runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Jakob Axel Nielsen (KF), 2008-05-21:
Hvorfor i himlens navn skulle jeg fjerne det udvidede frie sygehusvalg, som har hovedæren for, at vi i det her land har fået nogle acceptable ventetider?
Tidligere havde vi nogle meget, meget lange ventetider, som efter min opfattelse truede legitimiteten bag hele det gode store offentlige sundhedsvæsen, vi har.
Det er det udvidede frie sygehusvalg, der har hovedæren for, at vi har fået ventetiderne ned.
Det er jo netop nu, hvor vi har en stor pukkel, at vi har brug for kapacitet.
Derfor går det over min fatteevne, at jeg skulle hive kapacitetud af systemet.
Med det udvidede frie sygehusvalg er det jo kun en privat produceret ydelse, der er tale om.
Det er stadig væk det offentlige, der betaler, fordi det offentlige sidder med - om jeg så må sige - serveretten over for en sygdom og kan sige: Det her er noget, vi håndterer ud fra en lægelig prioritering i det offentlige.
Og så er der andre tilfælde, hvor man ud fra principperne om det udvidede frie sygehusvalg vælger at skubbe det over i det private.
Per og Poul er lige her.
Men der er nogle ydelser, der er produceret offentligt, og der er nogle, der er produceret privat.
Per Clausen (EL), 2008-05-21:
Det er jo sådan, at de, der har sygdomme og lidelser, der kan behandles på privathospitaler, med de nuværende regler har gode muligheder for at komme foran i køen - ikke mindst hvis det går sådan, som man jo kan frygte, nemlig at regeringen fastholder sit økonomiske jerngreb om regionerne og dermed medvirker til, at den aftale, der bliver lavet - eller det regeringsindgreb, der kommer - bliver af en sådan karakter, at sundhedspersonalet i endnu større udstrækning end hidtil vil forlade den offentlige sektor og søge over i den private sektor.
Så er det jo ikke dem, der er mest syge, der kommer til behandling først.
Nej, så er det dem, for hvem der er et privat tilbud.
Og det er sådan set det, jeg beder ministeren om at gøre sig nogle overvejelser om.
Burde det ikke være sådan, at vi faktisk skulle sikre, at ressourcerne efter den her konflikt blev brugt på at behandle de mennesker, som har de alvorligste sygdomme, frem for at det er et spørgsmål om, hvorvidt der en privat udbyder, der afgør, om man bliver behandlet tidligt, eller der kommer til at gå endnu længere tid?
Jakob Axel Nielsen (KF), 2008-05-21:
Lad mig indledningsvis slå fast, at ethvert behandlingstilbud og enhver prioritering mellem patienter er baseret på en lægefaglig vurdering.
Det er det grundlæggende princip bag et velfungerende sygehusvæsen.
Derfor er der ikke behov for, at jeg fastlægger retningslinjer for, hvordan man ude i regionerne og på de enkelte sygehuse vil nedbringe ventetiden.
Jeg er enig med spørgeren i, at sygehusene vil stå over for en kæmpe udfordring, når de skal have afviklet den pukkel af aflyste operationer, der er opstået under konflikten.
Det kan godt give anledning til meget vanskelige overvejelser: Skal man lade de aflyste komme først og udløse en bølge af nye aflysninger blandt dem, der allerede har en tid, når konflikten er slut?
Eller skal man putte de aflyste ind, hvor der er huller?
Ansvaret for sygehusene er imidlertid regionernes, så hvordan man praktisk vil gribe det an, må sygehusene tage stilling til lokalt.
Det kan også afhænge af de lokale forhold, hvor mange patienter der allerede har tider, hvor hastende de aflyste patientoperationer er osv. osv.
Det kan man ikke lave centrale retningslinjer for ud over den helt generelle, som jeg også indledte med, nemlig at enhver prioritering beror på en lægefaglig vurdering på grundlag af patienternes behov.
Jeg ser ingen grund til at udstede retningslinjer for det; det er indlysende.
Per Clausen (EL), 2008-05-21:
Vil ministeren sikre, at det bliver de sygeste patienter, der behandles først efter konflikten?
Anders Fogh Rasmussen (V), 2008-05-21:
Nej, sådan opfatter jeg det ikke.
Jeg har også forstået, at der fra Dansk Folkepartis egen side er lagt afstand til det udtryk, og at det udtryk er blevet trukket tilbage.
