Karen J. Klint (S), 2011-05-19:
Man må jo sige, at fru Liselott Blixt har et ret godt talent for at finde de sager, som går ind i hjertekulen på os alle, og at de så også kommer på dagsordenen på en dag, hvor vi ikke skal drøfte til sent om aftenen.
Det synes jeg faktisk er ret godt.
I forhold til den forrige sag om ufrivillig vandladning er det virkelig vigtigt, at vi kommer ud over rampen og snakker om det, og her er det jo også vigtigt, at vi kommer til at tale om børn, der får en kronisk lidelse, som kan gøre dem handicappede på en helt urimelig måde, hvis de ikke får de hjælpemidler, de har brug for.
Så derfor er det også vigtigt, at vi får det ud over rampen, altså at vi får italesat, at der er nogle andre muligheder end de gammeldags metoder, og at merudgiften så faktisk også er relativt lille, nemlig 358 kr. om måneden.
Dem kan man jo selvfølgelig også godt købe noget andet for, men det er ikke nogen stor udgift i det offentlige system.
Så det er ikke selve udgiften, der forskrækker mig som socialdemokrat.
Men når vi ikke sådan umiddelbart kan sige, at vi skal skynde os at stemme ja til det her, så er det, fordi vi synes, der stadig væk er nogle ting, der lige skal kortlægges, og at vi også skal have en grundig drøftelse af, hvor stor præcedens det vil skabe, hvis man i forhold til ret mange diagnoser skal ned i detaljen med hensyn til, hvornår nogen skal have så og så lang ventetid på noget.
Er det så et konkret anliggende for Folketinget, eller skal vi have en rammeaftale og en holdning til det, der faktisk siger, at man selvfølgelig ikke skal vente på noget, der hjælper en?
Altså, hvis man er visiteret til en insulinpumpe, skulle den jo gerne komme i morgen og ikke først om 6 måneder eller noget andet.
Selvfølgelig kan der være en indkøringsperiode, men det kan der jo også være for børn med astma, når de skal have deres inhalator.
Der havde vi jo dengang en debat herinde, og det gjorde da, at man fik ens mundstykker, så man ikke skulle til at skifte præparat, alt efter om prisen kørte op eller ned, fordi mundstykkerne var forskellige.
For er der noget, små børn ikke kan finde ud af, er det jo, når tingene bliver forskellige, og så bliver de mere syge end det, deres sygdom gør, fordi der så også bliver en kamp mellem barn og forældre om, hvordan man skal håndtere sygdommen, så barnet bliver så rask som muligt og lever et liv som andre raske børn med den vildskab og den glæde, som hører til.
Så vi synes egentlig, man skal folde det lidt mere ud og så snakke om, hvordan man får det her gjort.
For det, der er problemet med hensyn til børn, der venter, er jo, at de bliver så forholdsvis meget ældre, hvis de venter.
Så derfor skal man, synes jeg, sætte den her ventetid i proportion til den udvikling, som børn har, og den udvikling, som de mister, når en sygdom belaster og stjæler af deres tid.
Vi vil også gerne bede ministeren om at kigge lidt længere ind i fremtiden – hvis man kan det på det her område – altså hvad den sidste nye teknologi er.
Er det alene insulin, vi skal kigge på, eller er der også noget på glukoseområdet?
Er der nogen glukosemålere undervejs, som vi også skal til at kigge på?
For det her handler jo ikke kun om, at børn får deres medicin og deres behandling, det handler i dag også meget om, om de har levevilkår og en levevis, der ikke er så restriktive som i gamle dage.
For kan man håndtere deres behandling, også selv om de får et glas cola eller en burger, så er det måske det, der er med til at give dem en hverdag, der er så normal som muligt, også selv om det koster en ekstra lille streg på medicinen, eller hvordan man nu skal sige det.