Morten Østergaard (RV), 2007-03-02:
Vi kommer til at diskutere, hvem der har sagt hvad hvornår, og der er lidt polemik, og derfor vil jeg bare lige godt starte med at vende tilbage til, hvad substansen er i det forslag, vi har her.
Hr. Søren Krarup kaldte det et paradeforslag.
Man kunne også bruge et mindre værdiladet udtryk og kalde det et principforslag, for det handler sådan set bare om et princip.
Det er det princip, man skal forholde sig til i dag, og det er det princip, som der tilsyneladende ikke er et flertal, der ønsker at forholde sig til, de ønsker i hvert fald ikke at gøre det anderledes, end det er i dag.
Hvad er det så, vi taler om?
Vi taler om de her mange børn, som har boet mere end 4 år på et asylcenter – der er 233, der har det – og mere end halvdelen af dem har boet mere end 2 år på et asylcenter.
Og skulle det nu være noget voldsomt problem?
Ja, i 2005 oplevede 25 børn, at en af deres forældre forsøgte at begå selvmord, mens de opholdt sig på et asylcenter.
Der er en støt stigende vækst i medicinforbruget blandt forældrene, og der er en vækst i antal selvmordsforsøg.
Det er altså en situation, som ikke bare, selv om det kan være fornuftigt, kan løses ved at gøre forholdene bedre, men som skyldes den livssituation, som man er i.
Man kan diskutere det sidste forslag, hvor vi tager stilling til afviste asylansøgere generelt, men med det her forslag stiller vi spørgsmålet: Skal de børn, som ikke på noget tidspunkt har anmodet om at blive placeret i et dansk asylcenter, som ikke har bedt om at blive født et sted, hvor man var nødt til at flygte og søge asyl i Danmark, som ikke har bedt om at være børn af afviste asylansøgere, bydes de vilkår?
Det er jo det, som en stadig større andel af danskerne siger nej til.
Det er ikke rimelige vilkår.
Og det er måske også det – i virkeligheden tror jeg måske, at det i hvert fald især er det – der påvirker flertallet til gradvis at lade sig presse til at lave forbedringer.
Så vil jeg godt sige, at integrationsministeren starter med her fra Folketingets talerstol at sige: Vi gør, hvad vi kan.
Det synes jeg er en flot sætning: Vi gør, hvad vi kan.
Jeg synes bestemt ikke, den har nogen – nogen – rimelig sammenhæng med virkeligheden.
Og så går ministeren videre og siger: Jeg er heldigvis glad for den SFI-rapport, som viser, at asylbørnene generelt set har det godt.
Jeg vil bare sige, at jeg går ud fra, at der er henvist til den af satspuljen finansierede SFIrapport, som de fleste af os har læst, tror jeg.
Og jeg må konstatere, at man ikke har nået at læse meget af rapporten, hvis man mener, at det er den endelige konklusion.
Her har man altså taget 20 journaler ud og kigget på, hvad vilkårene for de her børn er, hvoraf de 14 familier har boet i et asylcenter i 2 år eller mere.
I 13 af de 14 familier er der oplysninger om fysiske eller psykiske lidelser hos forældrene med brug af psykofarmaka og/eller smertestillende medicin.
Jeg vil gerne citere fra rapporten, helt nøjagtigt fra side 12: »For børnene betyder forældrenes sygdom, at familier, der ved ankomsten blev karakteriseret som velfungerende, efter to, tre, fire eller fem års ophold er brudt sammen.
Nogle børn får et voksent ansvar, fx for pasning af yngre søskende, og ser ud til stort set at kunne tackle dette, andre børn får forskellige psykiske problemer eller adfærdsproblemer og i en enkelt af de 13 familier er kommunen involveret i at finde en relevant indsats efter principperne i Lov om Social Service.« Er det at gøre, hvad vi kan, at acceptere den udvikling og ikke ville tage det afgørende skridt og sige: Her sætter vi barnets tarv forrest?
Det er bestemt ikke at gøre, hvad vi kan, og det er lidt pinligt at tage SFI-rapporten til indtægt for, at alting er ganske udmærket i de danske asylcentre.