Det tror jeg er klogt, for som sagt tror jeg faktisk, at vælgerne helst vil høre, hvad vi positivt står for, end at vi skulle være anti-et eller andet.
Regeringen er for, at vi skaber et samfund, et Danmark med en stærk sammenhængskraft, hvor der er plads til alle - men også et Danmark, der er baseret på nogle væsentlige grundprincipper, som jeg synes det er vigtigt at besinde sig på, og som jeg også synes at fru Margrethe Vestager hele tiden skal holde fast i, om at skelne skarpt mellem politik og religion, understrege betydningen af ytringsfriheden og vigtigheden af fuldstændig ligestilling mellem kvinder og mænd.
Margrethe Vestager (RV), 2008-05-21:
For at referere tilbage til et tidligere spørgsmål, hvor statsministeren ikke svarede på, om Danmark kan betegnes som flerkulturelt, men i stedet henholdt sig til, at man bliver udsat for kulturelle strømninger udefra - hvilket må siges at være en særdeles vævende forklaring på spørgsmålet om, hvorvidt Danmark er flerkulturelt eller ej -
så blot afslutningsvis det meget enkle spørgsmål, om statsministeren er enig i, at Dansk Folkeparti er antimuslimsk på visse strækninger.
Anders Fogh Rasmussen (V), 2008-05-21:
Nej, jeg vil ikke blande mig i, hvordan andre partier definerer sig selv.
Jeg giver bare det gode råd, at man kommer længst i den politiske verden, tror jeg, ved at definere sig selv positivt - hvad det er, man gerne vil.
Jeg kan i hvert fald sige, hvad regeringen gerne vil: Vi vil gerne et Danmark, der væsentligt er baseret på folkestyregrundprincipper som ytringsfrihed og ligestilling mellem kvinder og mænd som to meget væsentlige grundpiller i det danske folkestyre.
Så kan jeg også føje til, at det er min opfattelse, at det er utrolig væsentligt for sammenhængskraften i det danske samfund, at vi skarpt skelner mellem politik og religion.
Jeg kan godt lide at fortælle, hvad det er, vi står for.
Margrethe Vestager (RV), 2008-05-21:
Jeg synes selvfølgelig, det er en konstruktiv måde at gå til det politiske på.
Men derfra og så til ikke at forholde sig til, hvad det vil sige at basere sit parlamentariske flertal på et parti, der på visse stræk betegner sig selv som værende antimuslimsk, er der dog et stykke.
Jeg synes, det må vække en anden type af overvejelser end det mere sådan brede, lidt vage, vævende om, at det er bedst at sige tingene positivt.
Er det ikke mærkeligt for et liberalt parti, der ellers insisterer på frihedsrettigheder, på frisind, på den personlige frihed og ytringsfriheden at basere sig på et parti, der insisterer på at sige tingene negativt og definerer sig som antimuslimsk på visse strækninger?
Anders Fogh Rasmussen (V), 2008-05-21:
Jamen regeringen har et aldeles fortræffeligt samarbejde med Dansk Folkeparti.
Men som jeg sagde før, er det min opfattelse, at man når længst i politik med den positive tilgang, at man beskriver sin politik i retning af, hvad man gerne vil arbejde for, mere end hvad man absolut er anti.
Det tror jeg er den almindelige erfaring i politik - at vælgerne hellere vil høre, hvad vi selv står for, end hvad vi har så forfærdelig meget imod.
Claus Hjort Frederiksen (V), 2008-05-21:
Jeg må lige minde hr. Bjarne Laustsen om, at det i sin tid var spørgerens eget parti, som da var det regeringsbærende parti, som indførte reglerne om efterlønspræmie.
Det gælder således også i forhold til, at præmien skal beregnes efter reglerne om opgørelse af beskæftigelseskravet og dermed også reglerne om kontrollabel eller ukontrollabel arbejdstid.
Som jeg allerede har sagt, synes jeg, at reglerne er rimelige, og jeg har ikke planer om at ændre dem.
Per Stig Møller (KF), 2008-05-21:
Jeg synes, at det er meget, meget væsentlige punkter, hr. Klaus Hækkerup trækker frem.
Altså, hvor mange soldater skal der være?
Der er 47.000 derude nu fra ISAF, og der kommer 1.700 ekstra, som vi ved, og så kommer amerikanerne til som følge af Bukarest.
