Carina Christensen (KF), 2010-01-14:
Til den her forespørgselsdebat er jeg blevet bedt om at redegøre for den kulturpolitiske situation i Danmark, herunder hvad jeg vil gøre for at sikre, at flere danskere får mulighed for at deltage i samfundets kulturtilbud, særlig i udkantsområderne; hvad jeg vil gøre for at sikre frie og ikke politisk styrede ressourcer til kunsten; og endelig hvad jeg vil gøre for at sikre den nødvendige armslængde i dansk kulturpolitik.
Om den kulturpolitiske situation kan jeg oplyse, at den generelt er god, og at det danske kulturliv fortsat blomstrer.
Først lidt om økonomien: For så vidt angår kulturbudgettet, synes jeg, det er flot, at vi i lyset af finanskrisen har formået at holde kulturbevillingerne på et stabilt højt niveau på ca. 6 mia. kr., og at vi med finansloven for 2010 endda har fundet penge til at prioritere nye kulturelle områder.
Kulturbudgettet ligger i dag på et højt og flot niveau, og det er med til at sikre en vigtig mangfoldighed på kulturområdet.
Kommunalreformen har også medført, at kommunerne har styrket deres engagement i kulturlivet og har forøget deres tværkommunale arbejde.
Efter kommunalreformen blev der etableret selvstændige fritids- og kulturudvalg i 64 af de 98 nye kommuner.
Det er altså i 65 pct. af de nye kommuner.
Til sammenligning var der selvstændige udvalg på fritidsog kulturområdet i omkring 50 kommuner af 269, altså kun i 19 pct. af de såkaldte gamle kommuner.
Kommunerne synes også at bevare en svagt stigende økonomisk indsats på kulturområdet.
På min turné rundt i landet synes jeg også generelt, at kommunerne har virket ambitiøse på kulturområdet.
De har overalt i landet fokus på de mange positive værdier, der ligger i en aktiv kulturpolitisk indsats.
Kunstnerhuset i Skærbæk, den nye teatersal i Musikhuset i Esbjerg, som jeg var ovre at åbne i går aftes, kunstmuseet Heart i Herning og Nordkraft i Aalborg er meget gode konkrete eksempler på det.
I Kulturministeriet har vi også oplevet en stor interesse for at samarbejde lokalt og med staten.
Vi har f.eks. kulturaftaler med de fleste af landets kommuner.
I kulturaftalerne sætter vi fokus på fælles mål og visioner, og staten bidrager konkret til nogle af de tværkommunale udviklingsprojekter.
Nok så vigtigt er det dog, at aftalerne bliver grundstenen til et øget tværkommunalt samarbejde, for selv om kommunerne er blevet større, er der rigtig mange formål, som man med fordel kan arbejde sammen om.
Der sker meget i kommunerne, men det er langtfra det eneste sted, hvor kulturen udfolder sig.
For at nævne nogle eksempler: I 2009 var der det højeste samlede besøgstal i danske biografer i rigtig mange år.
Vi støtter dansk film med over 300 mio. kr. om året.
De statslige kulturinstitutioner udvikler sig fortsat positivt, f.eks. med nye rammer for Statens Arkiver.
I 2009 blev der afsat 20 mio. kr. til breddeidrætskommuner, så flere borgere kan deltage i sports- og idrætsaktiviteter.
Vi har nedsat et udvalg, der skal se på bibliotekernes rolle i videnssamfundet, og som snart kommer med deres rapport og anbefalinger.
Vi har også nedsat et teaterudvalg, som er ved at se på teatersituationen i Danmark, og som også snart kommer med deres rapport og anbefalinger.
Med finansloven for 2010 er det lykkedes at tilføre endnu flere midler til de rytmiske spillesteder, og vi har sikret en fortsættelse af huskunstnerordningen.
Den danmarksturné, jeg tog på sidste år, var i høj grad med til at vise mig, hvor meget engagement og hvor mange gode ideer der findes i hele landet, både hos kommunerne i de mange lokale projekter og blandt de udøvende kunstnere.
