Birthe Skaarup (DF), 2006-12-14:
På vegne af Venstre, Det Konservative Folkeparti og Dansk Folkeparti vil jeg sige, at har vi syntes, at det var vigtigt at få sat fokus på kræftbehandlingen i Danmark med denne forespørgsel – ikke bare med hensyn til ressourcer, men også for at se: Hvad har vi i grunden gjort over for de danske kræftpatienter?
Hvorledes har vi forbedret deres situation?
I den seneste tid har der været megen rumlen på dette område, og derfor ser vi det som en vigtig og stor opgave, at danskerne skal kunne føle sig sikre på, at man fra de tre partiers side gør sig de ihærdigste anstrengelser for at give de bedste behandlingsmuligheder for den gruppe borgere, der bliver ramt af kræft.
Vi har siden 2001 prioriteret det her område meget højt, og vi har fået efterfulgt kræfthandlingsplan I af kræfthandlingsplan II, der som planlagt er under indførelse i det danske sundhedsvæsen.
Debatten har i den senere tid været meget fokuseret på strålebehandling – og selvfølgelig med rette – men blikket skal også rettes på andre områder i kræftbehandlingen og alle de andre forhold, som er så væsentlige for, at kræftpatienter får de bedste behandlingstilbud, og at vi som nation stadig kan forbedre overlevelsesmulighederne for patienterne, når de bliver ramt af en kræftsygdom.
Besvarelse
Jeg er helt opmærksom på, at det selvfølgelig, specielt hvad angår F 23, har sit afsæt i den brist, der har været i sagsbehandlingen i Sundhedsstyrelsen, som jo kom frem for vel omkring 3 uger siden, da Politiken skrev en artikel om netop den sag.
Man kan roligt sige, at oppositionen, som har slumret på det her område i de sidste 5 år, siden da er vågnet op til dåd og har fået fokus på alt det negative.
Det er jo sådan set også i orden.
Det er derfor, vi har en opposition.
Det er rimeligt nok.
Omvendt må man også sige, at den sag for så vidt er afsluttet.
Det er klarlagt, at der har været et sagsbehandlingssvigt i Sundhedsstyrelsen.
Der er draget de nødvendige organisatoriske konsekvenser af det.
Der er skabt en ny enhed i Sundhedsstyrelsen, som skaber sikkerhed for, at Sundhedsstyrelsens sagsbehandling fremadrettet vil være i orden, sådan at der kommer reelt indhold i det, der er garantien, nemlig at kan patienten ikke behandles på det lokale strålecenter f.eks. inden for de frister, der er sat, så er der en handlepligt på strålecenteret til at sørge for, at patienten i stedet henvises til et andet strålecenter i ind- eller udland.
Kan man ikke det, skal man via Sundhedsstyrelsens aktive mellemkomst søge anden behandling.
Det er jo en overbygning på ambitionen om, at vi på alle danske kræftafdelinger, hvad enten vi snakker forundersøgelse eller operationer eller efterbehandling eller strålebehandling, kan leve op til fristerne.
Det er den overbygning, der er garantien, og det er dér, der har været sat et spørgsmålstegn.
Det er sådan set visket væk med de initiativer, der er taget.
Det er som sagt det negative fokus, der har været lagt på sagen her, og det er jo sådan set i orden, men jeg er nu alligevel glad for, at der sammen med F 23 også er rejst en anden forespørgsel, F 25, som giver en lejlighed til sådan lidt bredere at tage temperaturen på dansk kræftbehandling.
Citat slut.
Og gør man det, må man sige, at realiteten i sagen er den, at det bedste, der er sket for danske kræftpatienter, er, at der kom en ny regering i 2001, der sammen med sit parlamentariske grundlag har været og fortsat er fast besluttet på at skabe en bedre kræftbehandling i Danmark, og som har sat handling bag ordene ved ikke at forsømme nogen lejlighed til i nogen økonomiaftale eller i nogen finanslovaftale at adressere denne her problemstilling.
Det næstbedste, der er sket, er vel, at der den seneste tid er kommet opmærksomhed på området, hvilket har gjort, at oppositionen også er begyndt at interessere sig for området, for indtil da har vi jo været fattige på initiativer fra oppositionen.
Ikke på et eneste tidspunkt siden skiftet i 2001 er vi fra Socialdemokratiet eller Det Radikale Venstre – og jeg tror, jeg kan tage SF med – blevet mødt af noget forslag om at øge bevillingerne på området.
Det eneste forslag, der relaterer sig til området her, er forslaget fra Det Radikale Venstre omkring finansloven 2005, der gik ud på at reducere de beløb, der er til direkte sygehusbehandling i sundhedsvæsenet – altså at forringe mulighederne for at lave kræftbehandling i sygehusvæsenet.
