Jeppe Kofod (S), 2010-04-09:
Først og fremmest vil jeg gerne slå fast over for Enhedslisten, at vi ikke ønsker, at de danske soldater og andre ISAF-tropper skal blive én dag længere end nødvendigt i Afghanistan.
Vores ønske og vores politik er, at afghanerne hurtigst muligt skal gøres i stand til at overtage sikkerhedsansvaret og kontrollen med deres eget land.
Målet er som bekendt et Afghanistan, hvor Al-Qaeda og andre terrorgrupper ikke igen får et fristed til at angribe os fra, og at vi bidrager til, at der skabes en stabil region i et af verdens mest sprængfarlige områder.
Det er i vores og vore allieredes helt klare interesse at skabe et stabilt Afghanistan og Pakistan for den sags skyld for at forhindre ny radikalisering, terrorisme og ekstremisme.
Ligesom vi aldrig må glemme, hvad der skete for os på denne dag med tyskernes besættelse af Danmark for 70 år siden, må vi aldrig glemme baggrunden for det frygtelige terrorangreb den 11. september 2001 mod USA og den frie verden.
Vi må aldrig glemme, at NATO for første gang i historien aktiverede artikel 5 i Atlantpagten: et angreb på USA var et angreb på os alle.
Derfor skulle vi sætte ind mod terrornetværket Al-Qaeda og deres værter Talebanregimet i Afghanistan.
Vi er til stede med et klart FN-mandat for den NATO-ledede ISAF-styrke; vi er til stede med en massiv civil indsats og støtte til den politiske proces hen imod stabilitet og demokrati.
Derfor er det ikke et spørgsmål om, men hvordan vi skaber et stabilt Afghanistan og dermed ikke svigter vores ansvar og dermed fortsætter med at forsvare vore interesser.
Så langt håber jeg Enhedslisten er enige med os.
Socialdemokraterne har konsekvent ønsket fokus på og engagement i Afghanistan siden 2001 i kampen mod terrorismen.
Imidlertid så vi, hvordan USA under Bush, men også andre regeringer, herunder den danske, svigtede ved at bruge ressourcer på den katastrofale krig i Irak.
Bl.a. fremgår det af strategien, at der skal ske en forskydning fra den militære indsats til civile indsatser med en gradvis reduktion af vores militære engagement i landet.
Det betyder bl.a. også en fordobling af den danske civile indsats i den strategiperiode.
I diskussionen om Helmandplanen 2010 har vi også klart offentligt givet udtryk for et ønske om et paradigmeskift i den danske indsats fra et fokus på kamp mod Taleban til fokus på træning og opbygning af de afghanske sikkerhedsstyrker.
Målet er, at afghanerne hurtigst muligt skal gøres i stand til at stå for sikkerheden selv i 2011.
Det skal ske ved at træne og uddanne afghanske hærenheder og politi samt styrke den afghanske regeringsførelse.
Og vi glæder os over, at der er blevet færre civile tab i landet, hvilket den her strategi har medført i det sidste halve år.
Og jeg vil gerne her udtrykke, at vi takker alle de danske soldater så vel som civile for deres kæmpe indsats, hvor nogle desværre betaler den højeste pris, i Afghanistan.
Vi skylder også dem, at der er bred politisk enighed om Afghanistanengagementet.
De næste par år bliver også helt afgørende for at vinde fred og stabilitet i Afghanistan.
Vi lægger vægt på, at den danske indsats er båret af en kritisk indsigt i, hvad der reelt skaber stabilitet i landet, og en ærlighed over for de kæmpe udfordringer – fremskridt så vel som tilbageskridt – landet står i.
Der er ingen tvivl om, at den massive tilstedeværelse af udenlandske soldater ikke bare er en del af løsningen, men også en del af problemet, hvis de bliver ved med at være til stede i så stort et omfang.
Derfor skal vores rolle ændres til træning frem for kamp, og vi skal derfor også hurtigst muligt, når det er ansvarligt at gøre det, påbegynde en reduktion af vores militære tilstedeværelse.
Men at der bliver brug for vores engagement på det civile og politiske område i Afghanistan i mange, mange år frem,
er utvivlsomt.
Afghanistan er et af verdens allerfattigste lande og præget af narko, korruption, menneskerettighedskrænkelser og dårlig regeringsførelse.
Her skal vi også kræve fremskridt af præsident Karzai og hans regering.
Det er også en forudsætning for vores fortsatte støtte til processen i landet.
Med disse ord vil jeg – måske ikke så overraskende – slå fast, at vi ikke kan støtte Enhedslistens beslutningsforslag, men imidlertid håber jeg på, at vi kan få en god og saglig debat om, hvordan det lykkes med indsatsen i Afghanistan, for jeg synes, at det forslag, der ligger fra Enhedslisten, har alt for lidt med virkeligheden at gøre.