Bertel Haarder (V), 2010-11-19:
Efter forslaget skal regeringen pålægges at ændre lovgivning og andre regler om lægers interessekonflikter.
Forslagsstillerne ønsker, at der indføres samme forbud mod interessekonflikter for læger, som der i dag gælder for advokater og revisorer.
Som begrundelse for en strammere regulering fremhæves det, at forslagets gennemførelse vil være i overensstemmelse med det grundlæggende princip i dansk sundhedsvæsen, nemlig at læger ikke må have økonomisk interesse i eller forbindelser til virksomheder, der handler med lægemidler.
I bemærkningerne gives også en række eksempler på tilfælde, hvor fagligt samarbejde med industrien tilsyneladende har påvirket læger.
Her nævnes påvirkningen i forbindelse med lægemiddelforskning, ved valg af lægemiddelbehandling og ved brug af medicinsk udstyr.
Desuden henvises til presseomtale af det problem, at læger gerne må have aktier i lægemiddelvirksomheder, hvis produkter de ordinerer.
Hvis forslaget gennemføres, vil det betyde, at læger i klinisk arbejde ikke må have tilknytning til lægemiddelindustrien.
Jeg kan oplyse, at for advokater gælder som god advokatskik, at de ved bistand til klienter skal bevare fuldstændig uafhængighed, så de ikke påvirkes af egne eller tredjemands uvedkommende interesser.
For revisorer gælder tilsvarende krav.
En revisor, der udfører revisionsopgaver, skal være uafhængig af den virksomhed, som opgaven vedrører.
Der er ikke som for læger en forudgående myndighedskontrol af advokaters og revisorers uafhængighed, men klager over de to faggrupper, altså advokater og revisorer, kan indbringes for henholdsvis Advokatnævnet og Revisornævnet.
Regeringen kan godt forstå intentionerne med det forslag, vi behandler.
Vi er også enige i, at læger ikke må påvirkes af industriinteresser i deres virksomhed som sundhedspersoner, men helt at udelukke læger og industri fra at have kontakt med hinanden tror jeg vil være til skade og ikke til gavn for patienterne.
Den kontakt er jo en nødvendig del af udviklingen og brugen af lægemidler.
Det samme gælder i forhold til en stor del af det medicinske udstyr, som anvendes i stadig større omfang.
Med samarbejdet får industrien ekspertise fra den kliniske virkelighed, og lægerne får indsigt i industriens forskning og viden om produkternes sammensætning og virkemåde.
Derfor kan regeringen ikke tilslutte sig beslutningsforslag B 4.
Samtidig er vi selvfølgelig enige i, at der ikke må være interessekonflikter mellem industri og sundhedsvæsen.
Det prøver vi løbende at forebygge, og den eksisterende lovgivning og praksis har da også det hovedformål at sikre lægers uvildighed i patientbehandlingen.
Men det er jo ikke det samme som at sige, at reguleringen ikke kan blive endnu bedre.
Regeringen er parat til et eftersyn af regler og nuværende praksis.
Det gælder først og fremmest i forhold til lægers samarbejde med industrien for medicinsk udstyr, som der ikke er regler for i dag.
Det fremsatte forslag kan måske være en god anledning til at undersøge og drøfte dette.
Til brug for vores drøftelse i dag vil jeg kort redegøre for de gældende regler og administrationen af dem.
Jeg vil nævne de seneste justeringer, som der er taget initiativ til.
Derefter vil jeg fremlægge forslag til nye felter, som der aktuelt kunne være behov for at justere.
Udgangspunktet kan der ikke være tvivl om.
Der skal fortsat være mulighed for samarbejde mellem læger og industri, men kun på visse betingelser og efter vurdering og tilladelse fra Lægemiddelstyrelsen.
Det synspunkt er ikke nyt.
Det lå til grund, da der i 1932 blev indført krav i apotekerloven om, at læger og tandlæger ikke må drive eller være tilknyttet en lægemiddelvirksomhed uden Lægemiddelstyrelsens tilladelse.
Kravet, der også omfatter apotekere, har været gældende lige siden 1932.
De nærmere betingelser for lægernes tilknytning er i dag fastsat i en bekendtgørelse om reklame for lægemidler med tilhørende vejledning.
Pligten til at søge om tilladelse gælder for hver enkelt tilknytning, undtaget er kun en ubetydelig eller en ulønnet tilknytning.
Der er to slags tilknytning, som læger med patientkontakt skal søge om tilladelse til.
Den ene er lægefagligt arbejde for en virksomhed, som bl.a. rådgivning, undervisning og forskning.
Her gælder det, at betalingen fra virksomheden skal være på rimeligt niveau i forhold til den faglige ydelse.
Man må gerne være tilknyttet flere virksomheder.
Det mindsker jo netop risikoen for særlig favorisering af et enkelt firma.
Den anden slags tilknytning er særlig personlig og tæt tilknytning.
Det er især tillidsposter i virksomhedens bestyrelse og tilknytning i form af anparter eller aktier, der tænkes på.
Ved administrationen af ansøgninger følger Lægemiddelstyrelsen en restriktiv praksis.
Styrelsen foretager altid en konkret vurdering af, om en tilknytning er forenelig med lægers praktiske arbejde.