Jeg synes, det er rart, at oppositionen er vågnet op til dåd, for det betyder, at der er flere partier, der sammen med regeringen og Dansk Folkeparti interesserer sig for området her, og det er positivt.
Ambitionen er også på det her område at skabe behandling i international topklasse, og det er vi sådan set også godt i gang med.
Vi behandler flere og flere patienter, og vi behandler patienterne bedre og bedre.
I 2002 fik omkring 17.000 patienter ca. 160.000 strålebehandlinger, sidste år var det antal steget til 21.000 patienter, og vi runder i år 200.000 strålebehandlinger.
Sidste år blev der foretaget ca. 210.000 undersøgelser og operationer, og hvert år siden 2001 er antallet øget med godt 16.000, svarende til en årlig stigning på 9,25 pct. – det er jo en vækstrate af næsten kinesiske dimensioner, kunne man sige – men det overgås i væksten i antallet af kemobehandlinger, som er steget med omkring en fjerdedel hvert år siden 2002.
Men dansk kræftbehandling handler selvfølgelig ikke kun om det kvantitative, det handler i høj grad også om det kvalitative, hvor hele kommunalreformen med de skærpede beføjelser, der ligger til Sundhedsstyrelsen om at have indseende i og medindflydelse på specialeplanlægning, er en meget, meget vigtig ting.
Noget af det, der har gjort, at vi har lidt dårligere overlevelsesrater på kræft end i andre sammenlignelige lande, er jo, at vi f.eks. har spredt kræftkirurgien ud på alt for mange adresser.
Det er sådan set en af bevæggrundene bag sundhedsreformen i kommunalreformen, som regeringen har gennemført sammen med Dansk Folkeparti, og hvor oppositionen i hvert fald kun meget modvilligt har tilsluttet sig visse elementer.
Det handler også om, hvilken tilgang man i øvrigt har i de faglige miljøer til kræftbehandling.
Et af de store problemer, der var før regeringsskiftet i 2001, var jo, at man var meget berøringsangst over for eksperimentel kræftbehandling.
Det var dengang, aviserne var fyldt med forfærdelige historier om mennesker, der som meget, meget, meget syge og uden meget livshåb tilbage for egen regning og risiko måtte ka ste sig ud på det tyske motorvejsnet for at opsøge behandling, ingen ville stå inde for.
Her har regeringen sammen med Dansk Folkeparti skabt en second opinion-ordning.
Den er helt, helt unik, det er det eneste sted i Europa, patienterne på den måde har en mulighed for at få en sidste vurdering af deres situation og for offentlige midler blive sendt til behandling også i udlandet.
Det er en unik ordning, der har været med til at løfte dansk kræftbehandling, ikke kun for de patienter, der konkret har haft glæde af det, men i virkeligheden for hele tilgangen.
Det betyder f.eks., at eksperimentel medicinsk behandling af lungekræft og tyktarmskræft, som man oprindelig sendte folk til udlandet for, nu gennemføres herhjemme.
Det betyder, at behandling af galdegangskræft nu er etableret i Vejle og på Rigshospitalet.
Det betyder, at behandlingen med specielle radioaktive lægemidler af nogle bestemte kræftformer i mave-tarm-kanalen nu kan foregå i Danmark, hvor man tidligere sendte folk til Schweiz.
Det betyder, at regional kemoterapi, som tidligere var noget, patienterne tog til Tyskland for at modtage, nu kan leveres på Herlev Sygehus.
Den unikke ordning, som vi, da vi var i opposition, uden held kæmpede for at gå gennemført, har ydet et væsentligt bidrag til at kaste et nyt lys ind over den danske kræftbehandling, sådan at det behandlingsmæssige mod er steget.
Fra den 1. januar 2007 er hele det her spørgsmål om eksperimentel kræftbehandling løftet ind som en regional forpligtelse, sådan at second opinion-ordningen nu er fremtidssikret.
På alle punkter, hvad enten vi ser på kapaciteten eller kvaliteten eller på modet til at tænke nyt og sætte kræftpatienten i centrum, har regeringen i de 5 år, der er gået siden skiftet i 2001, sammen med Dansk Folkeparti leveret en masse, og det over for en opposition, der har siddet på hænderne og nu forsøger at gøre en nyhed ud af, at der et problem med på alle danske strålecentre at levere behandling inden for 4-ugersfristen.
Det bør ellers ikke være nogen overraskelse for nogen.
Det fremgår af ventelisteinfo.
Det fremgår i øvrigt af den offentlige debat.
Det har været et tilbagevendende tema i alle finanslove og alle økonomiaftaler mellem regeringen og Amtsrådsforeningen.
