Pia Kjærsgaard (DF), 2010-10-07:
12 minutter mere om dagen og ufinansierede skattelettelser
12 minutter mere om dagen og ufinansierede skattelettelser
; disse to sætninger gentages bevidstløst i håbet om, at vælgerne lader sig besnære af oppositionens papegøjesnak.
Bare det var så nemt, men efterhånden har vi jo fundet ud af, at hvis alle medarbejdere bare sådan skulle arbejde 12 minutter mere om dagen, ville det betyde fyringer, fordi det ville give overskud af arbejdskraft, og vi har fundet ud af, at det ikke er alle, om overhovedet nogen, der skal arbejde 12 minutter mere om dagen, 1 time mere om ugen eller det, der svarer til, at man skal miste godt og vel en ferieuge om året.
Arbejdsmarkedet i dag er jo indrettet på en måde, så de, der kan arbejde 12 minutter mere om dagen, er de timelønnede, det er kasseassistenten, samlebåndsarbejdersken, mekanikeren osv., altså dem, man kan regulere op, men fru Helle Thorning-Schmidt kan ikke reguleres 12 minutter op i arbejdstid om dagen, og det kan direktøren med millionlønningen heller ikke, ej heller akademikeren på jobløn.
Så Socialdemokratiets 12 minutter mere om dagen er reserveret til social- og sundhedshjælperen, jord- og betonarbejderen og tjeneren.
Så er der den der med de ufinansierede skattelettelser, som efter venstreoppositionens opfattelse skulle være hele årsagen til, at det har været nødvendigt at gennemføre genopretningspakken.
Det er, som om hele den globale økonomiske krise bare sådan er fløjet hen over hovedet på Socialdemokratiet og Socialistisk Folkeparti, men man har åbenbart været optaget af vigtigere ting end den globale økonomiske nedsmeltning.
Sandheden er jo, at det ikke er skattelettelser, det er skatteomlægninger, og når de er fuldt indfaset, styrker de de offentlige finanser med 5,5 mia. kr.
Der er altså ikke nogen regning at betale for skatteomlægningerne, naturligvis ikke, for så var det ikke sket.
Der er en regning at betale, fordi flere danskere er blevet ledige, og fordi flere skal have indkomsterstattende ydelser, fordi virksomhederne ikke tjener så mange penge, og fordi vi igennem offentlige investeringer har forsøgt at sætte gang i hjulene i Danmark.
Havde det stået til Socialdemokratiet, var regningen blevet endnu større, fordi Socialdemokratiet har villet bruge løs af pengene, mens det gik godt i Danmark, mens VOK-flertallet har ført en ansvarlig økonomisk politik.
Socialdemokratiet og Socialistisk Folkeparti insisterer på at bruge løs af flere penge, som man ikke har, og som man ikke kan skaffe på anden måde end ved narrestreger og tryllekunster, der er udfoldet i det, som man meget ambitiøst har betegnet som en plan, nemlig den såkaldte fair løsning, der jo i bedste fald ikke er andet end varm luft.
I den forbindelse glæder det mig, at statsministeren varslede en ghettoplan.
Der var ikke mange konkrete ord om planen, så jeg vil godt bidrage med noget, men jeg vil sige, at man selvfølgelig heller ikke kan komme med mange konkrete ord i en åbningstale på godt 40 minutter, der skal være i overskrifter om nogle ting, man gerne vil fremlægge.
Så det skal der såmænd ikke lyde bebrejdende ord om.
Jeg synes, det er godt, at vi endelig kan begynde at tale om, hvad vi så kan gøre, for det er meget, meget vigtigt.
Ghettoerne skal lukkes for tilflyttere på kontanthjælp, ledige eller flygtninge på starthjælp, og hvis lejlighederne så ikke kan lejes ud, bliver de nødt til at stå tomme.
Familiesammenføring for personer, der er bosat i et område, der er karakteriseret som ghettoområde, skal standses, og adgangen for boligforeningerne til at smide familier, der laver ballade, ud, skal selvfølgelig fastholdes.
Man skal sørge for, at der føres en konsekvent linje over for unge, der begår kriminalitet, de skal tvangsfjernes eller tvinges ud af miljøet.
Politiet skal være massivt til stede og stresse de hvileløse, utilpassede unge, der driver omkring i kvartererne og skaber utryghed for borgerne.
Ja, det er bare nogle af de forslag, vi vil byde ind med, når vi skal forhandle med regeringen om ghettoerne.
Vi ser meget alvorligt på, at det skal blive til realiteter, at borgerne i Danmark, ikke alene dem, der bor i ghettoerne, men alle, kan mærke, at der nu sker noget.
Vi vil ikke acceptere parallelsamfund.
Det kan ikke blive med at gå, at vi tolererer, at det ikke er politiet, men selvbestaltede grupperinger af unge indvandrere, der sidder på magten i ghettoerne.
Og på lang sigt skal ghettoerne helt væk, i sidste ende ved at man simpelt hen fysisk fjerner dem, og så skal de mennesker selvfølgelig bo andre steder.
Det er et stort projekt, men det skal gennemføres.
Men ligesom problemet med udlændinge i Danmark er antallet, således er også den massive tilstedeværelse af unge udenlandske kriminelle, udenlandske problemfamilier og udlændinge, der stadig væk ikke taler en smule dansk, det, der giver problemer i ghettoerne.
