Özlem Sara Cekic (SF), 2015-03-24:
De hjemmesider, hvor man prøver at samle de her oplevelser i forhold til sexchikane, som folk har, er virkelig, virkelig rystende læsning.
Mange af de her mennesker, der bliver udsat for sexchikane, fortæller om, hvordan chikanen har stået på i årevis; hvordan de har prøvet at sige fra, men der har været en masse mennesker omkring dem, som ikke har hjulpet dem, så de har stået fuldstændig alene i den situation, og mange af dem er også endt med faktisk at blive meget, meget syge af det.
Jeg vil gerne herfra starte med først og fremmest at sige tusind tak til de fagforeninger, især 3F, som benhårdt kæmper en kamp for at sætte det her på dagsordenen.
Uden deres stemme og uden deres indsats i forhold til den her problemstilling på arbejdsmarkedet tror jeg faktisk heller ikke at det her var blevet sat på dagsordenen.
Vi kan se på, hvordan det står til i forhold til omfanget af sexchikane.
Jeg sagde før 70.000, men det vil jeg faktisk gerne rette.
I forhold til arbejdsmiljøundersøgelsen er det 3 pct., der har været udsat for seksuel chikane på arbejdspladsen inden for de sidste 12 måneder.
Det svarer til 60.000 mennesker og ikke 70.000, som jeg sagde.
Det rammer oftest dem, der arbejder i servicebranchen, SOSU-assistenter, sygeplejersker, fysioterapeuter, ergoterapeuter og specialpædagoger, og det rammer især yngre kvinder.
Ifølge en undersøgelse, som blev lavet i EU, har 26-37 pct. af danske kvinder været udsat for sexchikane.
Det skal lige siges, at det er uden for arbejdstiden.
Det er det højeste tal i EU.
Fagbladet 3F undersøgte det og kom frem til, at 20 pct. af de kvindelige medarbejdere har oplevet uønsket seksuel opmærksomhed på arbejdspladsen, men kun 9 pct. har klaget.
Når man kigger på den arbejdsmarkedsundersøgelse, der er blevet lavet, og tallet ligesom i alt siger, hvor omfattende det her problem er i forhold til 60.000 mennesker, så bliver der jo nævnt en masse ting fra ministerierne.
Så bliver det nævnt, er der er en hotline, og at der er et tilsyn, og at man kan lave det ene og det andet.
Men når man så dykker ned i tallene, kan man se, at der til den hotline, som skal tage imod alle de her sager, er 1-2 opkald om ugen.
1-2 opkald om ugen, maks. 50-100 om året.
Og når man så kigger på, hvordan det står til i forhold til retssager, der ender med en dom, kan man også se, at det jo først og fremmest er meget svært at opgøre det.
Det er jo også et problem i sig selv, for den måde man registrerer på er der i sig selv et problem med, og i mange af sagerne indgår man også forlig.
Men ifølge 3F's optælling er tallet gennemsnitligt 3-4 årligt.
Tallet var på 60.000, der blev udsat for sexchikane på arbejdsmarkedet.
Der har kun været én sag ved Ligebehandlingsnævnet om sexchikane, og det er, fordi Ligebehandlingsnævnet er indrettet på den måde, at de ikke afhører vidner.
Så der har vi også det andet problem.
Gennemsnitligt tager det ca. 2 år at få en sag igennem, 2 år.
Og når man ser på, hvordan det står til i forhold til anerkendelse som en arbejdsskade, så er der ti sager årligt.
Når man lægger alle de her ting sammen, skal man jo ikke være professor for at kunne regne ud i forhold til de her 60.000 mennesker, der bliver udsat for sexchikane på arbejdsmarkedet, at dem, der får hjælp, dem, der klager, dem, der får erstatning, er et minimalt antal.
Derfor er der i den grad brug for, at vi ligesom siger her fra Folketingets side, at hvis vi reelt mener, at det er et kæmpe problem – og det hører jeg ministrene sige – også skal sætte noget handling bag.
Det er fuldstændig rigtigt, at vi har lagt 2 mio. kr. sammen i en pulje til, at man skal lave nogle konferencer og nogle pjecer og sådan noget.
Men vi er også nødt til at kigge på, hvem det er, der har ansvaret for sexchikane.
Jeg har hørt flere jurister snakke om, at der skal gøres et objektivt ansvar gældende.
Det vil sige, at man ikke kun kan gå efter den pågældende, der har lavet sexchikane, men også efter den pågældende arbejdsplads, så man også på den måde kan lave et ordentligt tilsyn.
Det er én måde.
I forhold til bevisbyrden er der rigtig mange af dem, der arbejder med den her problemstilling, som siger, at det er rigtig, rigtig svært at løfte bevisbyrden, for nu skal man også komme med lægeerklæringer og vidneudsagn og alle de her ting.
Og så er der erstatningsniveauerne, som ministeren på samrådet sagde lå på 40.000 kr.
Det gør de faktisk ikke.
De ligger ikke på 40.000 kr.
Gennemsnitligt ligger de på 25.000 kr.
Derfor har jeg indkaldt til det her i håb om, at vi i det mindste kunne lave en beslutning i fællesskab om, at vi gerne vil have en handlingsplan, og så kan vi jo prøve at lægge frem, hvad sådan en handlingsplan kunne indeholde.
Der har jeg nævnt noget i forhold til erstatninger, i forhold til lovgivning, i forhold til bevisbyrder og en række andre ting.
Så jeg håber på det og glæder mig til at høre debatten, og jeg håber selvfølgelig, at vi bliver enige.
Det ville være det bedste resultat.