runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Benedikte Kiær (KF), 2013-01-31:
Det her er jo et meget væsentligt område og et meget vigtigt område at få diskuteret og debatteret godt, for som vi også hører her i salen i dag, er vi jo alle sammen meget enige om, at brugen af tvang skal reduceres og reduceres så meget som overhovedet muligt og kun bruges i de tilfælde, hvor der ikke andre alternativer.
Jeg kan tydeligt selv huske, da jeg var på besøg på en døgninstitution for udadreagerende borgere.
Jeg fik en historie om en borger, som man havde hentet fra en psykiatrisk afdeling, som havde ligget bæltefikseret i rigtig mange måneder.
Han var meget stor og meget udadreagerende, og derfor havde de så lagt ham i bælte og vidste ikke, hvad de skulle gøre ved ham.
Han skulle så nu til den her døgninstitution, som havde med de her meget udadreagerende borgere at gøre, og som de specialpædagoger, der var det sted, sagde, ville de egentlig gerne gå en tur med den her borger.
De ansatte, der var på den her psykiatriske afdeling, slog korsets tegn for sig og sagde, at det ville de simpelt hen ikke anbefale; men det gjorde de her specialpædagoger, for de havde en anden viden, de havde en anden kultur og en anden tilgang til det, som var den her borgers problem.
Han er så nu på den her døgninstitution.
Men man fortalte også, at han har været i bæltespænde så lang tid, i så mange måneder, at hvis han skal kunne sove roligt om natten, bliver de nødt til at gøre det, han beder om, nemlig at spænde ham fast, for ellers føler han ikke tryghed.
Det fortæller bare meget om, at når vi kan se, at brugen af bæltefiksering ikke er faldet, men at vi derimod nogle steder kan se, at der er sket en stigning, så er det meget vigtigt, at vi råber vagt i gevær.
Det er meget vigtigt, at vi har den her debat i Folketingssalen for også at sende et signal til alle regioner om, at det her med fikseringer, brugen af tvang, ikke er noget, som vi bryder os om.
Det er noget, som vi mener er forkert, og det er noget, der skal reduceres så meget som overhovedet muligt.
Derfor vil jeg også kvittere ministeren for, at ministeren åbner op for muligheden for, at man kan se på nogle alternativer, bl.a. det med de her isolationsrum, de her nonstimulirum, som man populært sagt kalder for gummiceller.
Jeg er glad for at høre, at vi alle sammen er enige om målet, nemlig at få reduceret brugen af tvang i psykiatrien.
Det giver en bedre behandling, det giver en større respekt for den enkelte borger, for den enkelte patient, og det giver også i sidste ende et langt bedre resultat og et langt bedre og hurtigere behandlingsforløb.
Så derfor forventer jeg virkelig, at der kommer noget nyskabende fra det her psykiatriudvalg, vi har hørt rigtig meget om; der er blevet sat rigtig mange ting til side, for at psykiatriudvalget kan kigge på det.
Jeg håber virkelig, at vi sammen her i Folketinget kan arbejde hen imod, at brugen af tvang bliver reduceret i alle fem regioner, og at vi får kigget på den kultur, som måske er med til, at vi stadig væk får de her kedelige historier i medierne om nogle, der har været f.eks. tvangsfikseret i alt, alt for lang tid.
Thyra Frank (LA), 2013-01-31:
Det er særdeles positivt, at vi får den her debat i Folketinget om psykiatrien, herunder om brug af tvang og bæltefikseringer.
Det sætter nemlig fokus på et meget vigtigt område.
Brugen af tvang vil altid være en krænkelse af den enkelte og skal selvfølgelig så vidt muligt undgås.
Derfor skal forebyggelse af tvang prioriteres højt.
Da jeg for mange år siden startede i plejesektoren, var det almindeligt at bruge tvang.
Det er heldigvis gået fremad på mange områder, men der er bestemt stadig plads til forbedringer.
Vi har mange dygtige personaler, der hver dag gør et fantastisk, men også et vanskeligt stykke arbejde med vores psykisk syge.
Jeg mener, at det er mødet mellem patienten og kulturen på afdelingen, der bliver så forfærdelig afgørende.
Patienten skal altid mødes og behandles som en ligeværdig person.
Personalet skal udvise en meget høj grad af opmærksomhed, empati og dømmekraft med udgangspunkt i respekten for det enkelte menneske og med samtalen i fokus.
