil uset brutalitet og deres evne og til at mobilisere ressourcer.
Vi havde krisen i Ukraine, som startede med demonstrationerne på Maidanpladsen og siden førte til Ruslands ulovlige annektering af Krim og fortsatte medvirken til at destabilisere hele det østlige Ukraine.
Og vi havde den humanitære krise i Vestafrika, som følge af Ebolas hærgen i lande med i forvejen skrøbelige sundhedssystemer.
Her tænker jeg ikke mindst på den mellemøstlige fredsproces, der påny trængte sig på dagsordenen med sommerens blodige sammenstød i Gaza, men jeg tænker også på efterveerne af den økonomiske krise i Europa og vanskelighederne for frihandelsdagsordenen i WTO.
Samtidig må vi heller ikke glemme de mere grundlæggende forandringer, vi i disse år er vidne til.
Over de kommende 20 år vil verdensøkonomien blive fordoblet, millioner af mennesker vil arbejde sig ud af ekstrem fattigdom, og den globale middelklasse vil vokse med 3 milliarder mennesker.
Væksten vil fortsætte forskydningen af de globale økonomiske og politiske magtstrukturer, øge presset på klodens naturressourcer og skærpe udfordringerne med den globale opvarmning.
Samtidig vil vi opleve, at nationalstaten som ramme for et samfunds organisering udfordres, og at nye ikkestatslige aktører vil komme til at spille en stadig større rolle.
De langsigtede udviklingstendenser er ikke nye.
Konturerne til en ny verdensorden begyndte allerede i 1989, hvor den bipolære verdensorden med Murens fald blev afløst af en mere multipolær verdensorden.
Fra at have været to rivaliserende supermagter blev der åbnet op for nye regionale stormagter, nye ikkestatslige aktører og nye konflikter.
Udviklingen har for alvor taget fart de sidste 10-15 år med den globalisering, som præger vores samfund, og som er kendetegnet ved forøget politisk og økonomisk interdependens, altså afhængighed.
Alt dette har været med til at skabe nye forventninger hos borgere og virksomheder til, hvad udenrigspolitikken skal bruges til, men også til, hvad Udenrigsministeriet skal levere.
Efter en mangeårig periode med organisatorisk stilstand, der fulgte efter de omfattende ændringer oven på Udenrigskommissionen i 1989, har reformtempoet de seneste 10 år igen været i top.
I 2006 præsenterede Udenrigsministeriet en stor globaliseringsrapport, som netop tog sigte på Danmarks interessevaretagelse under de nye rammevilkår.
Et af de konkrete resultater af globaliseringsrapporten var etableringen af et 24-7-center i Udenrigsministeriet, som skulle fungere som én fælles indgang for danskere i hele verden, som havde akut brug for hjælp.
I 2008 – i direkte forlængelse af globaliseringsrapporten – blev der i Udenrigsministeriet udpeget en række såkaldte globaliseringsagenter, som fik til opgave at følge op på rapportens anbefalinger og præsentere en række nye forslag til organisatoriske tilpasninger.
Det førte bl.a. til, at Udenrigsministeriet i 2009 gjorde op med sin søjleorganisering og i stedet fik en række afdelinger eller centre, som skulle styrke mulighederne for at tænke de forskellige politikområder sammen.
Endelig gennemførte Udenrigsministeriet i 2014 efter en proces, hvor både politikere, interesseorganisationer, forskningsverdenen og arbejdsmarkedets parter blev hørt, den største reform af sin repræsentationsstruktur i mange år.
Disse løbende organisatoriske tilpasninger har været ledsaget af en række analyser.
I 2008 udarbejdede Udenrigsministeriet et visionspapir »Kurs mod 2020«, som bl.a. tog udgangspunkt i Europas forandrede rolle og betydningen af klimaforandringer, og sidste år fremlagde jeg sammen med handels- og udviklingsministeren visionspapiret »Mere Danmark i Verden«, som præsenterer en række udenrigspolitiske pejlemærker omkring sikkerhed, velstand og værdier.
Myndighedssamarbejde, som understøttes af vækstrådgivere på udvalgte ambassader, og som finder sted i et samarbejde med andre ministerier, blev her fremhævet som et af de nye væsentlige redskaber til at fremme Danmarks overordnede udenrigspolitiske interesser.
Lad mig også nævne, at tilpasningerne naturligvis i høj grad har fundet sted på Eksportrådets område.
I år 2000 etablerede vi i Danmark en enstrenget eksportfremmestruktur, der samlede de statslige eksportfremmeindsatser i Udenrigsministeriet.
I det regi har vi løbende tilpasset indsatsen og ressourcerne i forhold til de dele af verden, hvor Udenrigsministeriet kan gøre den største forskel for danske virksomheder.
På den baggrund er det ikke forkert at sige, at både for så vidt angår de politiske prioriteter, og for så vidt angår Udenrigsministeriets organisering, har vi faktisk forholdt os til udviklingen i verden omkring os.