Man kan selvfølgelig sige, at vi helst skulle have 100.000 mand, men det, canadierne ønskede, var jo 1.000 efter deres reaktion på den manglende NATO-solidaritet.
Så Canada må jo altså være tilfreds, og så må vi jo altså også være rimelig tilfredse.
Jeg brugte jo også ordet rimelig tilfreds.
Man kan godt have et eller andet styrkemål, og det andet styrkemål kan det godt være man kan finde en general der går ind for, men det er altså ikke det styrkemål, som er blevet sat af NATO.
Det var heller ikke det styrkemål, NATO satte i Bukarest.
Der satte NATO et andet styrkemål.
Jeg må gå ud fra, at når NATO sætter et styrkemål og gør det op til et topmøde, som vi var til, så må det være et realistisk og relevant styrkemål.
Jeg kan kun stole på, at når NATO kommer og beder om et antal, har de også tænkt igennem, at det er det relevante antal.
Og der var tilfredshed på NATO-topmødet med det styrkemål, man nåede.
Klaus Hækkerup (S), 2008-05-21:
Det overrasker mig selvfølgelig ikke, at regeringen bare erklærer sig tilfreds.
Når vi taler om ekstra soldater, er det, som jeg har set udtrykt citeret fra alliancens kommandanter, alt muligt fra 10.000 og opefter, og de oplysninger, jeg har kunnet læse i den internationale presse, er, at Frankrig har givet tilsagn om 700, Georgien 500, Polen 400 og Tjekkiet 120 mand, Italien, Rumænien og Grækenland betydelig mindre, i alt 2.000 mand.
Så er det muligt, at amerikanerne, hvis de kan frigøre styrker eller i øvrigt ikke bliver bundet i Irak, vil sende flere folk.
Jeg vil godt sige til udenrigsministeren, at jeg da ikke synes, at 2.000 mand fra alliancen, bortset fra USA måske, er tilfredsstillende, når der er et minimumsønske om 10.000.
Vi er med i en krig.
Vi er med i en krig, hvor formålet selvfølgelig er, at vi skal vinde, og hvis vi skal vinde, så skal der også være tilstrækkelig med soldater til, at vi kan vinde.
Jeg vil egentlig godt bede udenrigsministeren om at forholde sig helt reelt til det her: Er det tilfredsstillende, at der er kommet 2.000 mand fra de øvrige deltagere i ISAF-aktionen i Afghanistan?
Per Stig Møller (KF), 2008-05-21:
Det er jo også et væsentligt spørgsmål, ligesom det foregående var et meget væsentligt spørgsmål.
Naturligvis er det meget vigtigt, at man i NATO har solidaritet, at man har det, der hedder burden sharing, og at vi altså er fælles om at bære byrderne, også hvor det er svært.
Vi er også fælles i NATO om at være i Afghanistan.
Der er 40 lande i Afghanistan, og alle NATO-landene er der.
Og der må jeg sige, at det er vi faktisk tilfredse med, for der er kommet meldinger om betydelig flere styrker fra forskellige lande, som går ind.
Frankrig, Tjekkiet, Aserbajdsjan, Georgien, Italien, Polen, USA kommer ind med flere tropper, og der er altså også nu kommet flere tropper end dem, som Canada stillede som krav.
Altså, Canada krævede, at der kom 1.000 ekstra soldater, for at de kunne være tilfredse med mødet, og det kom der.
Så alt i alt må jeg sige, at vi er tilfredse med Bukarestmødet.
Klaus Hækkerup (S), 2008-05-21:
Finder regeringen de tilsagn om øget styrkebidrag til den militære indsats i Afghanistan, der blev givet i forbindelse med NATO's topmøde den 2.-4. april 2008 i Bukarest, tilfredsstillende?
Per Stig Møller (KF), 2008-05-21:
[Lydudfald]
… traktat er jo værdiløs.
Den er jo ikke mere værd end det papir, som hr. Frank Aaen står med, for alle de lande, hr. Frank Aaen nævner, bruger dem jo ikke eller har dem ikke eller har udfaset dem, hvorimod de lande, som virkelig har store beholdninger, som altså siger, de også kan finde på at bruge dem, fordi der er situationer, hvor de er bedre at bruge end andre ting, kan være villige til at gå ind for det, som jeg siger her, nemlig at alt det, der ikke er selvdestruktionsapparat på, skal ud.
