Tina Nedergaard (V), 2010-06-10:
Tak for det.
Der var en række konkrete spørgsmål, og jeg vil starte med Enhedslistens ordfører, som henviste til, at jeg gav et vagt svar under førstebehandlingen om, hvad årsagen er til, at vi har SVU, statens voksenuddannelsesstøtte, og ikke kun et SU-niveau, men altså et forhøjet niveau for voksne over 25 år.
Og der må man jo sige, at det er en tradition.
Jeg tror, at det er 20 år, vi har haft den her ordning – ret præcis.
Men ligesom ved første behandling får man mig altså fortsat heller ikke til her ved andenbehandlingen at redegøre for den dybere intelligens, der ligger bag, at Folketinget præcis har valgt, hvor gammel en person skal være for at komme op på det ekstra støtteniveau.
Jeg anerkender, at det har en betydning for voksne mennesker at få et højere niveau, men jeg mener, at det med fordel kunne have været knyttet op på, om man er forsørger, som vi i VK-regeringen jo lagde op til og også lykkedes med at få gennemført i forhold til SU-området.
Hvis man er enlig forsørger eller har funktionsnedsættelse, får man dobbelt SU, og det synes jeg på mange måder giver mere mening, end at det bare er en bestemt alder.
Altså, jeg har problematiseret det, men jeg agter sådan set ikke at ændre reglerne, for jeg kan forstå, at en stor del af Folketinget er meget, meget begejstret for, at det er en bestemt alder, der definerer, hvornår man har brug for et forhøjet forsørgelsesniveau, og fred være med det.
Men man kan godt undre sig en anelse over, at en person på 24 år, der gerne vil gå i gang med en uddannelse, sådan som reglerne er i dag – altså inden vi ændrer det med flertal i Folketinget – faktisk vil være i en situation, hvor han eller hun jo forsørges dårligere i 40 uger, altså et helt skoleår, fordi han eller hun er 1 år yngre end vedkommende, der startede med SVU.
Altså, jeg vil bare sige, at der ikke er en højere logik eller en højere sådan helt objektiv vurdering bag, at Folketinget er landet på en række dele inden for lovgivningen om, hvornår man har det ene eller det andet forsørgelsesniveau.
Det er ikke den højere videnskab.
Det er jo sådan, at man på et tidspunkt har truffet nogle beslutninger, og jeg vil gerne fastholde, at jeg egentlig mener, at det var vedkommendes private situation, der måske havde været mere egnet som definition for det.
Det er det så ikke for SVU.
Så spørger fru Christine Antorini til SVU-satserne, og jeg kan sige, at det lovforslag, vi behandler i dag, og som vi skal forholde os til ved lovbehandlingen i dag, ikke indeholder, at SVU-satserne reduceres.
Det indeholder, at man reducerer den periode, hvor man kan få SVU, fra 80 til 40 uger.
Ændrede SVU-satser fremgår ikke af genopretningsplanen, men jeg vil ikke forholde mig yderligere til at stille garantier eller andet, for jeg kan forstå, at ikke engang Socialdemokraterne længere er parate til at stille nogen former for garanti om helt centrale spørgsmål i den økonomiske politik, f.eks. om man vil opretholde efterlønnen eller man ikke vil.
Man vil ikke engang, som det fremgår af Børsen i dag, hvor hr. Nick Hækkerup er citeret, fortælle, hvordan man vil lukke det hul, man har i sin økonomiske plan.
Så jeg mener egentlig heller ikke, at regeringen er forpligtet til at spå om fremtiden med hensyn til ændringer af lovgivningen i øvrigt.
Så blev der spurgt til mit svar på spørgsmål nr. 19, og ved nærmere eftertanke vil jeg sige, at jeg jo bare kunne have gjort det mindre grundigt, for det er åbenbart et problem, at man er rimelig grundig i sine besvarelser.
Jeg vil dog alligevel fastholde hovedsynspunktet
– selvfølgelig, for det er jo mit svar.
Hovedsynspunktet i svaret er, at hvis man er på vej og man har, som den ene har, en hg-uddannelse bag sig og gerne vil videre med en hf, kan det jo godt undre en anelse, hvorfor man føler det nødvendigt at gå på åbent værksted i VUC, inden man kommer dertil.
Det er altså ikke nødvendigvis en person, som har meget svage kvalifikationer bag sig.
Men det afgørende for hele genopretningsplanen – det lagde jeg ikke skjul på ved førstebehandlingen, det vil jeg ikke gøre ved andenbehandlingen, og hvis man ønsker mit fremmøde på stolen ved tredje behandling, vil jeg heller ikke gøre det der – er, at forslaget ikke ville være fremkommet, hvis ikke det var, fordi dansk økonomi er i en situation, hvor mange bække små tilvejebringer de 24 mia. kr., som regeringen i modsætning til dem, der sidder ved ordførerbordet nu, meget gerne vil tage ansvaret for at tilvejebringe, fordi vi faktisk har en stor omsorg for de kortuddannede.
De fire, som sidder omkring ordførerbordet nu, plus den øvrige del af oppositionen bør måske gøre sig nogle overvejelser om, hvad der sker, hvis dansk økonomi bliver presset og klemt på en måde, som vi oplevede f.eks. i 2008, og på en måde, som ligger til grund for den økonomiske krise verden over, hvor der mangler kapital på verdensmarkederne.
Hvad sker der, hvis vi er nødt til at sætte renten op for at beskytte dansk økonomi?
Hvad sker der så egentlig for de kortuddannede, som er målgruppe for SVU?
Det er jo det, der er sket under den økonomiske krise, og det er også det, der vil ske, hvis S og SF kommer igennem med deres »En Fair Løsning«, for de mener jo, at man skal tilvejebringe ressourcer i det danske samfund, ved at vi alle sammen skal arbejde 1 uge mere om året.
Det vil jo kun blive de timelønnede, der vil blive ramt af det, for de andre har man ikke justits over, og det vil også kun være de områder, der er overenskomstdækkede, fordi de selvstændige bl.a. ikke vil være omfattet.
Så alt imens S og SF ønsker at lade hånt om den økonomi, der er så afgørende for, at de kortuddannede har en arbejdsplads, et job og mulighed for at forsørge deres familie; alt imens man faktisk er parat til at lade de kortuddannede – for det bliver først og fremmest de kortuddannede – arbejde 1 uge mere om året; og alt imens man ikke vil redegøre for, hvordan de kortuddannede i øvrigt skal bidrage med hensyn til forringelser af efterlønnen, så sidder man her i Folketingssalen og hykler, at det er et kæmpe problem, at man reducerer SVU-ordningen fra 80 til 40 uger.