Sophie Løhde (V), 2010-02-09:
Selv om der gennem de sidste årtier har været en generel positiv udvikling i befolkningens sundhedstilstand, er der fortsat markant forskel på, hvor længe danskerne gennemsnitligt lever.
Eksempelvis viser undersøgelser, at der er klare forskelle i dødeligheden mellem dem, der står uden for, og dem, der står inden for arbejdsmarkedet.
Undersøgelser viser også, at de bedst uddannede har en lavere dødelighed end de dårligst uddannede.
De to grupper, altså dem, der er uden for og inden for arbejdsmarkedet og de dårligst uddannede, behøver ikke at være sammenfaldende, men er det nu oftest.
Hvis man skærer ind til sammenhængen med dødelighed og herunder stiller sig selv spørgsmålet om forebyggelse hos den gruppe af danskere, der har det dårligste helbred, så er der én markant faktor, der er udslagsgivende, uanset om vi taler om den ene eller anden gruppe med det dårligste helbred, og den faktor er uddannelse.
Jeg ved derfor godt, at jeg skuffer forespørgeren fra Enhedslisten, når jeg siger, at debatten her i dag i virkeligheden burde være rejst over for undervisningsministeren, men jeg ved også godt, at jeg med mit svar om uddannelse som den væsentligste faktor for at forebygge sygdom og dårligt helbred blandt udsatte igen kommer til at skuffe ikke bare Enhedslisten, men hele venstrefløjen, der altid ser økonomien, herunder indkomstforskellene i Danmark, som den vigtigste udfordring og parameter i relation til ulighed og dermed også den sociale ulighed i sundhed.
Hvis venstrefløjens præmis eller udgangspunkt var korrekt, skulle vi jo i disse år med en finanskrise opleve en markant stigning i danskernes gennemsnitlige middellevetid, fordi der jo ifølge venstrefløjens modeller altid vil være et fald i uligheden, når aktierne, boligpriserne eller værdien af folks pensionsopsparinger falder.
Personligt tror jeg næppe, at det bliver tilfældet, eftersom hverken manden med eller uden arbejde bliver sundere af, at uligheden uden for venstrefløjens modeller i disse år bliver mindre som følge af finanskrisen.
Men o.k., jeg har heller ingen ambitioner om at tro, at vi kan ændre den bagvedliggende diskussion i dag, så lad mig tage fat på det, der også bliver spurgt om i forhold til forespørgselsdebatten.
Som sundhedsministeren redegjorde for i sin tale, bygger det danske sundhedsvæsen på den grundlæggende præmis, at der skal være fri og lige adgang.
Indtil 2001 betød den præmis, at alle havde fri og lige adgang til at vente i månedsvis på de offentlige ventelister, alt imens dem, der havde orden i økonomien, kunne springe de alenlange køer over.
Det udgangspunkt gik vi i Venstre til valg på at ændre, og det lykkedes.
Men selv om mulighederne er til for alle eller alle har de samme rettigheder, er det fælles for tilbuddene, uanset om vi snakker om det sociale eller sundhedsmæssige system, at der er en række adgangsbarrierer for, at nogle mennesker rent faktisk kan benytte sig af tilbuddene, herunder forskellige forudsætninger for at tage ansvar for egen sundhed.
Det må for mig at se, hvis vi altså ser bort fra uddannelse, være kernespørgsmålet i forhold til dagens forespørgselsdebat, altså: Hvordan skaber vi bedre muligheder og rammer for, at alle får lige muligheder for at benytte sig af de lige muligheder?
Begge ministre har allerede redegjort for iværksættelsen af en lang række projekter og tilbud, som på den ene side har til formål at forbedre rammerne og styrke sundhedsindsatsen for socialt udsatte, og på den anden side har til formål at nedbryde de barrierer, der måtte være for at udnytte de mange tilbud.
Begge ministre har også redegjort for den betydelige rolle, som landets kommuner spiller, og jeg er helt enig med ministrene i, at vi ikke kan løse problemerne med et snuptag; der findes ingen lette løsninger på de her udfordringer, og det er derfor, at der er tale om et langt, sejt træk.
Når vi taler om ulighed i sundhed, herunder at forebygge sygdom og dårligt helbred hos socialt udsatte, vil jeg afslutningsvis gerne holde fast i vigtigheden af indenrigs- og socialministerens afsluttende ord om, at vores opmærksomhed skal være med respekt for den enkelte, og sundhedsministerens ord om, at vi ikke må tage det personlige ansvar og det personlige initiativ fra folk ved at skubbe alt over på, at det er rammerne, der bestemmer den enkeltes udfoldelse.
Vi skal ikke umyndiggøre folk ved at opfinde nye forbud, fordi der er mennesker, der ikke følger Sundhedsstyrelsens råd om en halv times motion om dagen eller ikke er lige så modtagelige over for informationskampagner, som nogle af Folketingets 179 medlemmer er.
Forbudsforslagene er helt sikkert velmenende over for dem, vi snakker om, ellers blev de forhåbentlig ikke fremsat, men de legitimerer bare ikke i sig selv, at vi som stat blander os i den enkeltes livsførelse ned til mindste detalje, fordi det repræsenterer de lette løsninger på alle de svære problemer.
I stedet skal vi insistere på bedre og mere målrettede tiltag, der fastholder opmærksomheden på, at alle mennesker har individuelle kompetencer og dermed også muligheder.
Jeg skal på den baggrund fremsætte følgende forslag til vedtagelse på vegne af Venstre, Dansk Folkeparti, Det Konservative Folkeparti og Liberal Alliance:
Forslag til vedtagelse Folketinget konstaterer, at det danske sundhedsvæsen bygger på den grundlæggende præmis, at alle har lige adgang til det offentlige sundhedsvæsen.
Folketinget konstaterer endvidere, at regeringen med udvidelse af det frie sygehusvalg har bidraget til større lighed i behandlingsindsatsen.
Folketinget konstaterer herudover, at regeringen sammen med en række andre partier igennem en årrække har taget en række initiativer både på det sociale og sundhedsmæssige område, der sigter på at reducere den sociale ulighed og modvirke stigningen i den sociale ulighed i sundhed.
Folketinget konstaterer imidlertid også, at regeringen ikke er i mål endnu, idet der stadig er forskel i sundhed.
Derfor opfordres regeringen til at fortsætte samt intensivere arbejdet med at kortlægge årsager, som medvirker til ulighed i sundhed, herunder at udvikle metoder til forebyggelse og sundhedsfremme bredt i befolkningen og blandt grupper, der erfaringsmæssigt vanskeligt nås med forebyggelse og sundhedsfremme.