Pernille Skipper (EL), 2015-01-16:
Regeringen har fremlagt en 20 sider lang handlingsplan til forebyggelse af radikalisering og ekstremisme, som der også er blevet talt flere gange om i dag, og langt det meste af det er rigtig fornuftige initiativer, der bl.a. bygger på det, vi kalder Aarhusmodellen, det her meget velfungerende samarbejde mellem Østjyllands Politi og Aarhus Kommune, hvor man følger unge mennesker, der er i risiko for at blive indfanget af islamiske ekstremister, og holder en tæt kontakt til deres familier og netværk.
Regeringen har en intention om at klæde socialrådgivere, lærere og jobcentermedarbejdere bedre på til at være opmærksomme på unge, der er i fare, i risikozonen – kan man sige – for at melde sig som IS-krigere i Irak eller Syrien; også et landsdækkende korps af professionelle mentorer er på tegnebrættet og så sådan et egentligt exitcenter, som vi i Enhedslisten faktisk efterhånden har råbt på i en del år.
Det synes vi er rigtig, rigtig positivt.
At det så er regeringens intention at finansiere det ved at tage penge fra en i forvejen udsultet socialpulje, som betyder, at pengene kommer til at mangle hos nogle af de mest udsatte grupper i Danmark og puljen i øvrigt er finansieret af mennesker ramt af sygdom eller arbejdsløshed osv., lader vi så ligge i dag.
At man så også, når man står uden for det her arbejde, skal høre hele dagen i dag med et lovforslag, der er så kontroversielt, som det er, at de øvrige partier mest bruger tid på at snakke om, hvem der er skyld i, at de ikke er kommet længere, ja, så begynder jeg at blive lidt træt.
I Enhedslisten bakker vi op om alle de initiativer, der ligger og bliver forhandlet lige nu i satspuljen, og det gør vi, fordi der er god grund til at være bange for Islamisk Stat.
Det er en uhyggelig gruppe mennesker
, de spreder rædsel og frygt, der bliver begået etnisk udrensning, unge kvinder bliver voldtaget, og selv børn bliver slået ihjel.
Jeg er også bange, og det tror jeg også at alle mine kollegaer i Enhedslisten er.
Vi er også bange for, om de har til hensigt at begå terror i Danmark, og når vi taler med nogle af vores medlemmer eller familier, som er af syrisk eller kurdisk afstamning, mærker vi en endnu mere nærværende frygt.
Der findes mennesker i Danmark, som har familie og venner og bekendte i de her områder, og som er meget, meget bange.
Ingen skal forklejne, hvor alvorligt det, der foregår i Syrien og Nordirak, er.
Vi bliver dog også nødt til at tale om, hvad det er, der ikke er et problem.
Der er ikke nogen, der taler om det, og det burde vi kunne blive enige om ikke er et problem – det er måske dumt, men det er ikke strafværdigt – hvis der er mennesker, der drager til krigszoner måske for at beskytte deres familie og venner, måske for at hjælpe humanitært, og derfor vil jeg gerne tage afstand fra forslaget om, at selve det at rejse til Syrien eller Nordirak skulle kunne kriminaliseres.
For vi behøver ikke andet end at forestille os, hvad vi selv ville gøre, hvis vi sad i Italien og noget så uhyggeligt skete i Danmark.
Vi ville alle sammen rejse til Danmark og hjælpe til.
Den sidste tid skal jeg bruge på at snakke om nogle af de retssikkerhedsmæssige problemer, som der er i det lovforslag, der ligger her.
Det mangler en egentlig klar afgrænsning af, hvad det er, der er strafværdigt, og hvad der er anerkendelsesværdige formål, altså det begreb, man bruger i lovforslaget for at kunne give dispensation eller for at sige, at det ikke er omfattet af lovforslaget.
Vi ved ikke rigtig, hvilke nødhjælpsorganisationer der er anerkendelsesværdige, og hvilke der ikke er.
Er der nogen styrker i Syrien eller Nordirak, man kan tilslutte sig, uden at det er omfattet af lovforslaget, eller er der ikke?
Man kan sådan set sige, at lovforslaget har lidt svært ved at pege på, hvad det er, der egentlig skal være ulovligt.
Sammenholder man det meget uklare anvendelsesområde med et meget svagt mistankegrundlag, altså at der kun skal være grund til at antage, hvilket altså er en nyskabelse i forhold til lignende indgreb, så bliver de retssikkerhedsmæssige huller pænt store.
Ministeriet skriver selv som svar på den kritik i høringssvarene, at formålet jo netop er at undgå de krav om beviser, man normalt stiller i straffesager.
Som jeg også har nævnt tidligere, har tidligere minister Karen Hækkerup sagt det endnu klarere, da hun erklærede noget i retning af, at det smukke ved det her forslag jo er, at man ikke behøver at bevise noget som helst.
Så siger man, at domstolene skal tage sig af de uklarheder, men vi bliver nødt til at slå fast, at magtens tredeling altså betyder, at domstolene kun kan dømme på baggrund af den lovgivning, vi vedtager, og vedtager vi uretfærdig lovgivning, kan de ikke gøre den retfærdig.
Enhedslisten har stillet rundt regnet 40 spørgsmål til det her lovforslag.
Vi vil have en afklaring så vidt muligt, men vi må også sige, at vi er meget skeptiske lige nu.