Holger K. Nielsen (SF), 2010-05-21:
Man kan vel godt diskutere, om den form, vi har her, med at gøre det lige før pinse, er den rigtige, hvad angår at få en stor offentlig debat, men det er jo noget, vi kan tage op i forsvarsforligskredsen.
Som andre synes jeg, at der er en række positive ting i den her redegørelse.
Der er også ting, jeg er mindre tilfreds med, og det skal jeg vende tilbage til.
Det er positivt, at man erkender kompleksiteten i det trusselsbillede, vi står over for; at det ikke er en militær trussel over for vores nation, der er det, vi skal forholde os til, men en kompleksitet med en masse andre forskellige trusler i form af klimatrusler, failed states-trusler, terrortrusler og i form af økonomisk underudvikling i dele af verden osv., og at vi derfor er nødt til at tænke sikkerhedspolitik på en ny måde, og at vi efter den kolde krigs afslutning jo også har en hel anden handlefrihed, med hensyn til hvad det er for en sikkerhedspolitik vi vil prioritere i det her land.
Den forebyggende rolle, som FN altid har haft og stadig væk har, bliver overskygget af de problemer, der også er i FN.
Det er, som om der er nogle politikere, specielt i regeringspartierne, der har svært ved at se det historiske perspektiv i FN, og hvilke problemer det vil give, hvilke enorme vanskeligheder det vil give, hvis man svækker FN.
Vi er derfor nødt til at fastholde et stærkt FN, og det er jeg glad for at regeringen siger så klart i den her redegørelse, og jeg er glad for, at man på den måde modsiger de partifæller, der har sagt modsatte.
Jeg er også tilfreds med, at man lægger vægt på EU-samarbejdet som et vigtigt sikkerhedspolitisk instrument.
Jeg er meget enig i hr. Jeppe Kofods betragtninger om EU's rolle som stabiliseringsfaktor i EU.
Selv om jeg er gammel modstander af EF-medlemskabet, blev det i hvert fald helt klart for mig, specielt i 1990’erne omkring Balkankrigene, hvordan det er fantastisk vigtigt, at man har et sted, hvor man kan få stabiliseret skrøbelige demokratier, få stabiliseret lande, som er på vej fra et sted og til andet sted, og at EU i den sammenhæng spiller en fantastisk vigtig rolle, også i øjeblikket, med hensyn til at skabe øget stabilitet, specielt på Balkan.
I det hele taget skal vi somme tider tænke på, hvilken fantastisk præstation det er, at man har fået det postkommunistiske Østeuropa til at fungere i et demokratisk samarbejdende Europa.
Men det er alligevel lande, der er på et helt andet demokratisk niveau, end de var før, og som er i gang med en demokratisk civiliseringsproces, som der er tale om med EU-medlemskabet.
Man skal tænke over, hvor stor betydning det har, selv om man måske ikke tænker så meget over det i forbindelse med de daglige skandalehistorier.
Der er også en nyhed i den her redegørelse,
kan jeg se.
Jeg vil sige, at det måske er lidt sent, vi blev enige om det for cirka et år siden under forsvarsforliget, og der har været masser af tid til at gå i gang med den, men som man siger: Bedre sent end aldrig.
Det er vi da glade for.
Vi kunne så godt ønske, at der meget snart kom lidt mere konkret om, hvad man har tænkt sig at bruge de penge til, som er afsat, og om, hvad man mere konkret har tænkt sig at man skal.
Men tillykke med, at det da efter næsten et år er lykkedes at få den her tværministerielle struktur op at stå.
Det er svært med statslige bureaukratier og ministerier, der ikke kan finde ud af det med hinanden.
Men o.k., bedre sent end aldrig.
Jeg synes også, at det er vigtigt, at Arktis er med her, for det er faktisk en national interesse for os, kan man sige.
Jeg har svært ved at se – og det skal jeg lige vende tilbage til om lidt – at vi har nogen nationale interesser i at bruge så mange ressourcer i Afghanistan.
Derimod har vi masser af nationale interesser i det arktiske, i Grønlands og rigsfællesskabets interesser, i en situation, hvor vi ved, at Arktis har alle forudsætninger for at blive et højspændingsområde i de kommende år med afsmeltning af isen, med den mængde råstoffer, der er i området, og med den militarisering, der også stadig væk er deroppe.