Jeg ser som ministeren frem til, at regeringens udvalg for psykiatri til sommer kommer med et forslag til, hvordan indsatsen for mennesker med psykiske sygdomme kan tilrettelægges og gennemføres, ikke kun bedst, men også hurtigst muligt.
Özlem Sara Cekic (SF), 2013-01-31:
Så vil jeg gerne sige til den etniske fru Liselott Blixt fra Dansk Folkeparti, at der er mange ting, vi skal undersøge: både formålsparagraf og livstestamenter, og man kunne kigge på forhåndstilkendegivelser.
Der er så mange nye forslag, man kan kigge på, for at se, om det kan fungere i dansk regi.
Er det noget, som systemet bruger, eller skal vi nytænke det?
Jeg synes, at det allervigtigste budskab fra i dag må være, at vi gør det i fællesskab.
Sådan hører jeg det.
For som det fungerer nu, fungerer det ikke.
Vi kan gøre så mange ting her fra Christiansborgs side – vi som politikere – men så længe, at dem, der arbejder med de her borgere, ikke er med, så står vi samme sted, hvor vi startede.
Så derfor håber jeg, at der vil ske en kulturændring, som jeg også ved ordføreren har været meget stor fortaler for, så vi kan begynde at få den diskussion med psykiaterne om, at der også er behov for en kulturændring, hvor det ikke alene handler om ekstra midler, for det gør det virkelig ikke.
Gennembrudsprojektet viser jo, at man alene bare ved at tale om det kan få halveret brugen af tvang.
Liselott Blixt (DF), 2013-01-31:
Så kunne jeg godt tænke mig at spørge ordføreren: Hvis nu Sundhedsudvalget til sommer kommer med en handlingsplan, som man mener er den vej vi skal gå, og der ikke er andre løsningsforslag til, hvordan man kommer videre – med kommunikation, terapi eller på andre måder – er det så noget, ordføreren vil gøre opmærksom på, uanset om det er for eller imod hvad regeringen vil?
Özlem Sara Cekic (SF), 2013-01-31:
Jeg svarer ikke på hypotetiske spørgsmål.
Sophie Løhde (V), 2013-01-31:
Jeg vil godt vende lidt tilbage til det spørgsmål, der også kom fra den konservative ordfører.
Man må sige, at generelt skal der lyde stor ros til SF's ordfører for med stor overbevisning at forsøge troværdigt at forsvare, at alt det, der ikke tidligere skulle blive til noget, nu skal blive til noget, og at alt det, man lovede, alligevel ikke skal blive til noget.
Altså, det må være en mærkelig situation at stå i i dag.
Grunden til, at vi spørger ind til det, er, at fru Özlem Sara Cekic var ude i pressen med det, og jeg står med en pressemeddelelse fra ordførerens eget parti, der er videregivet på Ritzau, fra 2010, hvor ordføreren benævnte hele forslaget om at overveje at bruge nonstimulirum som rystende og grotesk.
Og så står vi samtidig i dag med et budskab fra sundhedsministeren, hvor man siger, og jeg citerer: Det giver god mening at afprøve, om nonstimulirum kan være et alternativ til bæltefiksering.
Derfor vil jeg bare spørge: Er ordføreren så også rystet over og synes, det er grotesk, hvad sundhedsministeren fra ordførerens eget parti nu foreslår, som fuldstændig svarer til det, som en tidligere borgerlig sundhedsminister foreslog?
Der må da være en sammenhæng mellem det, man udtaler, og det, man mener.
Eller betyder det, at ordføreren faktisk ikke er enig med ministeren?
Özlem Sara Cekic (SF), 2013-01-31:
Altså, til det der med, at vi skulle have ment noget før, og at vi ikke gør det nu, vil jeg sige, at det synes jeg simpelt hen ikke er rigtigt.
Tidligere mente vi også, at mennesker kunne komme sig; tidligere mente vi også, at det er rigtig vigtigt at prøve at kigge på nogle nye veje i psykiatrien, hvor f.eks. pårørendeinddragelse er en ret vigtig ting, og se på, hvordan vi kunne nedbringe brugen af tvang, og hvordan vi kunne lade være med at varetage interesserne for sektorerne eller faggrupperne, men sætte borgeren i centrum.
Og det mener vi stadig væk i dag.
Jeg mener stadig væk, det er rystende, når psykiaterne går ud og siger, at brugen af tvang stiger, og i samme sætning siger, at man godt nok lavede gennembrudsprojektet, og at det var med til, at brugen af tvang faldt, men at man gerne vil have en anden form for tvang.
