Vivi Kier (KF), 2010-05-28:
Sidste fredag sad jeg i et debatpanel i Nyborg, og temaet var evidens i den sociale verden.
Der var en del forskere, der deltog, men der var også kommunale embedsmænd, og de erkendte, at man endnu ikke er dygtig nok til at opnå den ønskede effekt af de tiltag, der iværksættes for udsatte børn og unge, og det var jo ærlig snak.
For snart 9 år siden, da jeg blev valgt til Odense Byråd, var der kort tid efter en artikel i det kommunale blad, hvor man havde sendt en historie om et udsat barn til ti forskellige kommuner – ingen havde set barnet eller familien – og bedt dem om at beskrive, hvad for en indsats de ville gøre i det her tilfælde.
Det var en meget, meget tankevækkende artikel.
Alle ti kommuner deltog og svarede, og deres svar strakte sig fra den ene ende af spektret til den anden.
Den billigste kommunes tilbud var, at det her barn skulle have en pædagogisk friplads, og den dyreste kommunes tilbud var, at barnet skulle anbringes på en dyr institution. Når jeg fortæller den her historie, er det for at sige, at det jo er rigtig, rigtig vigtigt for kommunerne at spørge sig selv om, hvad det er, det her barn har brug for og derpå kigge på, hvad det er for et indhold, tilbuddet skal have, og hvad målsætningen skal være.
Og selvfølgelig må man også her kigge på, hvad prisen på de tilbud, vi har, er.
Økonomien må jo aldrig stå alene, men jeg forventer altså, at man lægger vægt på både indhold, virkning og økonomi.
Der er i dag en refusionsordning i forbindelse med særlig dyre sager, det ved vi.
Og så kan jeg jo blive bekymret, når jeg læser beslutningsforslaget, for der står i overskriften, at det drejer sig om en ny refusionsmodel, og det er egentlig et spørgsmål for mig, nemlig at det egentlig ikke drejer sig så meget om refusionsmodellen, men om noget andet.
Men for mig at se er det jo ikke noget succeskriterium, hvis kommunen bare anbringer færre børn, eller hvis kommunen anbringer dobbelt så mange børn.
Det er jo lige nøjagtig det, som jeg hørte fru Lise von Seelen tale om før, nemlig at det enkelte barn skal tilbydes den rigtige indsats på det rigtige tidspunkt.
Der må jeg jo ligesom tidligere ordførere sige, at jeg også synes, det er forfærdeligt, at der er så mange børn, som bliver anbragt, når de når teenagealderen.
Det var jo derfor, vi satte os sammen og sagde, at vi ville gøre noget ved det, vi ville have den tidlige indsats.
Vi har alle sammen her i dette Folketing minus Enhedslisten siddet og arbejdet med Barnets Reform, og så kommer man allerede nu med et beslutningsforslag, stort set før vi har vedtaget den, og før den er trådt i kraft, og det synes jeg er lidt underligt.
Men jeg er med på, at det er en udfordring, og jeg synes også, det er for sent.
Når så man ønsker en analyse af alt det andet, hvis vi ser bort fra refusionsmodellen, må jeg jo sige, at det er den analyse, ministeren faktisk har gang i sammen med KL, og hvor det bliver undersøgt, hvordan man kan blive bedre til at styre økonomien, og hvad det er for nogle incitamentsstrukturer og uhensigtsmæssigheder, der ligger.
Det forventer jeg mig da at vi også som ordførere her får at høre hvad er.
Så alt i alt siger jeg nej til forslaget, fordi der faktisk er alt det her arbejde i gang.
Vi har lige vedtaget Barnets Reform, så skal vi nu ikke lige lade den få lov til at virke?
Men jeg er jo enig i, at vi hele tiden skal blive klogere på, hvordan vi kan få den rigtige effekt, men kommunerne skal jo blive bedre til at sige, hvad det er, det her barn har brug for, og så følge op på, om det tilbud, man giver, også er det rigtige tilbud.
Så analyserne er ministeren i gang med at kigge på, og Barnets Reform skal have lov til at virke, før vi kan se, om det var den rigtige indsats.
Med de ord siger jeg nej til forslaget, men er enig i, at vi til stadighed har en ufordring på det her område.