Pelle Dragsted (EL), 2015-11-20:
Spørgsmålet om en hel eller delvis privatisering af DONG er jo noget, der i den grad har optaget danskerne.
De fleste af os kan nok huske de dage i januar 2014, hvor – så vidt jeg husker – flere hundredetusinde danskere skrev under på, at de ikke ønskede, at DONG eller dele af DONG skulle sælges fra til Goldman Sachs.
Slotspladsen hernede var fyldt med mennesker, der sagde nej tak, og meningsmålinger viste, at helt op til over 80 pct. af befolkningen var stærkt skeptisk over for frasalg, kapitaludvidelse, til spekulanterne i Goldman Sachs, som regeringen gennemtrumfede.
Alligevel blev det, som de fleste af os også kan huske, tromlet igennem hen over hovedet på danskerne.
Siden da er sagen jo ikke blevet bedre.
Et af spørgsmålene er jo det, som den foregående ordfører åbenbart ikke rigtig har været opmærksom på, nemlig spørgsmålet om, hvorvidt der overhovedet var brug for en kapitaludvidelse, eller hvorvidt den nye direktør, som netop var trådt ind i DONG, havde nedjusteret værdien i fuldstændig overdreven grad for at give indtryk af, at der var behov for en kapitaludvidelse.
Sagen har været præget af en enorm udemokratisk lukkethed.
Den tidligere finansminister, hr. Bjarne Corydon, ville ikke lade Folketinget se købstilbuddene fra andre investorer, så vi kunne vurdere, om hans påstand om, at det her var det bedste tilbud, var korrekt.
Han stolede ikke på Folketinget, sagde han.
Så fik vi en ny finansminister, hr. Claus Hjort Frederiksen, og han lod os se, han åbnede et lille vindue: I en dag og en formiddag fik vi lov til at kigge på nøje udvalgte dokumenter.
Da vi bagefter stillede opfølgende spørgsmål, fik vi udenomssvar, og da vi bad om lov til at se yderligere dokumenter, som kunne kaste lys over, hvad der egentlig var foregået, så fik vi at vide, at dem kunne vi ikke få adgang til, for vinduet var klappet i igen.
Forløbet har været en lang øvelse i lukkethed og manglende demokratisk debat.
Derfor synes jeg også, det var dybt skuffende at opleve, at partierne bag DONG-forliget, inklusive Socialistisk Folkeparti, i september bag lukkede døre og i total hemmelighed afholdt forhandlinger, der ledte frem til, at nu skulle man sælge endnu mere ud af danskernes energiselskab, DONG, uden folkelig debat.
Dels besluttede man, at man ville børsnotere DONG, altså gå videre med den børsnotering, sælge op til 49 pct. af aktierne.
Men det ligger jo også i aftalen, at man forud for den børsnotering kan sælge ud af aktiver i DONG.
Hvilke aktiver er det?
Ja, det kan vi læse i aviserne om.
Det kan være kraftværker, og det kan være oliefelterne og andre af DONG's aktiviteter.
Her snakker vi altså om en total privatisering uden statsligt ejerskab, og det jo sådan set hele den proces, der er baggrunden for det her forslag.
Vi mener i Enhedslisten, at efter den dybt udemokratiske og lukkede debat, og efter at det er blevet så klart, at et stort, stort flertal i befolkningen er stærkt kritiske over for privatiseringen af DONG, er det ikke rimeligt at vedtage det her hen over hovedet på danskerne, og så skal danskerne skal tages med på råd ved en folkeafstemning.
Hvorfor så en folkeafstemning om det her? spørger nogle af ordførerne.
Det er jo så meget, vi vedtager, herinde i Folketinget.
Jo, det er egentlig ganske simpelt.
For DONG tilhører befolkningen.
DONG tilhører hverken hr. Bjarne Corydon, selv om man godt kunne få det indtryk, når den tidligere finansminister udtalte sig.
DONG tilhører heller ikke den nuværende finansminister eller hr. Jonas Dahl, DONG tilhører danskerne – eller i hvert fald en del af DONG – og derfor bør danskerne også spørges, inden der sælges ud.
Når det gør det endnu vigtigere at spørge danskerne, er det jo også, fordi det her er uigenkaldeligt.