Jeg synes faktisk, det er rystende, at psykiaterne både kan sige, at hvis man bruger gennembrudsprojektet, kan man halvere brugen af tvang, men at man gerne vil have nogle nye redskaber.
Det, ministeren siger, er, at hun åben, og at hun gerne vil bede udvalget om at kigge på det.
Udvalget kigger jo på alle mulige ting; de kigger også på det her.
Så det kan jeg ikke se et problem i.
Sophie Løhde (V), 2013-01-31:
Det kan være, at der er nogle, der synes, det er underligt, at fru Özlem Sara Cekic i 2009 kunne kalde en fuldstændig tilsvarende overvejelse for rystende og grotesk, og at ministeren fra ordførerens eget parti så i dag kommer og siger: Det her synes jeg giver god mening at afprøve som alternativ til bæltefiksering.
Derfor spørger jeg ordføreren: Er det så også rystende og groteske udmeldinger fra sundhedsministeren, eller er det SF's ordfører, der har måttet ændre holdning undervejs, eller er der en uoverensstemmelse?
Det er jo fair nok i dag at sige: Jeg har faktisk gjort mine overvejelser op, og jeg mener ikke det samme, som jeg mente tidligere.
Det område, som jeg spørger til, er ret konkret, og det er to overvejelser, der svarer fuldstændig til hinanden, og det er derfor, der er så langt imellem fru Özlem Sara Cekics retorik fra dengang, man sad i opposition, og til i dag, hvor man så skal forsøge at forklare, hvorfor bl.a. alle de løfter, som man har turneret rundt med i hele landet om nye penge til psykiatrien og andet, aldrig nogen sinde er blevet til noget.
Det kan jeg godt forstå er svært.
Jane Heitmann (V), 2013-01-31:
Tak for det.
Jeg vil såmænd bare spørge Enhedslistens ordfører til det, hun lige her til sidst nævnte om tvang.
Mener Enhedslistens ordfører, at det er en god idé med nonstimulirum?
Stine Brix (EL), 2013-01-31:
Altså, jeg synes, det er en forkert vej at gå, for jeg tror ikke på, at vi kommer af med tvang ved at udvide paletten af måder, man kan bruge tvang på.
De erfaringer, vi har fra Gennembrudsprojektet, viser, at fokus på at nedbringe tvang er fuldstændig afgørende for, at det rent faktisk lykkes.
Så snart projektet ophører, er der en tendens til, at tvangen stiger igen.
Åbner vi op for muligheden for forskellige former for tvang, tror jeg, vi vil se en stigning på de områder.
Den anden ting er, at der sådan set ikke er noget, synes jeg, der tyder på, at man nødvendigvis kan sige, at nonstimulirum, eller hvad man nu ellers kalder det, er en mindre indgribende form for tvang end andre former for tvang.
Det kan være lige så stort et overgreb for nogle patienter, og derfor mener jeg, det er helt afgørende, at man i det mindste får spurgt patienterne om, hvordan de oplever tvang.
Og jeg mener, at vi i det hele taget mangler rigtig meget viden om, hvordan patienterne oplever psykiatrien i dag.
Jane Heitmann (V), 2013-01-31:
Jeg er fuldstændig enig i, at det er vigtigt at fastholde fokus, og jo bedre vi er til at fastholde fokus, jo dygtigere er vi til at nedbringe brugen af tvang – det kan man jo se på tallene.
Det var også en af de ting, jeg var inde på i min ordførertale.
Jeg kunne godt tænke mig at spørge lidt mere indgående til, hvad det er for nogle andre løsningsmodeller, som Enhedslisten mener der skal til.
Mener Enhedslisten, at vi skal helt bort fra tvang?
Er Enhedslisten enig i det synspunkt?
Stine Brix (EL), 2013-01-31:
Jeg tror godt, man kan komme meget, meget længere, end tilfældet er med de ambitioner, man har i dag, om at nedbringe brugen af tvang med 20 pct.
Jeg tror godt, det kan komme ned på omkring 1-2 pct. eller noget i den stil.
Det var nogle af de indtryk, vi fik, da vi var på studietur til Trieste, altså at hvis man beslutter sig for, at man ikke ønsker tvang, så tvinger man også systemet til at afsøge andre metoder, bl.a. at undgå, at situationen overhovedet udvikler sig så alvorligt, at der er brug for tvang, altså hele den forebyggende indsats, hele indsatsen i forhold til at have en tilgængelig psykiatri.