Bliver de spredt for alle vinde, bliver problemerne heller ikke nær så koncentrerede.
Og kan vi anspore nogle af dem, gerne rigtig mange, til at rejse hjem, skal jeg i hvert fald ikke være den, der står i vejen herfor, tværtimod.
Disse unge uromagere giver så mange problemer igennem hele vores velfærdssystem.
Folkeskolen er bare et af områderne, hvor der også kan være problemer.
Derfor glæder det mig meget, at statsministeren nu også har valgt at tage skeen i den anden hånd.
Vi skal have langt mere kvalitet i den danske folkeskole.
Vi skal have mere og bedre undervisning, nok ikke som en egentlig heldagsskole, men alligevel synes vi, at det er i orden, at man forlanger flere skoletimer, hvis det bliver med fysisk aktivitet og kreativitet – det blev jo fremført, og det må vi så tro på og stå fast på.
Det skal ikke alene være med indlæring, for vi tror, at det ene afhænger af det andet.
Børn skal også have lov at være børn, det skal man altså også tænke på.
Men den tid, børnene bruger i skolerne, skal bruges meget mere koncentreret, så bliver udbyttet større.
Jeg vil godt sige, at forudsætningen for, at statsministerens store, høje og gode ambitioner på folkeskolens egne vegne skal lykkes, er, at vi får genetableret ro, orden og disciplin på vore folkeskoler, at forældrene bliver draget meget mere ind, at de føler, at det er dem, der har ansvaret for deres børn.
Det er nok ikke det helt store problem i Græsted, i Gentofte, i Virum, i de gode kvarterer, og jeg tror heller ikke, at det er så stort et problem på Østerbro.
Men jeg kan så forstå på oppositionens leder, fru Helle Thorning-Schmidt, at problemet er tilstrækkelig stort til, at man vil bryde Socialdemokratiets traditionelle forbehold – skal vi kalde det det, så har jeg vist ikke sagt for meget? – over for privatskoler.
Også i Ballerup kan jeg forstå at der er et problem.
Folkeskolen bliver aldrig verdens bedste folkeskole, hvis man skal opleve, at unge utilpassede indvandrere saboterer timerne, så det reelt er umuligt at undervise de elever, der ønsker at tage del heri.
Det må og skal indgå som en del af 180-graders-eftersynet af folkeskolen, og vi skal kunne håndtere den opgave.
Jeg er faktisk sikker på, at en af årsagerne til, at mange ressourcestærke forældre netop vender folkeskolen ryggen, er, at der ikke er tilstrækkelig med disciplin og dermed tryghed i folkeskolen.
Når de ressourcestærke forældre genvinder tilliden til folkeskolen, fordi der igen er skabt ordnede forhold, kan det faglige niveau igen for alvor hæves.
Vi er enige i mange af de ambitioner for folkeskolen, som statsministeren har fremlagt.
Målene er ambitiøse, og det skal de være, og det ærgrer mig ganske meget, at Danmarks Lærerforening har gjort det her til konfliktstof.
Vi burde alle sammen have en ambition om at gøre folkeskolen til verdens bedste.
Lad os håbe, at det lykkes, også sammen med Danmarks Lærerforening.
Jeg glæder mig faktisk rigtig meget til det nye folketingsår.
Der bliver nok at gøre.
Jeg ved godt, hvem der kommer til at tage slæbet.
Det bliver de sædvanlige, og det er desværre ikke oppositionen til venstre.
Hvis man er lidt positiv, kan man jo lade være med at kalde det et slæb, så kan man sige, at det er et ansvar over for den danske befolkning, at vi løfter i flok, i solidaritet, fordi vi er ude i en situation, hvor vi faktisk burde gøre det.
Jeg vil godt gentage, at jeg slet, slet ikke kan købe den, som fru Helle Thorning-Schmidt forsøger at aflevere, med, at det er Dansk Folkeparti, der ikke ønsker at samarbejde, og at det er regeringen, der ikke ønsker at samarbejde.
Dertil har jeg oplevet for mange lynhurtigt afbrudte forhandlinger.
Jeg mener, at oppositionen har placeret sig alt for solidt i hængekøjen og bare venter på, at der bliver udskrevet valg.
Det kunne jo være, at det blev en lang ventetid, det ved kun statsministeren, og ventetid slider.
Derfor kan man lige så godt trække i arbejdstøjet, det er faktisk meget hyggeligere.
Man har egentlig en ganske god fornemmelse, skulle jeg hilse og sige til dem, som ikke har prøvet det i ganske mange år, man har en god fornemmelse, når man har været inde og lave et forlig eller en aftale, hvor man føler, at forligsparterne har set hinanden i øjnene og føler, at det er det rigtige, og hvor man så går ud og præsenterer det og har en god mavefornemmelse
– det er der jo nogle politikere, der lever på, jeg bryder mig ikke så meget om udtrykket, men nu har jeg brugt det – har en god fornemmelse i hele kroppen over den aftale.
Det er faktisk rigtig rart, og oppositionen skulle prøve det, det er en rigtig god fornemmelse.
Så behøver man heller ikke at få at vide af en eller anden spindoktor, at man skal gå og smile hele tiden, man gør det faktisk helt automatisk, det kommer sådan helt indefra.
Jeg synes, at vi skal trække i arbejdstøjet og sige, at vi glæder os rigtig meget til det nye folketingsår.