Simon Emil Ammitzbøll (LA), 2011-01-13:
Staten, det er mig! sagde Ludvig 14., den franske Solkonge, og det inkarnerer vel opfattelsen af enevældens statsopfattelse.
Heldigvis er meget sket, også i Danmark, siden vi kom af med enevælden med grundloven i 1849, og vi har løbende demokratiseret vores samfund siden, bl.a. med grundloven for åbenhed og offentlighed, nemlig loven om offentlighed i forvaltningen, som vi fik den første dag i 1970, og den store revision i 1985, begge gange med det sigte at skabe mere åbenhed om de processer, der foregår i den offentlige forvaltning.
Der har været diskuteret meget, hvad intentionerne var i 1970 og i 1985.
Personligt har jeg været inde at læse lovbehandlingerne, både fra 1970 og fra 1985, og sådan som jeg læser de to daværende konservative justitsministre, var deres intentioner at åbne op og egentlig et ønske om endnu mere åbenhed.
Men nu skulle man tage lidt ad gangen, så man åbnede lidt og sagde begge gange: Vi håber, vi på et senere tidspunkt, hvis det her går godt, kan åbne endnu mere op.
Det var i virkeligheden utrolig flot.
Det var jo sådan tidligere, siden Stauning første gang blev statsminister i 1924, at borgerlige regeringer var parenteser i en lang socialdemokratisk historie, og det var måske en af årsagerne til, at borgerlige regeringer skyndte sig at åbne statsapparatet op, når de havde chancen, når de havde magten.
Ninn-Hansen kunne jo ikke i 1985 vide, at Poul Schlüter ville blive den næstlængstsiddende statsminister i det 20. århundrede.
Der kunne man stadig tro, at det bare var endnu en parentes.
Nu har vi jo heldigvis længere perioder med borgerlige regeringer, og det er vi sådan set ikke utilfredse med i Liberal Alliance.
Der er mange elementer i de tre lovforslag, vi behandler i dag.
Der er mange diskussioner i forhold til offentlighed i forvaltningen.
Men som fru Line Barfod også var inde på, er der rigtig mange af de elementer, der er gode i lovforslagene, der i virkeligheden bare beskriver, hvordan man har sørget for at praksis er i forvejen, og det vil vi da altid gerne være med til at præcisere, nemlig at den praksis, der er fastlagt, også bliver fulgt fremadrettet.
Men om det er en egentlig forbedring, kan man jo diskutere.
Til gengæld er der hele spørgsmålet om § 24 og § 29, altså spørgsmålet om ministerbetjening og spørgsmålet om dokumenter i deres endelige form.
I begge tilfælde må jeg indrømme, at Liberal Alliance er skeptisk over for den måde, det ligger på i øjeblikket.
Vi anerkender – det er faktisk ret vigtigt for mig at understrege, og det tror jeg også at regeringen vil sætte pris på – sådan set, at der skal være et rum for ministerbetjening.
Det var også noget af det, man virkelig gik op i, både da man lavede loven, og da man reviderede loven.
Men det rum må man, hvilket jeg tror at SF's ordfører, fru Meta Fuglsang, også var inde på, som vi ser det, definere mere konkret, så folk ved, hvad de kan forholde sig til, når vi vedtager lovforslaget. Når vi så kommer til begrundelsen, er der flere, der har bedt om eksempler på, hvad det er, man ikke har kunnet, men det kan vi ikke rigtig få svar på.
Så er der noget om mailkorrespondance for folketingsmedlemmer, og jeg må sige, jeg blev lidt overrasket over den konservative ordførers, hr. Tom Behnkes, udlægning.
Altså, jeg må sige, at jeg ikke har følt mig overvåget indtil i dag, og jeg ved ikke, om der er nogle af mine kollegaer, der oplever, at de har store problemer med at sende mail til hinanden og til dem af deres kollegaer, der har været så heldige at blive udnævnt af statsministeren til en ministerpost.
Jeg har ikke oplevet det, men hvis det er et problem, synes jeg da, at vi skal have det frem, om ikke andet så under andenbehandlingen, så vi kan komme nærmere ind i den problematik.
De begrundelser, der er, er, at ministeriernes arbejde kan være besværliggjort.
Det er vel sådan set hovedbegrundelsen for de konkrete ændringer, der er af § 24 og § 29.
Det er nærmest synd for ministrene, for departementerne, for ministerierne, men hvad med borgerne, hvad med vælgerne, hvad med skatteyderne?
Det er vel sådan set dem, der har ret til at få indsigt i, hvad det er, den offentlige forvaltning laver, hvad det er, vi bruger deres penge til.
Det er ikke vores penge, det er ikke vores stat, det er deres penge og deres stat, og derfor er det vigtigt for os, at borgerne kan få stor indsigt i, hvad det er, der foregår, så de kan vide, om pengene bliver brugt fornuftigt, så de kan vide, om beslutningerne bliver taget på et sagligt grundlag, og så de kan vide, om de har lyst til at genvælge de politikere, der har truffet de beslutninger, der måtte være tale om.
Så bliver der sagt, at der er meget, der er ændret, at der er meget, der er forandret.
Der er kommet ny teknologi, der er mange ministerier, der har udlagt arbejdet i diverse styrelser m.v., men det lyder jo nærmest, som om vi har fået en forvaltningsreform i forgårs, når man diskuterer det her.
Altså, for de fleste ministeriers vedkommende – måske med enkelte undtagelser, heriblandt Justitsministeriet – er den forandring af ministeriernes opbygning jo gennemført for 10, 15 eller 20 år siden.
Jeg er glad for, at der er bred opbakning hele vejen rundt til, at vi kan få en ordentlig høring om den her lovgivning.
Jeg tror også, vi skal huske på, at selv om der er gået 7 år, og det er lang tid – nærmest et citat fra filmen »Den eneste ene« – så gik der henholdsvis 14 og 12 år, fra man gik i gang med den første offentlighedslov og den reviderede offentlighedslov, og til loven kom.
I 1956 kom betænkningen, i 1970 kom loven; i 1973 startede diskussionen, og i 1985 kom loven.
Så hvis vi skal have lige så lang en behandlingstid, har vi i hvert fald rigelig tid.
Jeg lægger bare op til, at vi ikke forhaster os i den her diskussion, for som debatten har vist indtil nu, er der mange tvivlsspørgsmål.
Der er både tvivlsspørgsmål om, hvad loven mere konkret medfører, og tvivlsspørgsmål om nogle af intentionerne.
På den baggrund vil jeg sige, at Liberal Alliance gerne vil være med til at fastsætte gældende praksis og sætte det ind i offentlighedsloven, det er vi positive over for.
Vi vil gerne være med til at definere et rum for ministerbetjening, det er vi sådan set positive over for, men vi er bekymrede over en del af de formuleringer, der er i det nuværende lovudkast.
Men hvis man kan få ændret på det og man samtidig kan få styrket de offentligt ansattes ytringsfrihed, som jeg hørte flere af ordførerne være inde på, så vil vi ikke afvise, at man kan finde et balancepunkt, hvor også vi kan være med til at lave en bred aftale.
Men jeg må indrømme, at det er med de skeptiske briller på, og at der ikke er nogen tvivl om, at vi med lovforslagets nuværende form, hvis ikke der bliver forandringer, ikke kan stemme for det.
Men det betyder ikke, at vi ikke – og det er faktisk det, jeg gerne vil understrege – er villige til at indgå i en dialog om, hvordan man så kan ændre det, så vi også kan ændre på det forhold, hvordan det er, vi skal stemme.