Samtidig er det også sådan, at hvis man holder fokus på dialog i situationen, kan man også deeskalere en situation meget, meget markant.
Den vision synes jeg vi skal lade os inspirere af.
Jeg tror godt, vi kan komme et helt andet sted hen, men det kræver en meget, meget anderledes psykiatri end den, vi har i dag, og derfor vil vi selvfølgelig være tilfredse med, at man begynder at save af, i forhold til hvor meget tvang der er i dag.
Özlem Sara Cekic (SF), 2013-01-31:
Jeg synes faktisk, det er interessant, at man kan bruge så mange ord i en debat, som handler om patienter, uden at nævne dem en eneste gang.
Det er det, jeg mener med, at der går så meget spin og så meget spil i de her debatter.
Jakob Axel Nielsen, som dengang var sundhedsminister, var parat til at tage skridtet.
Det, ministeren siger, er, at det vil psykiatriudvalget kigge på.
Psykiatriudvalget kigger på mange ting.
Der kan være mange af de ting, som de vil komme frem til, som jeg ikke tror vi alle sammen nødvendigvis er enige i, og så skal der være en politisk prioritering efterfølgende.
Men jeg mener stadig væk, det er rystende, når psykiaterne, vel vidende at gennembrudsprojektet fungerer, og at man halverer brugen af tvang med 50 pct., nogle afdelinger med 75 pct., ikke går den vej, men vælger at sige, at de gerne vil have nogle nye redskaber.
Og det er derfor, jeg mener, at kulturen i psykiatrien også må være til diskussion.
For det, at man alene ved at have en dialog kan nå patienterne, må da give et håb.
Sophie Hæstorp Andersen (S), 2013-01-31:
Jeg sagde i min ordførertale, at det skulle være slut med lappeløsninger.
Jeg sagde, at det skulle være slut med, at man hele tiden indgår aftaler med kommunerne, hvor det, man alene henviser til, er, at nu skal der laves en satspuljeaftale.
Jeg har aldrig sagt, at vi ikke må finansiere dele af psykiatrien eller lave projekter i psykiatrien med midler, der kommer fra satspuljen, men jeg mener, at vi skal videre.
Vi skal ikke sidde og lave lappeløsninger.
Det er derfor, vi har nedsat et udvalg, som skal komme med en langsigtet handlingsplan, ligesom man gjorde det i Norge, hvor man lavede en plan, og hvor man så sagde: De næste 10 år vil vi forsøge at modernisere vores psykiatri, men ikke overnight, det har vi ikke kapacitet eller ressourcer til, og vi har ikke den rigtige kultur alle steder.
Jeg synes i øvrigt, at sagen fra Psykiatrisk Center Glostrup viser meget godt, at der er steder, hvor der skal arbejdes med den kultur og med den indstilling, man har, i langt større omfang, end man har gjort tidligere.
Men vi bliver nødt til at komme dertil, hvor vi i det mindste bygger på brede analyser og på fagfolks input og dermed går væk fra de lappeløsninger, jeg synes har været kendetegnende for området i rigtig mange år.
Liselott Blixt (DF), 2013-01-31:
Jeg synes, det er rigtig vigtigt, at vi tager ud og ser, hvordan man gør andre steder.
Det er den eneste måde, hvorpå vi som folketingsmedlemmer kan blive klogere.
Vi får tit at vide, at vi sidder bag nogle tykke mure, og at vi ikke lytter eller ser.
Jeg har også sagt til psykiaterne ude i Danmark: Inviter os, hvis I har nogle gode måder at nedbringe brugen af tvang på.
Jeg vil gerne ud at se det, det har jeg gjort sammen med bl.a. SF's psykiatriordfører.
Vi siger: Lad os komme ud, lad os høre om det, for det er ikke kun i Trieste, det kan være enkelte projekter i Danmark, Lapland og andre steder.
Benedikte Kiær (KF), 2013-01-31:
Det er en utrolig form for historieløshed, der lige gør sig gældende her i dag.
Jeg er ret forundret over, at ordføreren overhovedet ikke på nogen som helst måde kender til, at der faktisk var en handlingsplan tilbage fra 2009.
Da havde VK-regeringen en samlet handlingsplan for psykiatrien.
I øvrigt synes jeg også, at ordføreren behændigt nævnte de to satspuljeaftaler, der er indgået under den her regering, men fuldstændig glemte at nævne, at der også er indgået et hav af andre satspuljeaftaler med permanente midler, hvor der er givet meget store beløb til psykiatrien.
