Jesper Petersen (SF), 2009-04-29:
SF havde gerne medvirket til en skattereform.
Ligesom på andre områder var SF klar til kompromis og forhandling og til i sidste ende at tage ansvar, hvis kompromiset ellers var i orden.
SF fremlagde sammen med Socialdemokraterne forud for Skattekommissionens rapport ni skattepolitiske principper.
Det var afgørende for SF, at en skattereform skulle være fuldt finansieret og socialt retfærdig.
Når det samlede billede stod klart, skulle grupper på overførselsindkomst som minimum være kompenseret for stigende afgifter og andre finansieringselementer, og bunden af indkomstskalaen var vigtigere end toppen.
Vi ville gerne gøre en særlig indsats for pensionister og studerende og enlige forsørgere med en lille økonomi.
Vi var også villige til at se på grænsen for topskat, så færre almindelige lønmodtagere skulle betale den.
Topskatten var aldrig tiltænkt murere og tømre på byggepladserne eller de offentligt ansatte, hvor nogle grupper bliver ramt af topskatten.
Viljen til et bredt forlig var altså til stede hos SF, men desværre valgte regeringen at lade der gå valgkamp i den - det er også det, vi ser her i dag - og lave en smal reform alene med Dansk Folkeparti.
Fordelingsvirkningerne er pilskæve, og regeringens løfte om, at reformen skal være socialt afbalanceret, er ikke indfriet.
En akademiker kan i gennemsnit regne med 10.000 kr. ekstra til udlandsrejser og årgangsvine, mens hjemmehjælperen i FOA ligger til 1.400 kr. om året.
Hver syvende 3F'er står i nogle beregninger til decideret at tabe på reformen.
Topskatten har været et omdiskuteret tema, og i nogle borgerlige kredse har man hængt lidt med hovedet over, at topskatten ikke fik skåret et par procenter af.
Når man ser på det endelige resultat, så synes jeg nu ikke, at lederskribenterne på Børsen eller det konservative bagland skal være så kede af det endda.
Og måske er det hele bare spil for galleriet for at få det til at se mere socialt ud, end det er, for selv om det hedder mellemskat, så var mellemskatten og topskatten jo i realiteten smeltet sammen og satte ind ved identiske indtægtsniveauer.
Så skatten for de højtlønnede blev sænket med de 6 pct. fra mellemskatten plus de 1,5 pct. ved bundskattelettelsen, som slår igennem hele vejen op gennem indtægtsgrupperne.
Ikke alene nedsættes skatten for de højeste indkomster fra 2010, skatten nedsættes reelt også for indtægter optjent før 2009.
En lang række erhvervsdrivende, der har brugt virksomhedsordningen, skal derfor kun betale 25 pct. a conto på opsparede overskud og vil fra 2010 altså kunne hæve det her overskud med en endelig skat, der er faldet væsentligt.
Skattekommissionen angiver, at der er opsparet 95 mia. kr. under virksomhedsordningen, og nedsættelse af skatteprocenten for de højeste indkomster betyder, at de, der har opsparet under virksomhedsordningen, vil spare godt 5 mia. kr. i skat, vel at mærke af den indkomst, der allerede er indtjent, og de vil altså desuden få skattelettelser for de indkomster, der bliver tjent fra 2010.
Det her gør ikke reformens profil pænere.
Der gives samlet skattelettelser for 650 mio. kr. til danskere med aktieindkomster og kapitalindkomster.
Endnu en del af det samlede billede af en skæv reform, som den samlet set ser ud.
Med så skæv en reform og så store lettelser til de velstillede synes jeg roligt, at man kan være tilfreds i de ulighedselskende kredse hos De Konservative og i Venstre.
Jeg er sikker på, at Margaret Thatcher er stolte af jer og den skæve skattepolitik, som I gennemfører!
Almindelige lavtlønnede vil til gengæld ikke få ret meget glæde ud af reformen.
Lettelserne til dem er som sagt ganske små.
I det omfang man tager en grad af overvæltningen af de stigende afgifter for erhvervslivet ind i priserne med i beregningerne og derudover indtænker den huslejestigning i de almene boligforeninger, som mange vil få, er der tilmed lavindkomstgrupper i Danmark, der taber penge på reformen, modsat det, de blev lovet af Dansk Folkeparti og regeringen.
Kanterne bliver flossede i forhold til vælgerne, når et løfte i valgkampen om ikke at øge huslejerne alligevel ender med at blive til højere huslejer - huslejestigninger, der spiser lunser af den i forvejen sparsomme skattelettelse, som lavtlønnede lejere måtte have fået ud af reformen.
Så fordelingen af lettelserne er altså godt og grundigt skæv.
Samtidig rammer en del af finansieringselementerne i reformen lave og almindelige indkomster.
Det er øgede grønne afgifter, overvæltning af moms for ejendomsadministration på huslejerne, de beskårede ligningsmæssige fradrag og den udhuling af personfradraget, som regeringen nok håber ingen rigtig opdager, men som jo er en meget usolidarisk måde at finde penge på til de lettelser, der i høj grad gavner
de bedst stillede.
Et flot kneb af regeringen, der også igennem fremlæggelsen af lovteksten i bemærkningerne blærer sig af lettelserne, men gør meget lidt ud af udhulingen af personfradraget.