Det er dog bedre at få ordnet det frem for at stå med de rene hænder og overhovedet ikke have nogen indflydelse den dag, der kommer snavs på hænderne i en kampsituation.
Så jeg synes, at hr. Frank Aaen positionerer sig i den meget, meget smukke position, og det er jo smukt, det er en smuk position, men det er bare en position, som overhovedet ikke vil få nogen indflydelse på virkeligheden.
Det er min forpligtelse som udenrigsminister at sørge for at få indflydelse på den reelle virkelighed og ikke på spekulationer.
Den reelle virkelighed er, at de findes, og at det drejer sig om at få fjernet dem, der skader civile.
Det totale forbud, som han taler om, kræver jo så, at de, der går ind for totalforbud og laver konvention med totalforbud, kan gå på kompromis med Kina og USA og Indien og Israel, og det kan de jo ikke, hvis de i Dublin har skrevet under på et totalforbud.
Hvor er forhandlingen så henne?
Så er forhandlingen jo væk, og det er Danmark, der leder forhandlingerne for at få et meget væsentligt fremskridt.
Frank Aaen (EL), 2008-05-21:
Det, der er mulighed for i Dublin, og som jeg synes Danmark aktivt skulle medvirke til, er at samle et meget stort antal af verdens lande, måske over 100, der skriver under på en traktat, der siger, at disse lande - selvfølgelig ikke dem, der ikke har skrevet under - går ind for et globalt forbud mod klyngebomber.
Det vil naturligvis være et enormt fremskridt, når man går til forhandlinger med andre lande, som ikke er med, for at presse dem til også at forbyde brugen af klyngebomber.
Jeg kan slet ikke forstå, at udenrigsministeren ikke kan sætte sig ind i, at det er den tankegang, der er, og som er den, der virker, nemlig at når man samler så mange lande - og der er mulighed for at gøre det - så presser man USA og de andre lande, som ønsker at bruge klyngebomber.
Derfor forskertser Danmark en mulighed for at stå stærkere i forhandlingerne ved ikke at få en vedtagelse i Dublin, der er så stærk som mulig, men faktisk arbejder for at svække den.
Og jeg synes, det er meget skammeligt, at Danmark har meldt sig ind i den klub af lande, som ønsker at svække det forslag til traktat, der faktisk forhandles om i Dublin.
Klaus Hækkerup (S), 2008-05-21:
Jamen jeg er en lille smule overrasket over svaret.
Altså, når man læser det dokument igennem, som Udenrigsministeriet har oversendt om erklæringerne fra NATO-topmødet i Bukarest, kan man ikke se, at der står noget om styrkemål heri.
Det, der står, er, at man vil forsyne de militære kommandanter med de redskaber, de behøver for at få succes, herunder udfylde eksisterende ISAF-mangler, inklusive styrker og træningshold.
Det fremgår jo meget klart af den internationale presse, at der mindst skal 10.000 mand til; det er det minimumstal, man har ønsket.
Og mit spørgsmål er: Hvad er det for styrkemål, udenrigsministeren taler om at NATO har fastsat?
Dem kan jeg ikke se i erklæringen.
Det andet spørgsmål er: Er det tilfredsstillende, at man så stiller med 2.000 mand, når der i virkeligheden er behov for 10.000, og måske mere, i forhold til det samlede antal, hvis vi vil vinde den krig?
Frank Aaen (EL), 2008-05-21:
Det er jo en fuldstændig forkert tankegang.
Hvis man kan få over 100 lande til i Dublin at vedtage et totalt forbud mod klyngebomber, så har det selvfølgelig betydning, og så vil det selvfølgelig styrke Danmark i forhold til de forhandlinger, der er i FN-regi - naturligvis vil det da det.
Har man nogen sinde hørt om, at brede vedtagelser, der samler en lang række af verdens lande, svækker en forhandlingsposition?
Det gør de ikke, der sker det modsatte.
Det er derfor, det er en katastrofe, at Danmark har prøvet at indføre i debatten i Dublin, som handler om at indføre et totalt forbud, at der er gode klyngebomber, og at der er dårlig klyngebomber.
Der er ingen gode klyngebomber.
Det gælder alle klyngebomber, også dem, udenrigsministeren her taler for, at 10 pct. af alle de bomber, der bliver smidt, bliver efterladt som ueksploderede, og det er dem, der dræber børn og markarbejdere, når de prøver at komme ind på de områder, hvor bomberne er kastet.
