Finn Sørensen (EL), 2016-05-23:
Indledningsvis vil jeg da sige, at man jo kunne ønske, at det var sådan, at det var antallet af tilstedeværende ordførere fra de forskellige partier, der afgjorde sagerne her i Folketinget, for så havde vi jo opnået noget med vores ihærdighed, så kunne Alternativet og Enhedslisten jo hurtigt få klappet den kage af.
Sådan er det desværre ikke.
Men tak for debatten alligevel, også til dem, der er gået.
Nå, de er her stadig væk?
Det er godt.
Nå ja, så ryger flertallet sig en tur, kan jeg se.
Det var jo ærgerligt.
Men tak for debatten.
Man kan jo igen notere sig, at partierne, der står bag reformen om førtidspension og fleksjob, også når vi taler fleksjob, erkender, at det måske ikke er helt, som det skal være alt sammen.
Der er negative eksempler, men så hører det også op.
Men i hvert fald tak til Alternativet og også Dansk Folkeparti, der kan se nogle gode takter i det, vi har lagt frem her.
Angående fleksjob vil jeg gerne lige forholde mig lidt til succeskriterierne.
Forligspartierne og ministeren ser ud til kun at have et succeskriterium, og det er at kigge på tallene, at antallet af førtidspensionister går ned, og at antallet af fleksjobbere stiger, men er dog ærlige nok til at indrømme, at den stigning jo først og fremmest skyldes indførelsen af ordningen med minifleksjob.
Til de her fine tal vil jeg sige: De er forhåbentlig udtryk for en succes.
Det vil Enhedslisten kun glæde sig over.
Men vi ved jo faktisk ikke rigtig noget om, hvordan disse mennesker har det.
Vi ved – det kan vi jo se af Ankestyrelsens afgørelser og alt mulig andet – at kommunerne har tvunget folk, vi ved ikke præcis i hvor høj grad, ud i de her fleksjob af ganske få minutters og ganske få timers varighed, og hvad er konsekvenserne for disse menneskers liv og deres helbred?
Hvad ved vi egentlig om det?
Det var vel nok værd lige at undersøge, inden man siger, at nu har vi en kæmpe succes.
Så skulle man måske også grave lidt i, hvad baggrunden er for den voldsomme stigning.
Det er jo en kendsgerning, og det var Enhedslisten med til at sige, at når nu man havde lavet sådan en dårlig reform, så burde vi gøre et eller andet for at hjælpe de her minifleksjobbere af sted, og derfor lavede den tidligere regering og Enhedslisten en bonusordning, som nu er udfaset.
Og der kunne det være lidt interessant bl.a. at se, hvor stor en virkning den har haft for stigningen i antallet af fleksjob, og hvad sker der nu, hvor bonusordningen er udfaset.
Det skal man jo nok lige undersøge, inden man siger, at det her er en kæmpe succes.
Men uanset hvad viser de eksempler, som jeg også tidligere nævnte, og flere endnu, hvis man vil læse Ankestyrelsens undersøgelser også af fleksjobordningen, at den jo i høj grad bliver brugt som et argument for ikke at tilkende folk førtidspension, selv om vi har med borgere at gøre, som har en minimal arbejdsevne og igen med det samme argument som ved ressourceforløbene med, at hvis kommunen vurderer, at de kan udvikle deres arbejdsevne, skal de bare af sted i sådan et fleksjob, uanset hvor mange omkostninger det egentlig har for de enkelte mennesker.
Så det her med, at det er en stor succes, vil jeg gerne have lov til at nuancere.
Det skal i hvert fald undersøges nærmere, og det må vi jo så stille nogle spørgsmål til.
Så vil jeg gerne henvise til den kritik, som LO og FTF har fremsat i Trepartsudvalget på emnet om fleksjob.
Jeg kan ikke nå at læse det hele op, men det er da et tilgængeligt dokument, går jeg da ud fra.
Ellers må vi jo bede om at få det frem.
Det er dateret den 14. december 2015.
Deri sætter LO og FTF jo fingeren på mange af de ømme punkter i den her ordning.
Omkring minifleksjobbene skriver de f.eks.: Problemet er, at arbejdsgiveren kan have et ønske om at holde timetallet for fleksjobberen kunstigt nede for at spare penge, for det er jo sådan, at arbejdsgiveren kun skal betale for det antal timer, han har fleksjobberen.
Så kan man spørge: Hvad er der nu i vejen med det?
I princippet sådan set ingenting, bortset fra at det jo giver en voldsom forskelsbehandling på arbejdspladsen, men problemet er jo, at arbejdsintensiteten er noget, kommunen fastlægger, og hvis nu arbejdsgiveren kan få ansat en fleksjobber på 7, 8, 9 timer, mens vedkommende i virkeligheden har en arbejdsevne på 12, 15 timer, ja, så har arbejdsgiveren jo en betragtelig gevinst, fordi det er kommunen, der fastsætter arbejdsintensiteten.
Der påpeger LO og FTF jo, at arbejdsgiveren har en interesse i at holde timetallet for fleksjobberen så langt nede som muligt.
Kommunerne har en interesse i at få fleksjobberne i job og giver derfor en stor elastik i forhold til arbejdsgiveren.
Og derfor sker der tit det ifølge ILO og FTF – og det bygger de jo på indmeldinger fra de lokale fagforeninger – at det timetal, fleksjobberen er ansat på, reelt ikke svarer til fleksjobberens arbejdsevne.
Så det er vel også et forhold, vi skal kigge på, for så tjener ordningen med minifleksjob jo ikke det, den skal, for så hjælper man ikke dem, der reelt kun kan arbejde ganske få timer.