Så vil jeg sige til hr. Søren Krarup, der var fuld af spørgsmål, at jeg svarede meget præcist på spørgsmålet om, hvorvidt vi ønsker, at de her børn skal tvangsfjernes.
Svaret er meget klart.
Det står i beslutningsforslaget, at de lovforslag og administrative ændringer, der skal foretages, skal sikre, at ingen børnefamilier skal tilbringe mere end 6 måneder i et asylcenter – ingen børnefamilier.
Det er svaret til hr. Søren Krarup.
Vi ønsker ikke en lovfæstet tvangsfjernelse af alle asylbørn, det turde være indlysende, men det står så for en sikkerheds skyld også lige i forslaget.
Så kunne jeg godt – og det vil jeg så undlade – polemisere længe over, at Dansk Folkeparti i dag forsøger at skræve over det synspunkt, at man på den ene side var blødsøden og hyklerisk og gav efter for forældrenes pres, hvis man gav mere plads, samtidig med at man på den anden side står her i dag og er glad for, at der nu gives mere plads, men ikke synes, at man så selv er blevet blødsøden.
Jeg vil gerne gøre det, hr. Søren Krarup ikke selv vil, nemlig komplimentere Dansk Folkeparti for at have blødt op, komplimentere Dansk Folkeparti for et eller andet sted i dybet at have fundet en smule humanisme over for de her familier og for de børn og have blødt op.
Jeg synes da, at jeg skal rose, når der er grund til det, og selv om hr. Søren Krarup ikke vil iklæde sig selvros – og det er måske også en slags dyd –
så vil jeg gerne her fra Folketingets talerstol komplimentere.
Man skal have lov at skifte standpunkt, og jeg er glad for, at Dansk Folkeparti har blødt op i den her sag.
Til gengæld er jeg svært ked af, må jeg sige, at Det Konservative Folkeparti – det har vi nu oplevet før – sammen med Socialdemokratiet er på faneflugt fra tidligere synspunkter i den her sag.
Det er ærgerligt.
Tiden er netop nu kommet til generelt at sætte et øvre loft, som vi foreslog sidst, og som minimum og som princip da i hvert fald at gøre det, når det drejer sig om børnefamilier, hvor vi har dokumentation for de meget ringe forhold, som de lever under under opholdet i centrene.
Og der er ingen grund til at tro, at fordi man får den helt basale ret at kunne koge sit morgenæg og lave mad – det er jo helt umuligt at forstå, at nogen har villet fratage dem det – altså det, at de nu i Sandholm får lov til selv at lave mad, tror jeg ikke man med rimelighed kan sige vil påvirke de forhold fra SFI-rapporten, som jeg redegjorde for før, væsentligt.
Derfor må vi sige, at der er behov for den øvre grænse, og vi har behov for, at flere partier mander sig op og står ved deres synspunkter og ikke flygter fra dem, som det er tilfældet for Socialdemokratiets og Det Konservative Folkepartis vedkommende.
For indimellem har de jo fået håbet vakt af forskellige tiltag.
Og der må man sige: Ja, det er der vel strengt taget.
For dengang, vi rejste sagen via en forespørgsel i maj 2006, kom integrationsministeren med 37 mio. kr. og sagde: Nu gør vi noget – ikke det, som oppositionen ønsker, men vi gør dog noget.
Det sagde hun på dagen for den forespørgsel.
I dag, efter at vi har diskuteret det i samråd og i tv-debatter og alle mulige andre steder – som hr. Søren Krarup finder er det afgørende – og hvor vi stiller to beslutningsforslag, der tager principfast hånd om de her problemstillinger, ja, der vælger man så igen en lidt blødsøden løsning, men man vælger dog trods alt at levere noget, man vælger at sige: O.k., så lad os stoppe det der sociologiske eksperiment, hvor nogle afviste asylansøgere må lave mad og andre ikke må.
Og man vælger at sige, at alle familier, hvad der jo igen burde have været indført for lang, lang tid siden, naturligvis skal have flere værelser.
Det er godt, det er rigtigt, og det viser, at presset virker, og det viser, at der er et håb, hvis man tør stå ved sine principper.
Det gør vi, der står bag det her forslag.
Jeg synes, at det var noget, man skulle afprøve hos nogle af de partier, der ikke har villet være med.