Per Clausen (EL), 2010-02-25:
Det er rigtigt, at det her forslag jo omfatter tre elementer, hvoraf vel kun de to hænger sammen, nemlig spørgsmålet om medicinkortet og vaccinationsregisteret.
Om det, der handler om kontaktpersonordningen, vil jeg sige, at jeg måske har lidt svært ved at se den store forenkling i det forslag, der ligger her.
Jeg kan godt se, at der nogle af dem, der i dag er berettiget til at få en kontaktperson, der i fremtiden ikke får det.
Jeg kan forstå, at et rigtig godt eksempel på en, der ikke har brug for en kontaktperson, skulle være en alkoholiker, som bliver indlagt til afgiftning og derefter sendt hjem hurtigst muligt.
Jeg er sådan set ikke sikker på, at det er et rigtig godt eksempel på en, der ikke har brug for en kontaktperson – især hvis den kontaktperson havde et ansvar i forhold til det videre forløb.
I virkeligheden kan man vel sige, at den kontaktpersonordning, man har etableret, er sådan et rigtig godt eksempel på, hvordan systemtankegang og systemkontrol ligesom bliver overordnet i forhold til nogle løsninger, som tilfredsstiller patienternes behov.
Der stilles krav til de enkelte institutioner om, at de skal gøre noget ganske bestemt, rimelig mekanisk, men der ses ikke på, hvordan man etablerer et samlet patientforløb med mulighed for, at patienten kan få hjælp til at se sammenhænge, der måske er der, men ikke er til at få øje på, hvis man ikke ved, at de er der.
Det er jo det, det handler om her, for ifølge lovgivningen skal alle patienter tildeles kontaktpersoner på de afdelinger og ambulatorier, som de har kontakt med i behandlingsforløbet.
Det betyder, at kronisk syge mennesker, der ofte har flere sideløbende sygdomme og derfor i forvejen kommer i kontakt med mange afdelinger og ambulatorier, rent faktisk risikerer, at det, der sker, er, at de får en række kontaktpersoner, som hver især kun har et overblik over brudstykker af forløbet.
Det, vi fra Enhedslistens side synes man i stedet skulle gøre, er at etablere en ordning, som imødekommer patienternes behov for koordinering på tværs af sektorer, institutioner og specialer, og derfor er én kontaktpersonordning med en afgrænset forankring i én sektor ikke tilstrækkelig.
Der må vi altså ærlig talt sige, at hvis hensigten her var at lave den her ordning om, så den for alvor tog udgangspunkt i patienternes behov, kan vi altså ikke se, at den ændring, man gennemfører nu, har nogen som helst positive effekter.
Den kan have nogle negative effekter for nogle, og så kan den muligvis – hævder man jo i bemærkningerne, så vidt jeg kan se – føre til nogle besparelser, og det er selvfølgelig herligt, hvis den kan det, men det er måske også tvivlsomt.
Det andet, som jeg vil fremhæve, er spørgsmålet om det, at der er flere personalegrupper, som skal have adgang til medicinprofilen.
Det kan der jo givetvis argumenteres for ud fra sådan en sundhedsfaglig logik, nemlig at det er hensigtsmæssigt og mere effektivt, hvis alle de, der har brug for det, altid hurtigt kan komme i besiddelse af al viden.
Det lyder umiddelbart rigtigt.
Men når vi allerede, da man diskuterede det i forhold til læger, sagde, at vi faktisk mente, at der kunne være nogle problemer i det her, er det jo, fordi det betyder, at der er relativt mange mennesker, der ud fra saglige begrundelser kan få en ganske stor indsigt i den enkelte patients samlede livssituation – en indsigt, der måske, når det kommer til stykket, ikke var nødvendig for at gennemføre den nødvendige behandling, men nu vil man være sikker på, at man får alle de relevante informationer.
Og selv om man kan sige, at alle medarbejdere i sundhedssektoren uden undtagelse, uanset hvilken af de stillingskategorier, vi snakker om her, de tilhører, er ansvarlige mennesker, som er opmærksomme på tavshedspligt osv., så er det nu altid sådan, at risikoen for, at ting kommer videre, stiger, hver eneste gang der er en ny stor gruppe, der får mulighed for at få indsigt i det.
Derfor vil vi i hvert fald i udvalgsarbejdet forbeholde os ret til stadig væk at kigge kritisk på, om der er en sammenhæng her mellem på den ene side behovet for og nødvendigheden af at sikre den bedst mulige behandling af patienterne og på den anden side at sikre tavshedspligten omkring ret vigtige ting.
Pointen er jo, og det bliver bare endnu mere forstærket, hvis man også kobler vaccinationsregisteret sammen med medicinkortet, at det jo så vil være sådan, at man vil kunne få et meget, meget veludviklet helhedsbillede og helhedsindtryk af personerne.
Og det kan så i hvert fald i nogle tilfælde opleves som en ubehagelig ting og et problem for patienterne.
Det er ikke, fordi vi sådan er fuldstændig afvisende over for den del af lovforslaget.
Jeg vil bare sige, at vi i hvert fald i udvalgsarbejdet vil beskæftige os en del med, hvordan vi kan sikre os yderligere mod, at informationer bruges på en måde, som det ikke var hensigten at gøre – jeg taler her ikke om åbenlyst misbrug, for det er jo klart strafbart, men om, hvor det altså alligevel bliver brugt på en uhensigtsmæssig måde – og samtidig kan sikre de nødvendige fremskridt i forhold til behandlingen af patienterne.
Så vores holdning til det her lovforslag er altså på nuværende tidspunkt lidt forsigtig og lidt usikker, men jeg er sikker på, at vi i løbet af udvalgsarbejdet vil finde ud af, om det ender med, at vi kan stemme for det.