Så handler det måske om, at den i virkeligheden bliver overtaget, om man så må sige, af fleksjobbere, som har en højere arbejdsevne.
Det var jo også noget, der blev advaret kraftigt imod, da den her ordning blev indført i sin tid.
Det er jo noget, vi må grave mere ud, så vi kan se, hvordan det hænger sammen.
Men i hvert fald er spørgsmålet om fastholdelsesfleksjob et andet vigtigt kritikpunkt fra LO.
Det behøver vi jo ikke at gå så langt for at finde ud af, for vi har fået tal fra ministeren, der viser, at antallet af fastholdelsesfleksjob er faldet ganske drastisk.
Og det er jo klart, når man indfører sådan en spærreregel, som man har gjort det her.
Det fremgik jo udtrykkeligt af lovforslaget; den forhandlingsret, fagforeningerne havde tidligere, er blevet fjernet.
Og det er jo en yderst negative ting, for vi har meget sårbare borgere at gøre.
Så det synes jeg er relevante indvendinger.
Jeg håber sandelig, at partierne bag reformen vil kigge på de kritikpunkter, der ligger her, og at vi får en mere realistisk vurdering af fordelene ved den her ordning, i stedet for bare at konstatere, at så og så mange tusinde er kommet i minifleksjob.
Til vores forslag har jeg jo allerede under ordvekslingerne kommenteret noget af det, herunder hvorfor det er nødvendigt at sætte en grænse på 12 timer, hvor vi siger, at hvis man ikke har en arbejdsevne, der overstiger det, så skal det være frivilligt, om man skal tvinges ud i et fleksjob.
Det synes vi er en rimelig grænse, men vi er da også åbne for at diskutere med andre partier, f.eks. Dansk Folkeparti, om vi kan få fastsat en anden grænse, som måske ikke helt tilfredsstiller det, men som i hvert fald kan blive et redskab imod det, som vi ser mange eksempler på, nemlig at kommunerne tvinger folk ud i de her fleksjob, selv om de reelt ikke kan klare dem.
Den med fastholdelsesfleksjob har jeg argumenteret for, og det tror jeg egentlig også man ømmer sig en hel del i forligskredsen over.
Jeg vil da håbe – og det vil vi blive ved med at presse på for – at det på et tidspunkt lykkes at overbevise forligspartierne om, at de skal ændre ordningen på det punkt.
Og det er jo fuldstændig rigtigt, som nogle ordførere fremhævede, at det er et resultat af, at man har indført nogle andre ordninger, der skal bruges, førend man går i gang med det.
Og det er klart, at så lever det jo op til hensigten, men spørgsmålet er, om det er fornuftigt, når man faktisk havde en ordning, som der er almindelig enighed om virker godt.
Jeg har prøvet, om jeg kunne finde nogle undersøgelser af, hvad effekten af den her revalideringsordning er, og der findes ikke rigtig nogen nye ting.
Man skal tilbage til 2002, hvor Socialforskningsinstituttet lavede en undersøgelse, og den tyder jo på, at det er rigtigt, hvad jeg siger, for den viser, at 2 år efter at mennesker havde gennemført en revalidering, var seks ud af ti i ordinært job og yderligere en i ordinær uddannelse.
Se, det var jo gode resultater.
LO har så også prøvet at undersøge det, og det er så en nyere undersøgelse fra 2009, den er ikke helt så positiv, men viser dog, at et år efter at revalideringen afsluttet, er mere end 40 pct. af de tidligere revalidender kommet i beskæftigelse.
Og det tyder jo igen på i hvert fald en langt, langt højere jobeffekt af den her ordning end af f.eks. ordningen om ressourceforløb, hvor jobeffekten var under 3 pct.
Jeg tror, at alle ordførere er klar over, at debatten ikke er slut med det.
Hvis jeg skal komme med en generel bemærkning, er det jo især, synes jeg, til Socialdemokraterne, SF og delvis også Dansk Folkeparti, for vi har jo flere gange fået at vide, at man er med i et forlig, og selv om der så er noget positivt i det, Enhedslisten foreslår, kan vi ikke støtte det, fordi vi er med i et forlig.
Jeg kender jo udmærket spillereglerne, og det samme vil jo gælde for Enhedslisten i de forlig, vi er med i.
Så står vi frit.
Det er fair nok.
Sådan fungerer det.
Jeg synes bare, det er betænkeligt, at når vi kigger på ordninger, der handler om lønmodtagernes tryghed, når de bliver arbejdsløse og syge, for det er jo det samme problem, vi har med dagpengereformen og efterlønsreformen, så ser vi, at der er et flertal – et stort flertal – i det her Folketing, der har bundet hinanden op på nogle ordninger, som helt tydeligt har nogle negative konsekvenser for lønmodtagernes tryghed, som efter Enhedslistens opfattelse er blevet voldsomt udhulet gennem hele den lange række af reformer af efterløn, dagpenge osv.
Det er en kedelig konsekvens.
Der er jo kun to løsninger på det.
Den ene er, at der er forligspartier, der mander sig op og siger: Det går simpelt hen ikke, det her, nu skal vi have ændret den lovgivning, og tager kampen til et folketingsvalg, og den anden løsning er, at vælgerne sammensætter Folketinget på en anden måde.
For ellers vil vi jo komme til at leve i årevis med nogle reformer, der har en helt klar og tydelig samlet virkning, som jeg er ret sikker på ministerens tal vil dokumentere, når jeg får svarene at se.