Jakob Axel Nielsen (KF), 2009-12-09:
Tusind tak.
Oppositionen har bedt mig redegøre for, hvorfor der ikke er blevet taget skridt til at opnå lavere priser inden for den udvidede frit valg-ordning, efter at en arbejdsgruppe med bl.a. Konkurrencestyrelsen og Indenrigs- og Sundhedsministeriet i 2006 dokumenterede, at dette var en mulighed, sådan som Rigsrevisionen peger på.
Sådan er det formuleret af forespørgerne.
Regeringen er ikke enig, og det redegør jeg naturligvis gerne for, her 1 uge før statsrevisorernes endelige behandling af Rigsrevisionens beretning.
Jeg skal ikke lægge skjul på, at timingen undrer mig en anelse, hvis man gerne vil respektere statsrevisorernes arbejde, men det må oppositionen selv forklare, hvis den synes.
Selve sagen er jo velkendt og handler om vurderingen af de takster, de private og udenlandske sygehuse og klinikker skulle have for at behandle patienter for det offentlige under det udvidede frie valg.
Der, hvor vandene skiller, er, når oppositionen på grundlag af statsrevisorernes og Rigsrevisionens vurderinger mener, at regeringen tidligere kunne have sikret lavere takster, og at ministeriet fra 2006 har haft en viden om, at ydelserne kunne erhverves til lavere priser end de fastsatte takster.
Det er vi ikke enige i, og det vil jeg meget gerne redegøre nærmere for.
Det udvidede frie valg blev indført i 2002 som en helt unik og meget væsentlig ny patientrettighed – det er ikke en indkøbsordning – der regulerer regionernes mulighed for at købe private sygehusydelser på de bedst mulige vilkår, f.eks. gennem udbud.
Efter lovens ordlyd og bemærkningerne til loven er formålet derimod at give patienterne mulighed for at vælge behandling på et privat sygehus, når der er lang ventetid i det offentlige.
Hvilke takster skal man så bruge til sådan en ordning?
Ja, et naturligt udgangspunkt må vel være, at patienterne får de penge med, som behandling ellers ville have kostet i det offentlige.
Og det er jo det, vi har de såkaldte DRG-takster til, altså de priser, regionerne betaler, når de behandler hinandens patienter hen over regionsgrænserne.
I loven fra 2002 er det dog fastsat, at taksterne fastsættes ved forhandling mellem de private sygehuse og dengang amterne i forening.
Men kunne de ikke blive enige, kunne de private bede ministeren fastsætte taksterne, og det fremgår klart af bemærkningerne til loven, at udgangspunktet herfor vil være DRG-takster, altså hvad det ville have kostet i det offentlige.
Aftalesystemet, som både jeg og min forgænger har administreret efter, herunder takstniveauet, fremgår altså glasklart af loven og i øvrigt af lovens bemærkninger.
Jeg har udmærket set, at oppositionen ikke er så imponeret over, at der er administreret i henhold til loven.
Man har endog sagt, at om så ministeren havde fastsat taksterne til det halve, havde det været efter loven.
Jeg mener, at man skal have et overordentlig afslappet forhold til lovbemærkninger for at nå frem til den konklusion.
Første gang, parterne – altså amterne og de private – ikke kunne blive enige og ministeren blev involveret i takstfastsættelsen, var i 2006.
Amtsrådsforeningen var indstillet på at give i gennemsnit ca. 91 pct. af DRG.
De privates forening krævede 98 pct. af DRG.
Ministeren måtte naturligvis helt efter loven fastsætte taksterne mellem parternes positioner, sådan som det skete.
Forinden havde Amtsrådsforeningen indgået individuelle aftaler med en række helt overvejende små klinikker, eksempelvis praktiserende speciallæger, der havde deres hovedvirksomhed og deres hovedindtægt under sygesikringen.
Men det ville selvfølgelig have været fuldstændig uden for lovgivningens rammer at fastsætte taksten til langt under det, amterne selv havde tilbudt.
Det ville jo svare til, at fagbevægelsen og Dansk Industri mødte op hos forligsmanden med deres uenighed om en overenskomst og forligsmanden sagde: Nej, jeg synes, lønnen skal ligge 10 pct. under det, arbejdsgiverne har tilbudt, for det er der nogle uorganiserede der gerne vil gå for.
Oppositionens synspunkt har på det her punkt heller ikke støtte i Rigsrevisionens beretning.
Eksemplet er godt nok grotesk, men det er ikke desto mindre netop den anvisning, som oppositionen mener regeringen burde have fulgt.
Rigsrevisor har i sin seneste redegørelse vurderet, at forløbet i 2006 var en indikation på, at der var opbygget et marked for private sygehusydelser, som muliggjorde, at ydelserne under den udvidede frit valg-ordning kunne erhverves til lavere priser.
