Finn Sørensen (EL), 2014-05-13:
Da beskæftigelsesministeren præsenterede sit oplæg til en reform af sygedagpengene, skete det under overskriften, at nu ville man afskaffe varighedsbegrænsningen for sygedagpenge.
Den retorik er fornuftigvis dæmpet noget ned hos alle ordførere undtagen den ordfører, der lige har været heroppe, nemlig ordføreren for SF.
Og det er jo meget klart og klogt, at man gør det, for man gennemfører jo ikke det, som man sagde ved præsentationen af det her oplæg.
Regeringsgrundlaget siger meget klart, og jeg citerer: »Regeringen vil afskaffe varighedsbegrænsningen på sygedagpenge. I stedet vil regeringen styrke den aktive indsats.«
Det skete oven i købet under overskriften »Færre mennesker skal leve i fattigdom«.
Jeg tror ikke, der er nogen i den her sal, der er i tvivl om, hvad sygedagpengene er – 17.658 kr. om måneden i 2014.
Der er altså et langt stykke fra denne sats og ned til den sats, man nu tilbyder syge mennesker efter 5 måneder, hvis man stopper deres sygedagpenge, og som er 10.689 kr. for en enlig og 14.203 kr. for en forsørger.
Derfor må jeg konstatere, at der er tale om et klart løftebrud.
Det er der, fordi man kunne have benyttet sig af det flertal, man kunne få sammen med Enhedslisten, for at indfri det her regeringsgrundlag.
Der er selvfølgelig forbedringer, ingen tvivl om det, og den vigtigste er, at man ikke nødvendigvis mister sit forsørgelsesgrundlag, når sygedagpengene stopper.
Men det korte af det lange af den her reform er, at det altså er de syge selv, der betaler for den forbedring.
Og så for at gøre det meget, meget kort: Det er jo det, der er den afgørende forskel imellem SF og Socialdemokraterne og så os, når vi taler om at indføre forbedringer, og det er der, vores grundlæggende konflikt ligger med den her regering: Når den endelig vil indføre nogle forbedringer for de udsatte, skal de selv betale dem, fordi man har underkastet sig en strategi, der jo også er beskrevet i regeringsgrundlaget, nemlig at udgangspunktet for regeringen er VK-regeringens økonomiske politik i bredeste forstand.
Den politik kender vi jo, og den er desværre også blevet videreført i bredeste forstand.
Det er en politik, der går på, at skattelettelser til de rige og de velbjergede, til aktionærerne i de store virksomheder, er vigtigere end velfærd, og at de velfærdsforbedringer, man vil indføre, skal folk selv betale.
Det er den grundlæggende konflikt, som afspejler sig fuldstændig krystalklart i debatten om det her lovforslag.
Enhedslisten har gang på gang tilbudt regeringen at sikre et flertal for det, der står i regeringsgrundlaget, men det har været vigtigere at lave forlig med højrefløjen, hvor der sker en alvorlig stramning ved afkortningen af sygedagpengeperioden.
Jeg har gentagne gange spurgt ordførerne: Er der nogen, der kan forklare, hvorfor der skal være denne forskelsbehandling af syge mennesker med, at nogle skal have ret til sygedagpenge, mens andre må nøjes med en langt lavere sats?
Bliver de sidstnævnte, dem, der må nøjes med den lave sats, hurtigere raske, fordi man har taget en del af indtægtsgrundlaget fra dem?
Det er der så ikke nogen der har turdet påstå direkte.
Hr. Jens Joel var meget klar i spyttet, og det vil jeg gerne kvittere for: Det er ikke ydelsen, altså en lavere ydelse, der gør, at folk bliver raske.
Og der må jeg sige, at hr. Jens Joel jo sådan set var den, der var mest ærlig af de ordførere, der var her: Ja, vi har lagt en præmis, der hedder, at det er de syge selv, der skal betale for de forbedringer, der ligger i det her.
Det burde egentlig være indlysende for partier, der repræsenterer arbejderbevægelsen, at vi ikke køber en sådan logik, men at vi er parat til at vende bøtten og sige: Det er på tide, at det er de vellønnede, de rige i det her samfund, der betaler for de forbedringer, der skal indføres, og at vi også står ved de valgløfter, vi har givet.
Så med de ord tror jeg det er meget klart, hvorfor Enhedslisten på trods af de forbedringer, der også findes i det her forslag, selvfølgelig må stemme imod det.
Og jeg må bare sige, at det jo er endnu et eksempel på en lovgivning, der modvirker den flotte målsætning, der er i det her regeringsgrundlag, nemlig at regeringen vil måles på, om den er i stand til at mindske ulighed og fattigdom.
For hvis du i mange, mange år – og det er jo det, der lægges op til her – kommer til at gå på den såkaldte ressourceforløbsydelse, ja, så kommer du i risikogruppen for at havne i fattigdom.
Og jeg vil gerne sætte et stort spørgsmålstegn ved, om de ressourceforløb og afklaringsforløb, der lægges op til her, reelt bliver til noget.
For det er jo en anden barsk kendsgerning i det her lovforslag, at der ikke er sat penge af til en øget indsats på det område.