Det var en inspirerende tur, der efterlod mig med et meget positivt indtryk af det kulturelle liv, som det ser ud i Danmark i dag, et indtryk, som jeg er glad for at kunne videreformidle her i dag.
Kulturpolitik er som bekendt mange ting.
Det er samarbejde med kommunerne og skabelse af relevante og vedkommende kulturtilbud, som der bl.a. er fokus på i min nye strategi »Kultur for Alle«.
Men »Kultur for Alle« dækker jo ikke alt på kulturområdet,
og den er ikke udtryk for den samlede kulturpolitiske retning fremover.
Kulturpolitik er andet og mere end »Kultur for Alle«.
Det er bl.a. det kommende medieforlig, som giver os en chance for at skabe et mere åbent og professionelt medielandskab i Danmark; det er en ny strategi for internationaliseringen af dansk kulturliv, som sætter fokus på kvalitet og dynamik på højeste internationale niveau; og det er en kommende ny filmaftale for en branche med den kreativitet og viden, som skal skabe et konkurrencedygtigt samfund i fremtiden.
Der er mange fremadrettede, perspektivrige projekter, der også indgår som en vigtig del af kulturpolitikken fremover, og selv om der løbende er diskussioner på tværs af det politiske spektrum, mener jeg, at der grundlæggende er enighed om de overordnede indsatsområder, som kulturpolitikken bygger på.
Vi har nogle brede politiske forlig på kulturområdet: det gælder medieområdet, filmområdet, de kunstneriske uddannelser og Det Kongelige Teater.
I 2009 har vi herudover indgået aftaler om bl.a. fuld liberalisering af bogmarkedet, fordeling af UMTS-midler, aftale om fusioner på de kunstneriske uddannelser og en tillægsaftale til medieaftalen om udviklingen af radiomarkedet i Danmark.
Og i 2010 er der en række aftaler på programmet, bl.a. medieaftalen, filmaftalen og aftalen om de kunstneriske uddannelser.
Her ønsker jeg også at indbyde til brede politiske drøftelser, og der er ingen, der er ekskluderet på forhånd.
Det tema, der konkret spørges ind til i dag, handler om, hvordan flere danskere kan deltage i samfundets kulturtilbud.
Det er et af de emner, der også ligger mig meget på sinde.
Jeg har inden jul lanceret en kulturpolitisk strategi, »Kultur for Alle«, der i høj grad adresserer dette spørgsmål.
Målet med strategien er, at alle danskere skal have de bedste muligheder for at møde og få ejerskab til kunsten og kulturen; alle skal sikres adgang til kulturtilbud, som henvender sig til dem.
Vi skal have et kulturliv, der skaber relevante og vedkommende kulturtilbud af høj kvalitet, og som møder danskerne dér, hvor de er.
Anmelderne af den her forespørgsel spørger, hvordan regeringen vil sikre, at flere danskere, særlig i udkantsområderne, får mulighed for at deltage i samfundets kulturtilbud.
Det er udtryk for en bekymring, som jeg godt kan forstå, for der er desværre for mange borgere, der ikke føler, at kulturtilbuddene er til for dem.
Fra kulturvaneundersøgelsen fra 2004 ved vi, at mange af de borgere, der er betegnet som ikkebrugere af kulturtilbud, netop er bosat i yderområderne.
Og derfor forholder »Kultur for Alle« sig i høj grad til ikkebrugerne og bidrager til, at der bliver gjort en særlig indsats for dem.
Der er tre punkter i »Kultur for Alle«, der særlig bakker op om denne indsats: For det første lægger »Kultur for Alle« op til, at vi fra statens side går ind i et endnu tættere samarbejde med alle de stærke kommunale kræfter ude i landet, så kulturtilbud i endnu højere grad når ud til alle borgere.
