Pia Adelsteen (DF), 2015-02-17:
Tak for det.
Når jeg læser forslaget, synes jeg, det er aldeles sympatisk.
Det er også et forslag, der går meget op i, at vi selvfølgelig skal have ligestilling eller millimeterretfærdighed på et område, der vedrører sorg.
Men jeg skal ærligt indrømme, at da jeg læste det, sad jeg og tænkte: Ja, vi har nogle regler vedrørende spædbarnsdød, vedrørende dødfødte børn; vi har nogle regler, som siger, at kvinden får 14 ugers orlov og mænd har 2 ugers orlov, medmindre de har holdt den, i forbindelse med at barnet overlever indtil 32. uge.
Grunden til, at kvinder har 14 uger, er, at det er kvinden, der er gravid; det er en helingsproces – det har vi haft masser af debatter om – og det er også derfor, at kvinden typisk har en længere orlov end manden.
Når man så taler sorg, gik min tanke lidt til – jeg har 2 børn; min datter er 22, min søn er 25 – at jeg ikke ved, om jeg ville blive mindre ked af det, hvis de døde i dag, end hvis de var døde, da de blev født.
Det skal jeg ikke kunne sige, for jeg håber aldrig, at jeg bliver sat i den situation.
Jeg ved ikke, hvordan det er at miste et barn, og jeg håber aldrig, at jeg kommer til at opleve det –
det skal jeg ærlig indrømme.
Derfor synes jeg måske nok, at vi i stedet for at diskutere millimeterretfærdighed skulle tage en snak om, hvordan vi håndterer det i vores samfund.
For hvor længe sørger vi?
Det er meget forskelligt.
Hvordan sørger vi?
Det er også meget forskelligt.
Og hvordan håndterer vi det?
Det er også meget forskelligt.
Arbejdsgivere håndterer det også meget forskelligt.
Der er nogle, der håndterer det ved at give ansatte fri, der er nogle, der håndterer det ved at have en meget stor forståelse for, at man er delvis væk i en periode, og der er nogle, der måske slet ikke håndterer det.
Der er i hvert fald en meget stor forskel.
Men jeg mener egentlig, at den måde, det skal håndteres på, skal være medmenneskelig, uanset om det drejer sig om et spædbarn, en 25-årig søn, en ægtemand eller ens forældre, for hvornår bliver vi ikke kede af det?
Derfor bruger man jo nok også det i dag, at hvis man har en nærtstående, der går bort, så melder man sig syg, hvis det er det, man har behov for.
Jeg synes egentlig også, at det kommer frem, at det er helt legitimt, at man selvfølgelig kan være i en situation, hvor det er måden at håndtere det på, og det er der vel egentlig ikke noget galt i, netop fordi vi sørger forskelligt.
Der er også nogle, der har behov for at komme på arbejde med det samme.
Hvis vi så indførte, at alle har ret til f.eks. 14 uger, 3 uger, eller hvad det nu måtte være, var der så nogle, der ville se ned på en, der ikke brugte den orlov, fordi de tænkte: det skal man da?
Men vi sørger jo forskelligt, og derfor håndterer vi sagerne forskelligt, og det synes jeg er meget væsentligt at huske på.
Derfor har jeg det også sådan, at jeg egentlig ikke mener, at den regel, vi har i dag, er diskriminerende.
Det er ud fra de betingelser, man som kvinde har de 14 uger.
Så ved jeg ikke, om 14 dage er nok for en mand – det ved jeg ikke om det er for nogen.
For nogle vil det være nok, for andre vil det ikke være det.
Men jeg har meget svært ved at forstå, at det, vi behandler her, kun omhandler spædbørn.
Det betyder så også, at når man f.eks. taler finansiering, spørger man, hvad det så kommer til at koste, og det er et rigtig godt spørgsmål.
Der er lavet nogle beregninger fra ministeriets side – om de er rigtige eller ej, skal jeg ikke gøre mig klog på, for det er helt klart, at vi i dag håndterer det på mange forskellige måder, netop ved sygemelding eller hvad det måtte være, og det koster jo også penge.
Om det er det offentlige, der betaler det hele, skal jeg heller ikke kunne sige, for jeg tror også, at der er nogle arbejdsgivere, der har en så stor forståelse, at de siger: Ved du hvad, vi finder ud af, hvordan vi indhenter de timer, du er væk, eller gør, hvad du nu har behov for.
Sådan er det også, og jeg synes et eller andet sted også, at man skal tilkendegive herindefra, at virkeligheden også fungerer derude.
Det synes jeg er vigtigt.
Umiddelbart vil jeg sige, at jeg synes, det er fint, at vi kommer til at kigge på det.
Det synes jeg faktisk vil være en god ting.
Men jeg synes, at man skal se bredere på det, for det er altså hårdt at miste en nærtstående, uanset om det er et spædbarn, om det er en voksen søn, eller hvem det måtte være.