Så jeg vil egentlig høre ordføreren: Når ordføreren nu siger i sin ordførertale, at det er slut med penge til psykiatrien over satspuljen, og vi også hører, at det skal foregå inden for de økonomiske rammer, der er i dag, hvad bliver der så af de der milliarder, der blev lovet fra oppositionens side til psykiatrien?
Der var 1 mia. kr. Det har jeg hørt, og jeg har også hørt SF's ordfører love,
at der skulle gives 2 mia. kr. til psykiatrien.
Hvordan har man tænkt sig at finansiere den handlingsplan, der nu skal komme fra det her psykiatriudvalg?
Marianne Jelved (RV), 2013-01-31:
Det er jo principielt en god idé, at de, som har leveret et stykke arbejde, også bliver honoreret for det arbejde, når det bliver brugt af andre.
Det er jo det, der ligger i hele ophavsretsideen.
Alex Ahrendtsen (DF), 2013-01-31:
Jamen det her drejer sig jo om udgiverrettigheder.
Det giver jo ikke rigtig nogen mening, at store multinationale pladeselskaber kan have rettighederne til at udgive en sang i 70 år i stedet for i 50 år, som det er nu.
Jeg forstår det ikke helt.
Altså, man skal jo skelne mellem kunstnerens ophavsret og udgiverrettighederne.
Så der er jo den der modsætning, og det er derfor, jeg ikke lige forstår ministerens svar.
Hvem er det, vi beskytter?
Er det kunstneren?
Er det pladeselskaberne?
Er det dem begge?
Og hvorfor?
Hvis det er pladeselskaberne, vil jeg da gerne have et svar på det.
Marianne Jelved (RV), 2013-01-31:
Jamen så vil jeg gerne uddybe mit første svar.
Kunstneren har produceret et stykke kunst, som videreformidles af et pladeselskab i en bestemt fremførelsesform, altså i form af lydoptagelser.
Så både pladeselskabet og kunstneren har leveret et stykke arbejde, som i sidste ende skal betales af dem, der bruger kunsten, via den pris, man betaler for det.
Så det er derfor set med mine øjne ganske naturligt, at alle led i den proces, der bringer kunstværket ud til forbrugeren, selvfølgelig skal tjene på den indsats, de har ydet, for at det kan lade sig gøre, og det er, uanset om det er den ene slags selskab, eller det er den anden slags selskab.
Ole Sohn (SF), 2013-01-31:
Det er sådan set mest, fordi jeg synes, det er en interessant debat, der udspiller sig, og det var specielt Enhedslistens ordfører, som fik mig herop.
For virkeligheden er jo, at det er et almindeligt aftalesystem, hvor man går ind og laver en aftale om et stykke kunst.
Man kan i dag lave rettigheden sådan, at den er gældende for 50 år.
I den tid får kunstneren en betaling, en royalty, for sit arbejde, hvis nogen bruger værket, og det samme gør det pladeselskab, som har haft omkostningerne ved at producere det, selvfølgelig også.
Det, der sker, når aftalen om rettighederne udløber, er, at der så er frit råderum, uden at kunstneren får glæde af det, og det er derfor, jeg ikke helt forstår Enhedslistens argumentation.
Hvis ministeren var kommet med forslaget og havde sagt, at man i EU ikke kan blive enige om nogle fælles retningslinjer, men at vi går forrest og laver en national ordning svarende til lovforslaget, så er jeg hundrede procent sikker på, at Enhedslisten ville have jublet, fordi det her er en ekstra beskyttelse af kunstnerne.
Der tror jeg lige, man i Enhedslisten skal tænke det igennem udvalgsarbejdet, inden vi kommer til anden- og tredjebehandlingen, altså tænke på, at det i virkeligheden er kunstneren, der får en bedre beskyttelse.
Det gælder i øvrigt også, hvis det er det skrevne ord.
Altså, ethvert forlag med respekt for sig selv elsker jo at udgive kendte værker, hvis det er sådan, at kunstneren har været død i 70 år, for så kan man gøre det fuldstændig vederlagsfrit, og så skal man ikke tænke på noget som helst i forhold til kunstneren eller hans arvinger.
Så hvis man vil varetage kunstnerens interesse, tror jeg lige, at man under udvalgsbehandlingen skal tage det ekstra tvist i forhold til det her lovforslag.
Jørgen Arbo-Bæhr (EL), 2013-01-31:
Først og fremmest bliver jeg nok nødt til at sige til hr. Ole Sohn, at han tager fejl.