Vi har faktisk, kan man sige, gennem de sidste 10 år gennemført tilpasninger af vores udenrigspolitik og internt i Udenrigsministeriet, som har været mindst lige så store, hvis ikke større, end de forandringer, der fulgte af Udenrigskommissionen i 1989.
Men når alt det her er sagt, må vi også erkende, at der fortsat er udfordringer for Udenrigsministeriet.
Vi arbejder løbende med at styrke vores bidrag til vækst og beskæftigelse i Danmark, som vi så det i sidste måned, da vi kunne løfte sløret for 3 års målrettet arbejde i vores styrkede »Invest in Denmark« for at få Apple til Foulum ved Viborg.
Og vi arbejder med den udfordring at fastholde dygtige medarbejdere og sikre mobiliteten, især fordi nye familiemønstre gør det svært for medarbejderne at tilbringe en stor del af deres arbejdsliv i udlandet.
Vi må også stå ved, at pengene bliver færre.
Det er ikke nogen hemmelighed, at Udenrigsministeriets bevillinger som i andre dele af centraladministrationen falder.
Jeg nævner udfordringerne, ikke fordi nogen skal føle medlidenhed med Udenrigsministeriet, men fordi det ville være naivt at foregive, at vi ikke også på kort sigt skal tilpasse os de nye vilkår.
Ikke mindst derfor er det ledetråden i Udenrigsministeriet, at reformer er en konstant, om jeg så må sige.
Udenrigskommissionen i 1989 gav et meget fyldestgørende billede af verdens og Udenrigsministeriets tilstand i slutningen af 1980'erne, men det var et øjebliksbillede.
Derfor har de forandringer, der dengang fulgte i kølvandet, heller ikke stået alene – tværtimod.
I Udenrigsministeriet er vi meget opmærksomme på, at forandringskraft og forandringsduelighed er grundvilkår for vores organisation og for vores medarbejdere, men disse udfordringer er vi ikke alene om i Danmark.
Når jeg og mine medarbejdere i Udenrigsministeriet taler med kolleger i andre lande, er det tydeligt, at det er de samme udfordringer, de står over for.
Udenrigsministeriet i andre lande overvejer også, hvordan de skal forholde sig til de nye langsigtede tendenser, og de er også udfordret, når det gælder ressourcer.
Det positive i den sammenhæng er, at vi faktisk er kommet længere i forhold til at tilpasse os nogle af de centrale udfordringer end så mange andre.
Repræsentationsreformen, fokus på myndighedssamarbejde og økonomisk diplomati er konkrete eksempler på, at vi allerede er kommet langt.
Det er vi også, når det gælder den såkaldte samlokalisering.
De nye ambassader vil åbne i Nigeria, Colombia og Myanmar i 2014 og deler lokaler med Schweiz, Holland og de andre nordiske lande.
Det er en tendens, der vil blive forstærket i de kommende år, og der er allerede meget på paletten.
Jeg vil slutte med at gentage mit hovedbudskab: En løbende tilpasning af vores udenrigspolitik og Udenrigsministeriets organisation er ikke kun nødvendig, men også uundgåelig, hvis vi skal varetage Danmarks udenrigspolitiske interessevaretagelse på den bedst mulige måde, og derfor har vi også de seneste 10 år været i fuld gang med løbende forandringer af Udenrigsministeriet.
Etablering af et 24-7-borgerservicecenter, lancering af public diplomacy, afskaffelse af Udenrigsministeriets søjlestruktur, reformen af vores repræsentationsstruktur gennem inddragelse af berørte interessenter og myndighedssamarbejde er eksempler på, at vi løbende har taget bestik af forandringerne i de udenrigspolitiske rammevilkår.
Nu står vi så igen med et år, som har medført markante nye udfordringer for Danmarks udenrigspolitiske interessevaretagelse.
2014 ændrer ikke på den overordnede strukturelle udvikling i verden efter min vurdering, men der er ikke tvivl om, at på det sikkerhedspolitiske område vil 2014 stå tilbage som et skelsættende år, og derfor giver det god mening at stoppe op og analysere den udvikling.
Og her er jeg altså enig med forslagsstillerne.
Vi skal se nærmere på betydningen af Ukrainekrisen og den voldelige ekstremisme, som ISIL er eksponent for, og det kræver, som SF peger på, at vi kommer et analytisk spadestik dybere, og at vi tager en grundig udenrigspolitisk debat her i Folketinget.
Men i stedet for at sætte en mastodont af en tidskrævende og dyr udenrigskommission i gang vil Udenrigsministeriet sammen med Forsvarsministeriet udarbejde en grundig sikkerhedspolitisk analyse, som vi vil kunne fremlægge i et relevant udvalg i Folketinget inden sommerferien.
På den baggrund kan regeringen ikke støtte forslaget om nedsættelse af en ny udenrigskommission som foreslået.