Per Stig Møller (KF), 2008-05-21:
Nu må hr. Frank Aaen jo finde sig i, at han af og til kan være i mindretal i Folketinget, og det var han for 14 dage siden.
Hr. Frank Aaen kan jo ikke forlange, at den danske forhandlingsposition skal ændres, fordi hr. Frank Aaen synes, at den skal ændres - det mente hr. Frank Aaen jo også for 14 dage siden, og der var det brede flertal bestående af Socialdemokratiet, Venstre, Dansk Folkeparti, Det Konservative Folkeparti og Det Radikale Venstre altså uenig med hr. Frank Aaen.
Alle de ting, hr. Frank Aaen siger her, var jo også med i debatten for 14 dage siden.
Der er intet nyt i det.
Lad mig så præcisere: Den danske position går på, at det, der ikke har selvdestruktionsmekanismer, skal væk.
Det er de våben uden selvdestruktionsmekanismer, som virkelig skader, fordi de ligger der, efter at krigshandlingerne er forbi, og kommer til at skade børn, der f.eks. samler dem op, eller folk, der går forbi og kommer til at træde på dem.
De er meget, meget ubehagelige, og dem vil vi have væk.
Så kunne vi selvfølgelig gå ind for et totalforbud, men det ville betyde, at vi ikke har en jordisk chance for at få de forhandlinger, vi leder i FN-sammenhæng - hr. Aaen må jo vide, at vi leder FN-forhandlingerne - til at lykkes.
Hvem har vi med i FN-forhandlingerne?
Der har vi jo præcis USA, Rusland, Kina, Indien og Israel, som ikke er med i Dublin, og derfor er en Dublinbeslutning nærmest værdiløs, for den omfatter ikke de lande, som bruger eller kan tænkes at bruge klyngevåben.
Det er de lande, vi arbejder med, for så har det virkning.
Det andet har ikke rigtig nogen virkning.
Hvis vi kan få et gennembrud og få fjernet alt, der ikke har selvdestruktion på, så har det betydning.
Frank Aaen (EL), 2008-05-21:
Sagen er jo, at der i øjeblikket foregår forhandlinger om det her i Dublin, og derfor er det meget vigtigt at vide, hvor Danmark står i de forhandlinger.
Jeg kan sige, at vi fra en rapport, der er kommet fra Human Rights Watch, ved, at det traktatforslag, der ligger til forhandling i Dublin, støtter et totalforbud mod klyngebomber, og Human Rights Watch siger, at det er meget vigtigt at fastholde det, og at enhver svækkelse af den traktat vil medføre, at flere mennesker vil dø.
Det er meget vigtigt, og derfor synes vi, at det er meget beklageligt og det vil jeg da gerne have ministerens kommentar til - at når de så oplister, hvordan forhandlingerne kommer til at gå, siger de, at der en række lande, der vil forsøge at svække traktatudkastet, og et af de første lande, der i den opremsning bliver nævnt blandt dem, der under forhandlingerne vil arbejde imod et totalforbud og for, at man stadig væk må bruge visse former for klyngebomber, er Danmark.
Der er over 100 lande, der deltager, og de værste modstandere af et forbud, som f.eks. USA, Rusland og Kina, er der slet ikke, så der er i virkeligheden mulighed for at få vedtaget en stærk traktat, og så ser vi altså, at Danmark står blandt de lande, der arbejder for en svækkelse af traktaten.
Ministeren vil sikkert sige, at det ikke er en konsekvens af det forslag til vedtagelse, der blev vedtaget i Folketinget forleden dag, men derfor synes jeg alligevel, at det ville være en god idé at få at vide fra regeringen, hvordan man faktisk synes at Danmarks rolle er - er vi blandt de lande, der virkelig arbejder hårdt for at få forbudt de her klyngebomber, eller har vi tilpasset os det amerikanske synspunkt?
Per Stig Møller (KF), 2008-05-21:
Det er lige netop nu 2 uger siden, at vi i Folketingssalen havde en debat - endda en hastedebat - om klyngebomber og den danske strategi, fordi der for øjeblikket er en konference i gang i Dublin.