Når der kommer et EU-direktiv og det skal behandles her, tager vi stilling til lovforslagets indhold, uanset om det kommer fra EU eller fra Mars eller fra Månen.
Så vil jeg godt spørge hr. Ole Sohn, om han er enig med daværende økonomi- og erhvervsminister Brian Mikkelsen under behandlingen af direktivet i Europaudvalget, hvor han siger: Regeringen vil gerne beskytte den private ejendomsret og går derfor ind for en udvidelse af beskyttelsestiden til 70 år.
Og han siger videre: Jeg erkender, at en væsentlig del af fortjenesten vil tilfalde pladeselskaberne.
Er det ikke rigtigt?
Ole Sohn (SF), 2013-01-31:
Med al respekt, både for spørgeren og den tidligere minister, overværede jeg ikke mødet, og derfor er jeg ikke i stand til at bekræfte ordvekslingen.
Men sandheden er – det vil jeg gerne bekræfte – at når en kunstner laver en rettighedsaftale med et pladeselskab, får kunstneren en royalty, som er mindre end den royalty, som pladeselskabet får.
Det skyldes, at omkostningerne ved at producere er relativt store, og den investering foretages alene på pladeselskabets risiko, hvorimod kunstneren ingen risiko har i forhold til selve produktionen.
Så det er sådan set almindelig aftaleret, og det gælder både for forfattere og for musikere; sådan er aftalesystemet indrettet, nemlig sådan, at kunstnere får en royalty af en eller anden aftalt størrelse, og pladeselskabet, forlæggeren, eller hvad det nu måtte være, får resten, og det er den største del.
Så den tidligere minister har jo ret.
At han så gør det af forkærlighed for producenterne, er hans sag, men virkeligheden er, at begge parter har glæde af det – ikke mindst kunstneren.
Alex Ahrendtsen (DF), 2013-01-31:
Og det er godt; på den måde bliver musikerne jo ligestillet med forfatterne, som har 70 års ophavsret.
Men lovforslaget beskytter også udgiverne, altså, udgiverrettighederne bliver jo også forlænget fra 50 til 70 år.
Kunne ministeren forklare, hvorfor man synes, det er en god idé?
Ole Sohn (SF), 2013-01-31:
Nu kender jeg ikke helt detaljerne i rettighederne for tekstforfattere, men hvis de er de samme som i litteraturen, er der en 70-årsregel fra tekstforfatterens død, hvor ophavsretten gælder, men for kunstneren forsvinder den efter 50 år.
Det vil sige, at pladeselskabet efter 50 år kan sende pladen på gaden igen.
Den eneste forskel er, at efter 50 år skal pladeproducenten ikke give den udøvende kunstner royalty, for den er forsvundet.
Det er det eneste, der sker.
Og jeg kan ikke forestille mig, at det er den tilgang, Enhedslisten har, altså at man siger, at producenterne skal have lov til at score kassen ekstra meget, for kunstneren skal ikke beskyttes mere end 50 år, og så må pladeproducenten tage den royalty, som indtil det 50. år tilfaldt kunstneren.
Alex Ahrendtsen (DF), 2013-01-31:
Hr. Ole Sohn har jo ret, det er en interessant diskussion, men jeg tror lige, vi skal holde hovedet lidt koldt.
Det ene er jo ophavsretten, og der er det jo en vældig god idé, at man udvider til 70 år.
Det er godt for kunstneren, det er godt for musikeren, men om det også er en god idé at udvide til 70 år for udgiverrettighederne, altså for musikselskaberne, er jeg ikke sikker på er til gavn for kunstnerne, for kunstnerne får jo kun en lille del af indtjeningen, og man må jo gå ud fra, at de store pladeselskaber har tjent, hvad der skulle tjenes på en sang eller en musiker efter 50 år.
Så på den ene side styrker vi kunstnernes rettigheder, og på den anden side svækker vi den, for i dag er det jo meget let at blive selvudgiver, både som forfatter og som musiker, og hvis vi nu udvider det her til 70 år for pladeselskaberne, så giver vi dem jo ikke mulighed for måske i deres livs efterår at kunne tjene lidt ekstra.
Så der er udgiverrettighederne, og der er selve ophavsretten.
Ophavsretten er vældig god, og den støtter vi, men jeg kunne altså godt tænke mig at få et lidt bedre svar fra ministeren, før vi er overbeviste om, at vi også skal stemme ja til, at musikselskaberne får en udvidelse af deres rettigheder til 70 år.