Det skal bl.a. ske gennem en fremadrettet styrkelse af kulturaftalerne; her skal der være endnu mere sparring og dialog mellem staten og de kommunale parter; der skal være særlig fokus på videndeling, så man i højere grad kan formidle og dele erfaringer på tværs af kommuner; og de statslige institutioner skal indgå i et øget samarbejde med lokale kulturinstitutioner.
Jeg forestiller mig også, at vi med kulturaftalerne kan være med til at igangsætte pilotprojekter, der kan understøtte sigtet i »Kultur for Alle«.
For det andet understreger »Kultur for Alle«, at kunsten, kulturen og kulturarven i højere grad skal ud dér, hvor borgerne er.
De skal møde den i det offentlige rum som en del af deres hverdag, og den skal bidrage til, at flere får appetit på at opsøge andre kulturtilbud på egen hånd.
I den forbindelse er det vigtigt, at man ikke går på kompromis med kvaliteten af det, der udstilles eller opføres.
Den kunst, kultur og kulturarv, som borgerne møder, skal være kendetegnet ved sin høje kvalitet, lige meget om den er i eller uden for institutionen.
Endelig, for det tredje, understreger »Kultur for Alle«, at kulturinstitutionerne skal være bedre til at tilpasse sig borgernes behov og ønsker, og de skal styrke deres formidling, så den også når de borgere, der ikke plejer at benytte sig af de traditionelle kulturtilbud.
»Kultur for Alle« handler ikke om, at vi skal give endnu flere penge til kulturen; det handler om, hvordan vi kan gøre tingene endnu bedre, end vi gør det i dag; om, hvordan vi kan se på og formidle kulturen på nye måder.
Der bliver også spurgt om, hvad jeg vil gøre for at sikre flere frie midler til kunsten.
Hertil vil jeg ganske kort konstatere, at det er min opfattelse, at vi i Danmark har en ganske fin og fornuftig balance mellem frie og øremærkede midler til kunsten.
En ganske substantiel andel af midlerne til kunsten er uddelegeret til Statens Kunstråd og Statens Kunstfond til fordeling.
Statens Kunstråd havde i 2007 samlet 366,8 mio. kr. til sin rådighed.
Heraf var 56 pct. helt frie midler, som vi ikke fra Folketingets side havde øremærket yderligere, end at pengene skulle gå til en bestemt kunstart, f.eks. musikken.
Den balance har siden ændret sig, således at der i 2010 er 59 pct. af Kunstrådets samlede midler på 388,5 mio. kr., der er uden politiske bindinger.
Det synes jeg er en god balance.
Dertil kommer jo så også de midler, som Statens Kunstfond administrerer, og som heller ikke er underlagt andre politiske bindinger end dem, der følger af lov om Statens Kunstfond.
Statens Kunstfond har i 2010 91,5 mio. kr. til sin rådighed, og det er bestemt også en betragtelig sum penge.
Om armslængdeprincippet som sådan vil jeg sige: Armslængdeprincippet betyder, at konkrete beslutninger om tildeling af støtte til kunstneriske og kulturelle projekter foretages af særligt udpegede, uden politisk indblanding i den enkelte afgørelse.
Armslængdeprincippet betyder ikke, at vi politikere har deponeret alle beslutninger vedrørende kunst- eller kulturpolitikken i kunstfaglige organer.
Det er stadig os her i Folketinget, der i relation til lovgivningen på området eller i relation til finansloven træffer beslutning om de overordnede politiske og økonomiske rammer.
Så når der spørges ind til, hvordan jeg vil sikre armslængdeprincippet i fremtiden, må jeg sige, at det er noget, der virkelig ligger mig meget på sinde.
Der skal fortsat være en klar balance mellem os politikere og de kunstfagligt udpegede og mellem de overordnede politiske rammer og de konkrete beslutninger om tildeling af støtte.
Jeg ser frem til, at vi også efter debatten kommer til at indgå i nogle konstruktive drøftelser om kulturområdet, og jeg ser frem til en god debat her i dag.