Villy Søvndal (SF), 2012-01-20:
Lad mig starte med at takke for forespørgslen.
Det er i dag næsten et år siden, det arabiske forår startede i Tunesien med præsident Ben Alis flugt fra landet.
Det var den 14. januar.
Efterfølgende har de arabiske lande skabt verdenshistorie ved at afsætte yderligere tre autokrater.
I Egypten faldt præsident Mubarak, i Libyen oberst Gaddafi og i Yemen præsident Saleh, en dramatisk og epokegørende udvikling, hvis slutresultat vi ikke kender, og en udvikling, som jeg tror vi vil blive ved med at drøfte og revurdere mange år endnu.
Men allerede nu har det arabiske forår givet os en klar erfaring: Diktatoriske styrer er i dag langt mere sårbare, end de tidligere har været.
I moderne samfund er der frit udsyn til folkelig medbestemmelse i andre lande, og der er det stadig nemmere at kommunikere mellem borgere og ikke mindst mange veluddannede og ambitiøse unge mennesker, der har store forventninger til livet.
Og med den cocktail kan autokratiske ledere ikke vide sig så sikre, som de kunne engang.
Alle politiske ledere har måttet forholde sig til et krav om mere lydhørhed over for befolkningens ønsker og set balancen mellem stat og borger forrykke sig.
Det gælder ikke kun de lande, som har afsat deres ledere.
I Kuwait har emiren efter et betydeligt folkeligt pres afsat en upopulær premierminister og bebudet valg.
I Saudi-Arabien er der vedtaget omfattende offentlige investeringer og taget de første skridt til at give kvinder valgret og valgbarhed.
I Marokko har kong Mohammed taget initiativ til en grundlovsreform, der åbner mulighed for øget parlamentarisme, og landet har netop gennemført sit hidtil frieste valg.
Hvorvidt denne udvikling vil fortsætte og der langsomt vil ske en generel bevægelse mod mere demokrati og åbne styrer i den arabiske verden, er stadig væk et åbent spørgsmål.
Det vil i høj grad afhænge af, hvor succesfulde de lande, som nu står midt i overgangen, bliver.
Hvis det lykkes at skabe stabile, åbne samfund, hvor respekten for borgernes rettigheder er central, så vil presset for forandring blive opretholdt andre steder i regionen.
Vi må forvente, at landene i regionen udvikler sig i forskellige retninger, og at der fremover vil være tale om en langt mindre homogen region, end vi ser i dag.
De autokratiske styrer har igennem deres mange årtier ved magten indrettet lovgivningen, ja, hele statsadministrationen på at understøtte deres styrer og deres privilegier.
Samtidig er økonomien i transitionslandene blevet hårdt ramt, fordi turisterne er udeblevet og produktionen er faldet.
Derfor er flere af de faktorer, som lå til grund for det arabiske forår, arbejdsløsheden og de sociale problemer, også forværret, og her ligger den største udfordring for det arabiske forår.
nogen sinde
Forsamlingen har udpeget en overgangsregering bestående af det moderate islamiske parti og det socialdemokratiske CPR-parti.
Landets nye interimspræsident, lederen af CPR, Marzouki, er kendt i den arabiske verden som en åbenmundet menneskerettighedsaktivist, der førte sin kamp mod Ben Alis styre fra sit eksil i Frankrig.
Og det er opløftende budskaber fra en mand, som har en central rolle i udformningen af Tunesiens nye grundlov.
Jebali har udtalt, at man forventer at kunne præsentere udkastet til en ny forfatning ved årets slutning.
Når den er vedtaget ved en folkeafstemning, vil man kunne afholde de første demokratiske parlaments- og præsidentvalg.
Selv om det tunesiske samfunds potentiale for demokrati er godt, venter en lang række økonomiske, sociale og politiske udfordringer, som overgangsregeringen skal levere på.
Tuneserne er med rette fantastisk stolte af, hvad de har kunnet udrette i deres eget land, og hvad de har sat i gang i regionen.
Nu vil de have revolutionen omsat til forbedringer her og nu over hele linjen.
I Egypten er situationen meget mere broget.
Militærrådet har vist sig mere og mere ude af stand til at håndtere den transition, som det har ansvaret for at styre.
Undtagelsestilstanden, Mubarak styrede landet med i over 30 år, er der ikke ændret på.
Menneskerettighedssituationen er blevet mere og mere kritisk.
De politistatsmetoder, som karakteriserede Mubaraks styre, er i vidt omfang blevet videreført, ja, i nogle tilfælde endog forværret.
