Simon Emil Ammitzbøll (LA), 2010-02-05:
Jeg ville ønske, at jeg kunne sige, at det her var den mest mærkværdige debat, Folketinget har haft længe, men det er det jo desværre ikke.
Men fair nok – i et demokrati skal alle selvfølgelig have lov til at få diskuteret det, som de gerne vil.
Jeg vil lægge ud med at sige, at jeg faktisk var utrolig glad for ministerens tale.
Jeg synes virkelig, at det var en god tale.
Jeg synes, det er rart at høre, at vi selvfølgelig slår ned på terrorisme her i landet, at man selvfølgelig følger de pengestrømme, som kan være mistænkelige, og at ministeren selvfølgelig også understreger religionsfrihedens betydning i det danske samfund.
Det vil jeg gerne have lov at takke for.
Jeg synes faktisk næsten ikke, at jeg kan gøre det bedre selv, men jeg vil alligevel trætte Folketinget med yderligere et par bemærkninger.
Jeg synes næsten, at man kan sige, at forespørgeren taler med to tunger i netop spørgsmålet om religionsfriheden.
Forespørgeren siger på den ene side: Ja, vi går også ind for religionsfrihed.
Men alligevel vil man diskutere størrelsen på muslimers bedehuse, altså moskeerne, og alligevel er der en masse andre ting, man også gerne vil gøre i forhold til muslimer.
Der bliver lidt tvivl om, om religionsfriheden egentlig også udstrækkes i praksis til det muslimske mindretal, og det synes jeg egentlig er bekymrende.
Jeg synes, det er flot, at Danmark er et land, hvor vi har sat ytringsfriheden til debat, og hvor vi siger, at der ingen tvivl er om ytringsfriheden her i landet.
Men religionsfriheden er altså en grundlæggende værdi på lige fod med ytringsfriheden, og jeg synes da, det er problematisk, når man ikke hundrede procent fast i kødet kan stille sig op og sige – også i praksis – at man går ind for den.
De seneste par måneder har vi diskuteret mange sjove ting: procenter for svinekød i danske daginstitutioner, burkaer, som man endda bruger flere hundrede tusind på at undersøge, i går var det mødremøder, i dag er det, hvilket sprog man må tale i frikvartererne, og så her fra talerstolen er det størrelsen på moskeer.
Asger Aamund har i dag et indlæg i Berlingske Tidende, hvor han taler om, at man måske nærmere skal til at forberede sig på fattigdommen, fordi vi i Folketinget ikke bruger nok tid på at diskutere, hvordan der stadig skal være velstand i det danske samfund i fremtiden.
Vi kan være uenige om løsningerne – det er jo fair nok, det er jo derfor, at vi er fra forskellige partier – men det er da et problem, at vi virker, som om det er romerrigets sidste dage, hvor man bare lever over evne og overhovedet ikke er interesseret i at diskutere, hvilke reformer og hvilke forandringer skal der til for at sikre, at vi har den velstand, der skal til i fremtiden.
Vi bliver altid skudt i skoene, at vi er et parti for bankdirektører, og hvad ved jeg, men det er jo ikke bankdirektørerne, der kommer til at lide, hvis man ikke får styr på det med velstanden.
I forhold til størrelser på moskeer – det, der altså er forespørgslens vigtigste formål, nemlig hvad regeringen kan oplyse om planlagte opførelser af stormoskeer i Danmark – er der jo blevet spurgt lidt ind til det, og vi kan faktisk ikke få andet svar end, at det er et sådan lidt udefinerbart problem.
Hele Folketinget er jo enigt om, at vi skal slå ned på terrorisme og ned på ekstremisme, men hvorfor skal det blandes sammen med en indblanding i, hvilke størrelser der må være på visse trossamfunds bedehuse?
Det forstår jeg ikke, og det undrer mig, at man synes, at det er det, der er det væsentlige spørgsmål.