Hvis pligten til at ansøge ikke overholdes, kan der i gentagelsestilfælde iværksættes politianmeldelse med mulighed for bødestraf.
For at sikre, at lægerne overholder deres ansøgningspligt, er der i de senere år gennemført flere forskellige tiltag.
Lægemiddelstyrelsen, Sundhedsstyrelsen og Lægeforeningen har hver for sig og i fællesskab oplyst lægerne om kravet.
Ved en ændring af lægemiddelloven i 2008 blev der indført en meddelelsespligt for lægemiddelvirksomheder.
De skal en gang årligt give besked til Lægemiddelstyrelsen om alle læger i klinisk arbejde, som de har tilknyttet.
Denne nye kontrolmulighed har vist sig nødvendig.
Da styrelsen modtog den første samlede indberetning for 2009, blev den bekendt med omkring 650 læger, som ikke havde søgt om tilladelse forud for en tilknytning.
Det er der nu rettet op på.
Desuden har jeg for nylig besluttet at præcisere, at ansøgningspligten også omfatter læger med væsentlig indflydelse på, hvad andre læger ordinerer.
Det vil især have betydning for ledende overlæger på sygehusafdelinger, som ikke selv ordinerer medicin til de indlagte.
Det er min forventning, at alle disse tiltag betyder, at der fremover ikke vil være nogen læger, som ikke kender ansøgningskravet i apotekerloven, inden de tilknyttes lægemiddelvirksomheder.
Alle meddelte tilladelser bliver offentliggjort på Lægemiddelstyrelsens hjemmeside, der opdateres to gange om året.
På en liste oplyses, hvilken virksomhed den enkelte læge er tilknyttet, tilknytningens art, og til hvilken dato tilladelsen gælder.
Den konkrete betaling fra lægemiddelvirksomhed til læge eller den konkrete personlige aktiepost er oplyst til og vurderet af Lægemiddelstyrelsen.
Jeg kan ikke se, at det er nødvendigt, at offentligheden får adgang til sådanne oplysninger om private økonomiske forhold.
Sådan er regler og administration i hovedtræk i dag.
Og hvad er der så måske behov for at ændre?
Regeringen finder det ikke rimeligt, at der i dag ikke er fastsat krav til lægers tilknytning til hele medicoindustrien.
Valg af høreapparater, testudstyr og andet medicinsk udstyr skal selvfølgelig foregå lige så objektivt og upåvirket af industriinteresser som valget af lægemidler.
Derfor vil jeg snarest nedsætte en arbejdsgruppe med relevante repræsentanter på området til at komme med et forslag til fremtidig regulering af samarbejdet mellem læger og medicoindustrien.
Jeg vil bede om, at arbejdet afsluttes snarest muligt og inden 1. juli næste år.
Regeringen er også åben over for justeringer på lægemiddelområdet.
Til en begyndelse vil jeg finde det relevant, at der indføres en vejledende beløbsgrænse for lægers og også tandlægers og apotekeres besiddelse af anparter og aktier og lignende i medicinalvirksomheder.
Jeg overvejede muligheden for at indføre en vejledende maksimumsgrænse for besiddelser i en enkelt virksomhed på f.eks. 100.000 kr.
Forudsat at sundhedspersonen overholder ansøgningspligten, vil styrelsens vurdering være med til at sikre, at aktiebesiddelsen ikke påvirker personens uvildighed.
Jeg hører gerne argumenter for og imod en sådan ordning.
Jeg har på ingen måde, regeringen har på ingen måde taget stilling.
Et tredje område, som jeg gerne vil sætte fokus på, er informationerne til offentligheden om de godkendte tilknytningsforhold.
Det skal ikke være svært for den enkelte patient at finde og forstå disse oplysninger.
Som sagt kan regeringen ikke gå ind for at udelukket samarbejde mellem læger og lægemiddelindustri, det samarbejde er nødvendigt og nyttigt, men vi er åbne for tiltag, der yderligere kan styrke patienternes tillid til lægernes uvildige lægemiddelordination og behandling.
Jeg synes, jeg var ret grundig, da jeg beskrev den balance, vi skal finde.
For på den ene side har hr. Per Clausen fuldstændig ret i, at der ikke må kunne stilles spørgsmål ved lægers uvildighed, der må ikke kunne stilles spørgsmål ved, om det, de ordinerer, ordineres af hensyn til patienten eller af hensyn til nogle private interesser.
På den anden side er det altså meget, meget vigtigt, at der er et offentligt-privat samarbejde, også i sundhedssektoren.
Det er jo en kæmpemæssig sektor, i øvrigt også en kæmpemæssig eksportsektor.
Det er en sektor med store produktivitetsforbedringer, med kolossal meget innovation, med kolossal meget forskning – alt det, vi beder om erhvervslivet skal gøre, får vi jo inden for sundhedssektoren, fordi vi har en stor og livskraftig industri på feltet.
En af grundene er, at vi har en kultur i Danmark, som gør, at det er nemt at samarbejde offentligt-privat.
Det er en styrke og ikke et problem, men vi skal selvfølgelig sikre, at der ikke kan stilles spørgsmål ved den enkelte læges uvildige varetagelse af patientens interesser.