Den lovgivning, som begrænser civilorganisationerne, eksisterer stadig og håndhæves med en voksende nidkærhed.
Samtidig skal vi notere, at Egypten er ved at afslutte et valg, som ser ud til at være det frieste og mest demokratiske i landets historie.
The Carter Center, der som den eneste internationale organisation kunne observere valget med bl.a. dansk finansiering, bekræfter, at valget på trods af en række uregelmæssigheder må betegnes som frit og retfærdigt.
Jeg vil vende tilbage til de islamistiske politikere senere, men her blot understrege, at Egyptens udgangspunkt er ganske anderledes end Tunesiens.
Landet har behov for fundamentale sociale forandringer, omfattende lovgivningsmæssige reformer og udbedring af de enorme økonomiske problemer.
Det vurderes, at landet vil løbe tør for udenlandsk valuta inden årets udgang, og behovet for international assistance er akut.
Militærrådet har tidligere takket nej til lån fra Verdensbanken og IMF, men de kan ikke fortsætte denne isolation.
Den vigtigste faktor i Egyptens fremtidige udvikling bliver dog militærrådets ageren, når parlamentet er på plads og regeringen er dannet.
Hvis det fremsætter krav om en særstatus og særlige privilegier, kan det blive optakten til en lang konflikt mellem det nye parlament og militæret.
Det arabiske forår kom til Libyen i februar, men reformkravene blev hurtigt overskygget af blodige begivenheder.
Den 31. oktober kunne NATO afslutte den militære operation i Libyen, som i væsentligt omfang har afværget regimets overgreb på civilbefolkningen.
Jeg er stolt af den danske indsats og ikke mindst den brede opbakning her i Folketinget.
Nu kan Libyen for alvor fokusere på politiske reformer.
Det har været en stor styrke for det libyske forår, at oppositionen til Gaddafiregimet var i stand til at samle sig i en fælles struktur på tværs af eksildissidenter og frafaldne regimefolk, der blev bakket op af de revolutionære brigader som det libyske folks repræsentanter.
Med sin køreplan for overgangen til et demokratisk Libyen repræsenterede det libyske overgangsråd tidligt et detaljeret demokratisk projekt, som både libyerne og det internationale samfund kunne slutte op om.
Situationen i Libyen er på alle måder stadig præget af konflikten, der blev afsluttet for mindre end 3 måneder siden.
Alligevel må det aktuelle billede overordnet vurderes som forholdsvis positivt.
Væsentligt er det, at der ikke længere er vægtige aktører, der udfordrer det demokratiske projekt.
Den næste store milepæl bliver afholdelse af et valg til en folkeforsamling til sommer.
Med sine olieinteresser kan Libyen selv finansiere både genopbygning og udvikling af landet.
Situationen i Syrien er fortsat dybt bekymrende, og der er desværre ikke udsigt til en snarlig forbedring af konflikten.
Præsident Assads regime valgte allerede tidligt at besvare demonstrationernes krav med vold, og siden er volden eskaleret på begge sider.
Vi har også set voksende væbnet modstand fra bl.a. den såkaldte fri syriske hær.
I dele af landet nærmer situationen sig til tider borgerkrigslignende tilstande, og det kan blive svært at standse volden, når den først er sluppet løs.
En undersøgelseskommission nedsat af FN's Menneskerettighedsråd påpeger, at volden fra regimet er så omfattende, at den begynder at kunne betegnes som forbrydelser mod menneskeheden.
Indtil videre har Assad dog valgt at klynge sig til magten og fortsætte volden, og derfor strammer vi EU's sanktioner mod Syrien, indtil der sker en forandring.
Alles øjne er nu rettet mod Den Arabiske Ligas observatørmission.
Den har i nogen grad været med til at give demonstranterne nyt mod og har fået demonstrationerne til at blusse op.
Men regimet synes fast besluttet på at fortsætte nedkæmpningen af demonstranterne på trods af observatørernes tilstedeværelse.
Danmark har ligesom en række andre lande i den seneste tid haft samtaler med den syriske opposition.
Jeg har selv i november mødtes med formanden for Det Syriske Nationalråd, Ghalioun.
Med oprettelsen af Det Syriske Nationalråd er man kommet et skridt i retning af en samling af oppositionen, men der er fortsat splittelse, især mellem de eksilerede og de hjemlige oppositionspolitikere.
Hvor Syrien på mellemlang sigt går hen, kan det være svært at spå om.
Jeg tror, Assads dage er talte, men der kan stadig gå nogen tid, før regimet bliver tvunget til at indse, at dets tid er forbi.