Den manglende regulering af personfradraget skal måske tilskrives Dansk Folkeparti.
Tiltaget kom i hvert fald ind i reformen, efter at S, SF og RV var ude af forhandlingerne og under det forudsigelige egnsteater på stengangen ved Finansministeriet.
Så tillykke til Dansk Folkeparti med den forhandlingssejr, det er at tage penge fra pensionister og lavtlønnede ved personfradraget for i stedet at give dem til de højtlønnede danskere.
Dansk Folkepartis sejr må siges at være på pensionisternes bekostning.
Den grønne check reguleres heller ikke.
Både den og rentefradragsloftet på 50.000 kr. er altså blevet 30 pct. mindre værd i 2019, jævnfør de svar, skatteministeren har givet i Skatteudvalget.
Det er rigtigt at lave en kompensation til lavtlønnede grupper, men den udhules støt og roligt.
Og samtidig er det en gåde, som jeg savner en god begrundelse for, hvorfor den grønne check kun gives til op til to børn.
Dansk Folkepartis svar har vi fået, og måske kan vi også få regeringens svar under udvalgsbehandlingen.
Større børnefamilier bliver forskelsbehandlet, men det var måske Dansk Folkepartis pris, at det ikke måtte kunne risikeres, at der gik 600 kr. ekstra til en indvandrerfamilie med fire børn - uha, uha.
Der er blevet væsentlig større forskel på høj og lav, der er blevet 55.000 flere decideret fattige fra 2001 til 2006.
Toppolitikere i regeringen som fru Eva Kjer Hansen og hr. Peter Christensen har tidligere udtrykt støtte til den udvikling, og vi får altså mere af den skuffe med skattereformen.
SF mener, at den stigende ulighed er udtryk for en uretfærdig fordeling af velstandsfremgangen i Danmark og er en fare for den sociale sammenhængskraft i vores land.
Og skattereformen bidrager yderligere til det problem.
Et argument for skattereformen var at udvide arbejdsudbuddet.
Det betyder noget for arbejdsudbuddet at lave en skattereform, men jeg synes ikke, at man er videre stringent.
Inden for skattesystemet viste opgørelser fra Skattekommissionen, at det ville være mere effektivt at rykke yderligere på topskattegrænsen frem for at sætte procenterne ned på mellem- og topskat.
Men alligevel var det altså der, regeringen valgte at lægge hovedfokus i reformen.
Det var ikke så meget på grund af arbejdsudbuddet; de velstillede skulle forgyldes.
Skattereformen er også forkert krisemedicin.
Regeringen har valgt at bruge skattereformen som medicin mod den økonomiske krise og den stigende ledighed, altså at underfinansiere reformen med et tocifret milliardbeløb de første år for at sætte gang i det private forbrug frem for at sætte gang i en jobpakke med offentlige investeringer i renovering af skoler, ældreboliger, idrætshaller og i energirenoveringer.
De renoveringer havde givet gevinster på beskæftigelse og klima og givet en styrkelse, en forbedring, af den fælles velfærd, den service, man møder som borgere.
Den borgerlige ideologi stod bare i vejen for noget så fornuftigt.
Selv om det ville være flere gange mere effektivt at modarbejde krisen med offentlige investeringer, har regeringen indtil videre nærmest udelukkende satset på det private forbrug for at imødegå den stigende ledighed.
Det kan bestemt også bidrage til en bedring, men at sætte bedst og mest målrettet ind mod ledigheden har regeringen altså fravalgt til fordel for at placere en stor skattelettelse i Danmarks champagnesegment.
Imens er 7.000-9.000 danskere blevet arbejdsløse alene i marts, viser tal fra LO's a-kasser, og i morgen har vi dem nok bekræftet andetsteds fra.
Og måneden før var det 5.000 danskere, der blev fyret.
Regeringens initiativer giver i 2009 5.500 ekstra job tilsammen.
Det er altså mindre end antallet af medarbejdere, der blev fyret alene i marts måned.
Og at man som regering i den situation ikke kan se ud over ideologien og vælger de sløveste redskaber i værktøjskassen, synes jeg er svært at forstå.
Det er et svigt over for de mennesker, det handler om.
Som sagt var SF opsat på at få en grøn skattereform.
Den del af lovkomplekset blev udvandet noget, og i forhold til Skattekommissionens rapport er der under en tredjedel af CO2-reduktionen tilbage i den endelige reform.
Så konklusionen bliver til slut, at opskriften fra regeringen og Dansk Folkeparti på en reform blev sociale skævheder, dårlig krisemedicin på en bund af manglende miljøambitioner tilsat et løftebrud og noget rod i køkkenet med en stribe ændringer af lovforslagene.
Så SF kan altså samlet set ikke støtte skattereformen.
Den er socialt skæv, den er forkert krisemedicin, og den indfrier ikke løfterne om at være en særlig grøn skattereform.
Vi vil, når reformen er på plads, og i god tid inden næste valg
sammen med Socialdemokraterne lægge frem, hvad vi mener bør ændres af en ny regering.
Nu og her må det desværre blive et tillykke til Danmarks velstillede og liberalistiske ideologer og surt show for almindelige lønmodtagere, for miljøet og for dem, der godt kunne have brugt, at Danmarks regering tog de stærkest mulige redskaber i brug over for den stigende ledighed.