Det er regeringen ikke enig i!
Men forløbet som sådan gav i øvrigt anledning til at overveje den eksisterende aftalemodel, der jo lænede sig op ad DRG-takster, og det var præcis, hvad der skete.
Det er det udvalg, der er omtalt i dagens forespørgsel.
Forespørgerne hævder, at udvalget dokumenterede, at det var muligt at opnå lavere priser inden for den udvidede frit valg-ordning.
Det er simpelt hen positivt forkert.
Det er rigtigt nok, at man i løbet af udvalgsarbejdet arbejdede med forslag om at fastsætte taksterne under det udvidede frie valg gennem udbud.
Men et forslag om at anvende udbud dokumenterer selvfølgelig ikke, at man ad den vej også kunne opnå lavere priser.
Til trods for regeringens opfordringer havde regionerne kun anvendt udbud af behandlinger i meget, meget begrænset omfang, så det var et meget begrænset erfaringsgrundlag.
Men her er det jo så forunderligt, at den socialistiske opposition pludselig er blevet mere overbevist om udbuddet og konkurrencens velsignelser end nogen borgerlig-liberal.
Det synes jeg sådan set i sig selv er meget løfterigt.
Udbuddet under det udvidede frie valg ville imidlertid stride imod de gældende regler.
Det ville også stride imod ordningen om det udvidede frie valgs formål.
Alle private sygehuse, der vil acceptere rimelige betingelser, kan få en aftale, ikke kun dem, der har været i udbud.
I stedet foreslog et flertal i udvalget, at man kunne udarbejde en særlig privat DRG-baseret takst på de private sygehuses faktiske omkostningsstruktur, og at regionerne burde udbyde sygehusydelser mere generelt.
Rigsrevisor anfører også dette udvalgsarbejde som en indikation på, at ministeriet tidligere kunne have udnyttet mulighederne for lavere priser, men som nævnt er der i udvalgets arbejde ingen dokumentation for, at man ad den vej kunne opnå lavere priser.
Desuden må jeg gøre opmærksom på, hvordan tidsforløbet var.
Udvalget afgav sin rapport i september 2007, 2 måneder senere – just efter valget – skrev regeringen ind i sit nye regeringsgrundlag, at vi ville ændre på afregningerne med de private sygehuse.
Få måneder efter kom imidlertid arbejdskonflikten i det offentlige sygehusvæsen, hvor der mere end nogen sinde var brug for de private sygehuse til at aflaste, og derefter kom jo suspensionen af det udvidede frie sygehusvalg, hvor taksterne derfor heller ikke gjaldt.
I suspensionsperioden opnåede regionerne væsentlig lavere priser gennem udbud.
Perioden kan imidlertid ikke sammenlignes med den situation, vi havde under det udvidede frie valg.
Regionerne kunne under suspensionsperioden opnå lavere priser, fordi de private kunne have en vis forventning om patientmængde – en forventning, man ikke kunne have under det udvidede frie valg, hvor patienterne udnytter deres ret individuelt.
Men selv hvis man antog, at erfaringerne under suspensionen kunne overføres til det udvidede frie valg, kunne det ikke have været udnyttet tidligere.
Da ordningen trådte i kraft igen, var taksterne sat ned.
Regeringen aftalte den 1. april i år, altså 3 måneder før det udvidede frie sygehusvalg trådte i kraft igen, de nye rammer for takstforhandlingerne, bl.a. baseret på øget konkurrenceudsættelse af sygehusene generelt og på referencetakster.
Udgangspunktet skal fremover være udgifterne på de mest effektive offentlige sygehuse, og det førte til væsentlige takstreduktioner fra den første dag, da ordningen trådte i kraft igen.
Med det nye grundlag har det krævet en lovændring, både fordi der kommer den her opmandsinstitution, der skal afgøre fremtidens tvister, og fordi vi har fået sat det nye udgangspunkt for takstfastsættelse gennem de nye lovbemærkninger.
Lad mig vende tilbage til selve forespørgslens ordlyd.
Man spørger, hvorfor min forgænger og jeg ikke tog skridt til at sikre lavere priser, efter at det omtalte udvalg i 2006 dokumenterede, at det var en mulighed, og svaret er, at udvalget ikke dokumenterede noget som helst om, hvilke priser der kunne opnås, at regeringen 2 måneder efter udvalgets rapport skrev det ind i det nye regeringsgrundlag, altså at man ville tage initiativ på området, at arbejdskonflikten på sygehusområdet fulgte kort efter og dernæst suspensionen af det udvidede frie valg, hvor taksterne selvfølgelig også blev suspenderet, og endelig at regeringen i tide aftalte ændrede vilkår, så taksterne var reduceret, da ordningen om det udvidede frie valg på ny trådte i kraft.