De eneste, der ikke rigtig har interesseret sig for det før nu, er oppositionspartierne.
Nu ville det jo være rigtig dejligt, hvis den her massive satsning på investeringer i nyt apparatur, nye patientrettigheder og ny tilgang til tingene havde betydet, at vi på alle fronter var i mål, men så god er verden desværre ikke.
Vi kan konstatere, at hvad angår forundersøgelser, hvad angår operationer, lever vi op til fristerne på langt de fleste danske sygehuse, men vi kan altså også konstatere, at vi har et efterslæb på strålesiden.
Det er et efterslæb, der er opstået, på trods af at kapaciteten altså er udvidet med 45 pct. siden regeringsskiftet i 2001.
Det skyldes i høj grad, at der er kommet flere patienter til – det er ikke nogen overraskelse, det kan man tage højde for i sin planlægning – og det skyldes i endnu højere grad, at den almindelige udvikling har været sådan, at stadig flere kræftpatienter får glæde af strålebehandling, og at stadig flere kræftpatienter får glæde af, at strålebehandlingen gives i form af flere behandlinger med mindre dosis.
Det har altså skabt et pres på strålekapaciteten, som overgår den massive udbygning, der har været.
Det er sådan set også baggrunden for, at vi skal fortsætte i det spor, der er lagt ud.
Der er skabt finansiering til fortsat offensive investeringer i strålebehandlingskapaciteten.
Det er mellem regeringen og Dansk Folkeparti aftalt, at vi nu etablerer en særlig målrettet meraktivitetspulje for strålebehandling for at understrege, hvad der sådan set hele tiden har været en sandhed, nemlig at udfordringen her ikke er at skaffe finansiering, men at udfordringen her er at få relativt knappe personaleressourcer benyttet maksimalt, indtil vi er i en situation, hvor de fysiske anlæg med nye kanoner gør, at vi kan levere den nødvendige behandling.
Så der er nu taget en lang række supplerende initiativer for at nå helt i mål.
Der er etableret en særlig task force mellem Sundhedsstyrelsen, regionerne og sygehusene, der skal sikre behandlingstilbud i udlandet til dem, der ikke behandles inden for fristerne i Danmark.
Der er en mærkbar forskel på den måde, man har indrettet sig på med hensyn til aftenarbejdstid, udvidet åbningstid og inddragelse af andre personalegrupper.
Så der er taget en lang række initiativer, der gør, at det spørgsmålstegn, der har været sat ved behandlingsgarantien, nu kan viskes væk.
Så har jeg også noteret mig, at det i denne debat – og jeg siger det ikke som en beklagelse, bare som en konstatering – har knebet lidt med at have styr på rollefordelingen i det danske sundhedsvæsen.
Det er jo lidt tankevækkende, at de partier, der var imod kommunalreformen, imod ideen om at lukke amterne ned, er de partier, der har sværest ved nu at huske, at det sådan set er amterne, der driver dansk sundhedsvæsen, og at det sådan set er amtsborgmesteren i Københavns Amt, Vibeke Storm Rasmussen, der har det politiske ansvar for strålecenteret i Herlev.
Det er ligesom gledet ud.
Her er der noget grundlæggende samfundfaglig viden – jeg vil tro, det er omkring niveauet for 9. klasse eller 1.g – som er smuttet.
Det er sådan set også i orden, og det tager vi nu konsekvensen af, for hvis man insisterer på, at også det konkrete driftsansvar skal placeres hos den til enhver tid siddende minister, selv om lovgivningen sådan set ikke lægger op til det, må man tage det ansvar.
Det er så også baggrunden for, at der på det sidste er taget det her yderligere initiativ med at etablere en enhed på tværs af departementet og Sundhedsstyrelsen, der kan monitorere det her område.
Det er derfor, der er taget det initiativ om nu at afsætte en særlig målrettet pulje.
Konklusionen her er meget kort, at kræftbehandlingen i Danmark er i en rivende udvikling.
Det har vist sig, at der er nogle konkrete problemer, ikke kun i Sundhedsstyrelsen, men også i nogle amter, med at leve op til gældende lovgivning.
Det er der rettet op på, det er der taget de nødvendige organisatoriske og politiske konsekvenser af.
Man kan vel i virkeligheden sige – hvis man nu skal lede efter det positive i denne her ulykkelige sag, som jeg jo selv helst ville have været foruden – at det lange, seje træk, der har været trukket her af ret få politiske kræfter i Folketinget, nu er et træk, hvor flere melder sig under fanerne og har lyst til at trække med, og det kan i sidste ende kun blive til det bedste for kræftpatienterne og dansk kræftbehandling.