Det har vi set med TDC, det har vi set med en række andre tidligere offentligt drevne og ejede selskaber.
Derfor bør danskerne spørges, og ved en sådan folkeafstemning vil Enhedslisten anbefale et klart nej.
Det vil vi bl.a. fordi vi generelt er kritiske over for privatisering af danskernes fælles ejendom.
Vi er generelt kritiske over for at flytte virksomheder fra den demokratiske sektor og ud på det private marked.
For hver gang der sælges ud af offentlige virksomheder, mister befolkningen demokratisk indflydelse og demokratisk råderum.
Det er jo noget af det, debatten i dag har handlet om.
I tilfældet DONG betyder det, at vi mister muligheden for at bruge energiselskabet som et klimapolitisk redskab.
Det bekræftede finansministeren selv heroppefra.
DONG skal ikke bruges som et redskab i klimapolitikken, blev der sagt.
Det må jeg så forvente at SF's ordfører er fuldstændig enig i, eftersom han støtter det her.
I en samfundsejet virksomhed kan vi drage omsorg for samfundet.
Når man privatiserer, tænkes der på næste års overskud.
Det er egentlig meget enkelt, og det er ikke for at stå her og skælde ud på markedet eller på private virksomheder.
Det er bare det, der er vilkåret.
Det er det, aktieselskaber handler om.
Du skal lave den forretning, der er bedst for aktionærerne, og det er også konsekvensen, når man børsnoterer DONG.
Det er det som min kollega fru Maria Reumert Gjerding har været inde på, nemlig at hvis det pludselig ikke længere er rentabelt at investere grønt, så investerer man ikke grønt.
Men hvis vi bevarer selskabet på befolkningens hænder, kan vi vælge at investere grønt, uanset om det i den snævre forstand er rentabelt, fordi vi ved, at det er rentabelt på længere sigt, hvis vi gerne vil have en klode at bebo.
Privatisering betyder, at vi mister demokratisk handlekraft og demokratisk råderum til befolkningen, hver gang – hver gang – vi sælger ud.
Hertil kommer, at der også er rigtig dårlige erfaringer med privatisering af energisektoren.
Vi har eksempler fra bl.a. Rumænien, hvor russiske selskaber overtog en række af deres kraftværker og underinvesterede med alvorlige følger for forsyningssikkerheden.
Det bekymrer mig, at man muligvis vil sælge ud af kraftværker og andre vigtige dele af vores energiforsyning.
Det gælder ikke distributionsnettet, og det er da positivt, at det bliver på samfundets hænder indtil videre.
Men alt det kan man jo være enig eller uenig i, og det er klart, at det er noget af det, der deler os politisk herinde.
Mener man, at markedet er bedst til at løse alt?
Mener man, at alt skal overlades til private?
Eller mener man, at der er centrale sektorer i samfundet, som det faktisk er bedst at vi bevarer på befolkningens hænder i den demokratiske sektor, hvor vi kan tage beslutninger om dem?
Den uenighed er fair nok.
Men det her forslag handler om noget andet.
Det handler om at give danskerne mulighed for at bestemme.
Det handler om, at vi ikke skal genopleve den proces, der var i januar 2014, hvor et kæmpe flertal af befolkningen blev damptromlet af en finansminister og et flertal, som på den mest arrogante vis nægtede at give indsigt, nægtede at forholde sig til kritik og hastede en beslutning igennem, på trods af at der ikke var noget hastværk ifølge de svar, de selv gav.
Det er det, vi diskuterer i dag: Skal danskerne spørges, før vores fælles virksomheder sælges ud til højestbydende?
Jeg kan notere mig, at der ikke er flertal for forslaget, i hvert fald ikke ved førstebehandlingen.
Det overrasker mig egentlig ikke, at det er sådan.
Det ligger i snorlige forlængelse af den proces, som vi har oplevet i forbindelse med det her udsalg af vores fælles energiselskab.
Men det er trist, at det er sådan.
Det er trist, at man er bange for at inddrage befolkningen i så afgørende beslutninger, og det er trist, at man så ukritisk er parat til at afhænde vores fælles energiselskab med alle de konsekvenser, det har for demokratiet, for klimapolitikken og for vores forsyningssikkerhed.