Christian Juhl (EL), 2013-05-23:
Man kunne jo selvfølgelig med en vis ret sige, at jeg har haft ordet, men jeg vil da godt sætte forslaget ind i en sammenhæng.
Det her er et af vores mere forsigtige forslag, som vi havde forventet en større opbakning til.
Jeg er glad for den sympati, der har været fra Socialdemokratiets ordfører og SF's ordfører, og det tyder jo på, at forslaget lever og forhåbentlig også bliver en realitet på et tidspunkt.
I mandags indgik Enhedslisten en aftale om en redningspakke for de mange mennesker, der trues af udsigten til at miste dagpengeretten.
I dag behandler vi tre forslag, der burde kunne samle opbakning fra dem, der ønsker permanente løsninger, og det første forslag her handler om retten til supplerende dagpenge, når man som fuldtidsforsikret tager et deltidsarbejde.
Man skal være fuldtidsforsikret, og man skal stå til rådighed for fuldtidsjob.
Retten til supplerende dagpenge blev af den foregående regering forkortet fra 52 til 30 uger inden for 2 år.
Den daværende regering forklarede dengang, at supplerende dagpenge fastholdt mennesker i deltidsjob, det har vi også hørt i dag, og at ændringen ville føre til, at arbejdsgiverne oprettede flere fuldtidsjob – at arbejdsgiverne oprettede flere fuldtidsjob.
Arbejdsgiverne spekulerer nemlig i ordningen, som det kritisk lød fra Venstres første ordfører, da det blev indført.
Det var en hård en til vennerne i arbejdsgiverkredsen.
Vi kan konstatere, at der mildt sagt ikke er skabt flere fuldtidsarbejdspladser i det danske samfund siden reduktionen i retten til supplerende dagpenge, og man kan da spørge sig selv, hvorfor den borgerlige regering ikke foreslog helt at afskaffe muligheden, hvis der var så enkel en sammenhæng, som Venstre påstod.
Den sammenhæng eksisterer altså ikke.
Imidlertid viser det sig, at alternativet til supplerende dagpenge efter 30 uger slet ikke er fuldtidsjob i de fleste tilfælde, men fuldtidsledighed.
Tendensen er generel, men selvfølgelig særlig hård i brancher, hvor der i mange tilfælde ikke er rum for fuldtidsansættelser, f.eks. rengøring og på cafeer.
Lad os kigge på et par eksempler.
En cand.mag. i engelsk og filmvidenskab – nu tager jeg nogle eksempler, som jeg kender fra breve fra borgere – får et arbejde på 11 timer ugentligt på et gymnasium.
Hun håber selvfølgelig, at det kan blive indledningen til en senere ansættelse på højere timetal eller fuldtidsarbejde.
Men som nyuddannet er det under alle omstændigheder fint med noget undervisningserfaring.
Efter 30 uger rammer hun muren: Hun kan ikke længere få supplerende dagpenge, og lønnen er mindre end dagpenge på fuld tid, så hun siger op.
Vores cand.mag. mister vigtig joberfaring og tilknytning til arbejdsmarkedet, og gymnasiet må ansætte en ny vikar, der kan føre klassen op til eksamen.
Et andet eksempel: En person siger haps til et deltidsjob i en kantine, i håb om at det kan blive til et fuldtidsjob på længere sigt.
Efter 30 uger på supplerende understøttelse er det ikke sket endnu, men hun vælger at forsøge at få økonomien til at hænge sammen.
Efter 3 måneder må hun se i øjnene, at det ikke går, og hun siger op for at blive fuldtidsledig.
Hun får jo selvfølgelig så karantæne i 3 uger, fordi hun ikke sagde op med det samme.
Der er som sagt intet, der tyder på, at afkortningen af de supplerende dagpenge fra 52 til 30 uger har bekræftet Venstres teori om, at det ville skaffe flere fuldtidsjob.
Det har snarere skabt endnu større usikkerhed for løsarbejdere på arbejdsmarkedet, et arbejdsmarked, der bliver mere og mere præget af kortvarige og usikre job.
Afkortningen af perioden med ret til supplerende dagpenge har tværtimod ført til, at mange mennesker tvinges til at afbryde forbindelsen til arbejdsmarkedet og vælge fuldtidsledighed.
Derfor har vi fremsat det lille forslag her om at genindføre retten til 52 ugers supplerende dagpenge.
Det løser naturligvis ikke problemet fuldt og dækkende, men er helt i tråd med de ønsker, fagbevægelsen har udtrykt.
Jeg har ikke mere.