Der er jo mange kernevåben placeret på ubåde både fra amerikansk og russisk side, og der er forskellige planer om at opruste militært.
Canadierne er i gang med planer, russerne er også parate.
Så derfor har Arktis alle forudsætninger for at blive et højspændingsområde, også når vi ved, at mangel på ressourcer bliver den vigtigste baggrund for konflikter fremover.
Derfor er det vigtigt, at man er på forkant med det her.
Jeg kunne ønske mig nogle lidt mere gennemarbejdede bemærkninger om, hvordan man i højere grad får afmilitariseret Arktis og måske får skabt en atomvåbenfri zone i Arktis, men det kan vi jo vende tilbage til på et senere tidspunkt.
Det problematiske i det er, at der ligesom er skitseret mange problemstillinger, men vi ved, at der i virkeligheden ikke er svar på ret meget.
Det er sandheden i det her.
Afghanistan lægger man meget vægt på.
Der er vi decideret uenige.
Vi har meget svært ved at se, at krigen i Afghanistan styrker den nationale sikkerhed.
I det omfang der er en terrortrussel, er det overhovedet ikke det nationale afghanske taleban, der er problemet, det er terrorgrupper andre steder, i Pakistan, i Somalia, i Etiopien, i Yemen, i Sudan og forskellige andre afrikanske lande.
Og der er sandheden den, at man ikke vil gribe ind militært i Somalia, det vil man simpelt hen ikke.
Det ved vi at man ikke vil.
Man vil heller ikke gribe ind militært de andre steder, og det skal man heller ikke.
Men der er ingen svar på, hvad man vil gøre i forhold til de her såkaldte failed states.
Det undrer mig, at der ikke er lidt flere sammenhængende tanker om ulandsbistanden, at der ikke er nogen ræsonnementer om, hvad der sker med Danmarks sikkerhed, når vi skærer ulandsbistanden ned, som jeg kan forstå at man forhandler om i øjeblikket.
Det er dog en meget relevant problemstilling at få på dagsordenen.
, en anden ting er, hvordan nedskæringerne i ulandsbistanden for at løse nogle nationale problemer kan få nogle større sikkerhedspolitiske konsekvenser.
Endelig, og det skal være det sidste, jeg siger, undrer det mig, at man slet ikke nævner det, som jo faktisk er en trussel, vi oplever forholdsvis ofte.
Det er konsekvensen af Muhammedtegningerne og Muhammedkrisen.
Der er en dansk journalist, der lige er blevet vist ud af Pakistan på grund af Muhammedtegningerne og Muhammedkrisen.
Det danske landshold har været udsat for trusler; hvor konkrete de var, ved vi ikke, men det var igen på grund af Muhammedtegningerne.
Uden at jeg skal gå ind i den historie igen – den har vi mange uenigheder om her, efter vores mening var den daværende statsministers håndtering fuldstændig katastrofal og havde store negative konsekvenser for vores sikkerhed –
vil jeg sige, at vi under alle omstændigheder er nødt til at se på, hvad vi gør nu.
Hvad er regeringens politik, i forhold til at Danmark stadig væk har et problem i den muslimske verden, fordi vi havde den krise for nogle år siden?
Jeg siger ikke, at vi skal lægge os ned, jeg siger ikke, at vi skal sige undskyld, det er ikke det, jeg siger, det skal vi ikke efter min mening.
Men man må da have nogle ræsonnementer, man må da have gjort sig nogle tanker om, hvad vi skal gøre, for det kommer op hele tiden.
Det er ikke nok at sige, at vi bare skal slå igen, som Venstres ordfører sagde.
Hvordan vil han gøre det?
Det er ikke nok at stå med de store fagter og sige: Det vil vi ikke finde os i.
Nej, det vil vi ikke finde os i, men det er jo et problem.
Det er et problem, at Danmark på den måde bliver lagt for had rundtomkring i den muslimske verden.
Og når der er fundamentalistiske galninge, der går i gang med et projekt, er det Danmark, de i første række har i kikkerten.
Det må vi da forholde os til.
Det må regeringen da have gjort sig nogle tanker om hvad den vil gøre ved.
Det undrer mig, at det slet ikke er med i den her redegørelse – det må jeg sige.