Der er intet sket, siden vi havde debatten for 14 dage siden, som ændrer noget som helst ved den danske position, og så skal jeg gøre opmærksom på, at den danske position jo er dækket ind af følgende partier: Socialdemokratiet, Venstre, Dansk Folkeparti, Det Konservative Folkeparti, Det Radikale Venstre og uden for partierne fru Pia Christmas-Møller og fru Gitte Seeberg.
Vi stemte alle sammen for følgende forslag til vedtagelse for 14 dage siden, hvis hr. Frank Aaen skulle have glemt det: »Folketinget opfordrer regeringen til at gennemføre konklusionerne i regeringens analyse om klyngeammunition og at arbejde aktivt for hurtigst muligt at etablere et internationalt juridisk bindende forbud mod klyngeammunition, som forvolder uacceptable skader på civile. Folketinget lægger vægt på, at Danmark afstår fra at bruge klyngeammunition uden særskilt inddragelse af Folketinget.«
Det var Folketingets brede flertal enig om den 7. maj; det er i dag den 21. maj, og Folketingets brede flertal er fortsat enig om det.
Frank Aaen (EL), 2008-05-21:
Vil regeringen i forhandlingerne om et internationalt forbud mod klyngebomber støtte Norges, Østrigs og en række andre landes forsøg på at få vedtaget et vidtgående forbud, eller vil regeringen støtte de NATO-lande, som ønsker et mere udvandet forbud, der f.eks. tillader brug af klyngebomber med selvdestruktionsmekanismer?
Per Stig Møller (KF), 2008-05-21:
Der er vi jo helt enige igen.
Vi var også enige tidligere i dag, hr. Frank Aaen og jeg, og her er vi også enige.
Dem, der blev efterladt, således at børn og markarbejdere kan komme til skade, efter krigshandlingerne er slut, vil vi have væk.
Det er vi enige om.
Hvis man indfører et totalforbud, har man altså sat sig i en situation, hvor man overhovedet ikke har nogen indflydelse.
For de lande, som jeg nævnte, som bruger dem eller har mulighed for at bruge dem, eller som man kan forestille sig bruger dem, USA, Rusland, Kina, Israel, Indien osv., hvordan skal de forhandle med nogle, der har bundet sig fast på et totalforbud?
Hvis der kommer det ud af Dublin, at de her 100 lande forpligter sig til et totalforbud, så kan de da ikke dagen efter sige: Nå ja, for resten, det mener vi ikke alligevel.
Det vil sige, at de 100 binder sig til en forhandlingsposition, som er urokkelig, og hvorfor i alverden tror man så, at man kan flytte dem, der virkelig har klyngevåben, som kan betyde noget?
Så findes der altså militære situationer, hvor klyngevåben er mindre skadelige end bomber.
Hvis der er en invasionshær, er det altså bedre at ramme invasionshæren med klyngevåben end at smide kæmpe bomber ud, som smadrer hele infrastrukturen, broer osv. Så der er situationer, hvor de er bedre.
Det er derfor, de bruges.
Derfor skal vi have de våben væk, som skader civile, og det er det, den danske position er, og den bliver ikke hjulpet af et totalforbud, der derefter er urokkeligt i forhandlingerne.
Nu har han spurgt udenrigsministeren.
De forskellige styrkemål, der sættes, sættes af generalerne og forhandles med forsvarsministrene.
Så jeg vil bede hr. Klaus Hækkerup om at stille spørgsmålet det rigtige sted.
Men når det drejer sig om det overordnet politiske, så var den canadiske melding altså 1.000, og der kom altså 1.700 plus de amerikanske.
Det vil sige, at det da må være tilfredsstillende.
Og så kommer der også nye træningsprincipper; det, der hedder OLMT'erne, kommer også ind i billedet.
Jeg synes, vi skal se på, hvilke forbedringer vi laver.
Det er ikke godt nok i Afghanistan, det er bestemt ikke godt nok i Afghanistan.
Det går ikke godt nok, det går heller ikke hurtigt nok, det kan vi godt være enige om.
Men det er altså de styrker, vi kan få, og det er de styrker, man altså efter min opfattelse har fået at vide er acceptabelt til opgaven.
Så kan hr. Klaus Hækkerup stå med nogle andre tal og nogle andre dokumenter, som hr. Klaus Hækkerup må drøfte med den relevante minister og ikke med mig.
For mig er det afgørende, at der politisk set ved de møder, jeg har været til, ikke er givet melding om, at man ikke kunne klare sig med det, man fik.