Efter det arabiske forår er der altså blevet afholdt tre valg i regionen: i Tunesien, i Marokko og i Egypten.
Der er mange grunde til, at netop de har sejret, og det er vigtigt at forstå, hvad der skete.
Vælgerne har mange og meget forskellige grunde til at sætte kryds ved et islamistisk parti.
For mange fremstår de som det bedste bud på et brud med fortiden, fordi de før var den klare opposition, ofte hårdt undertrykt af regimet, som i eksemplet med den tunesiske minister, der sad i fængsel i 17 år.
Samtidig appellerer islam og islams budskaber om social retfærdighed til mange, der oplever et samfund præget af stærk økonomisk og social ulighed.
Hertil kommer, at mange har gjort et socialt og velgørende stykke arbejde, der også har givet dem tæt tilknytning til lokalsamfund.
Derude har de haft dygtige politikere; de har kørt nogle velorganiserede valgkampe med en stærk lokal tilstedeværelse.
Denne udvikling stiller os som europæiske politikere selvsagt over for en ny udfordring.
De islamistiske politikere anvender en retorik og har et værdigrundlag, som ser anderledes ud end vores, men vi har en klar interesse i at finde en fælles platform og have en dialog med disse politiske aktører.
Sammenligningen mellem det, der skete i Østeuropa i 1989, og det arabiske forår er ved at være tyndslidt, men jeg mener, der er en klar parallel.
Vi bør med det samme indlede en dialog med de nye magthavere, inkludere dem i internationale fora og markere vores standpunkter.
Vi må i udgangspunktet erkende, at de er kommet til magten ved demokratiske valg, og at de har et folkeligt mandat.
Samtidig skal vi holde dem op på de fundamentale principper, dvs. tilslutningen til demokratiet, beskyttelsen af menneskerettighederne, herunder også kvindernes rettigheder, retsstatsprincippet, god regeringsførelse og afvisning af vold som politisk middel i enhver sammenhæng.
Disse politikere kommer ikke til magten fra oppositionen; de kommer fra eksil, fra fængsel, fra illegalitet.
Deres politiske programmer er ikke fuldt udviklede, og de har ikke fuldt og helt defineret deres politiske ståsted.
Netop derfor bør vi være parate til at give dem indsigt i vores politiske og samfundsmæssige værdigrundlag, og derfor har jeg ærlig talt også svært ved at forstå den del af oppositionen, som gang på gang har krævet, at vi isolerer islamistiske politikere og grupper fra vores samarbejdsprogrammer.
Jeg mener, at vi i den nuværende situation kan nå meget længere ved interaktion, ved dialog og ved påvirkning.
Mange af de nye politiske bevægelser i regionen ser den skandinaviske velfærdsmodel som idealet, og det giver os en unik mulighed for at skubbe i den retning.
Derfor er jeg specielt glad for den styrkelse og den fokusering af vores samarbejde med den arabiske verden, som denne regering netop har gennemført.
For Danmark har forudsætningen for at gøre en forskel.
I 2012 har vi afsat 275 mio. kr. til Det Arabiske Initiativ og yder derved 75 mio. kr. mere end Partnerskab for Dialog og Reform og Frihedspuljen tilsammen i 2011.
Hovedfokus er på at bistå demokratiudvikling i Tunesien, Egypten og Libyen samt at støtte de folkelige kræfter, der kæmper for reformer og større åbenhed i resten af regionen.
Det Arabiske Initiativ er tilpasset den nye situation, vi står i, og det styrkede initiativ får tre spor.
Det første spor omfatter støtten til demokratisering, reformer og civilsamfund.
Det andet spor omfatter støtten til økonomisk udvikling og jobskabelse.
Jeg tror, jobskabelse og økonomisk fremgang er noget centralt i en positiv udvikling af det arabiske forår, men vi erkender også, at Danmark på det her område står stærkere, hvis vi allierer os med andre, og derfor vil vi i Det Arabiske Initiativs tredje spor fortsætte med at arbejde for, at EU styrker sin indsats på disse områder.
Jeg skal ikke forsøge at foregøgle nogen, at det her er nemt.
Europa står i en krise, og vores handlingsmuligheder hænger i sagens natur sammen med vores hjemlige situation.
Men netop derfor vil vi bruge det danske formandskab til at skubbe på og sikre, at EU reelt er til stede.
Vi må ikke forpasse den historiske chance for at give udviklingen i EU's nærområde mod syd et skub i den rigtige retning.