Line Barfod (EL), 2009-12-03:
Enhedslisten synes også, det er vældig fornuftigt at få set på voldtægtsparagrafferne og på, hvordan de skal se ud i dag, og jeg glæder mig også til, at Straffelovrådet kommer med deres bud på det næste år.
Man kan sige, det har været en bestandig kamp igennem mange, mange år at få anerkendt voldtægt og senere at komme igennem med, at der godt kan være tale om voldtægt mod en kvinde, selv om hun gik alene ud om aftenen eller gik alene på vejen eller ikke var fuldt tildækket.
Det var jo debatten i Danmark for en del år siden.
Senere var det diskussionen om, hvorvidt man kunne blive udsat for voldtægt, når man var gift.
Det er vi heldigvis også kommet ud over.
Jeg er helt enig i, at det er på høje tid og på overtid, at vi får sikret, at man ligestiller voldtægt inden for ægteskab og uden for ægteskab.
Det burde vi have fået gjort noget ved for noget tid siden, så det er på tide, at vi får gjort noget ved det nu, og det glæder jeg mig til.
Men så vil jeg gerne ligesom den socialdemokratiske ordfører sige, at jeg også mener, det er rigtig vigtigt, at vi får set på, at der er ressourcer nok til at tage sig af ofrene.
Dels at de voldtægtscentre, der er, har ressourcer nok, så vi ikke risikerer, at nogle ikke får den hjælp, de har behov for, dels at vi sikrer, at der er ressourcer nok til den konfliktbehandling, som rigtig mange af ofrene gerne vil have, for en del af ofrene ønsker faktisk ikke at indgå i en retssag.
Jeg er enig med fru Karina Lorentzen Dehnhardt i, at det kunne være interessant at få belyst, hvad forskellen på den svenske og den danske model er, altså om der er nogen forskel i den måde, man håndterer sagerne på i forhold til ofrene, om der er noget der, der gør, at ofrene ikke har lyst til at anmelde det, men foretrækker at få det klaret i mindelighed.
Jeg tror, det har stor betydning, at mange ikke ønsker at stå frem som offer.
De har ikke lyst til at få det stempel på sig, de vil faktisk gerne leve videre som den person, de er, og vil hellere håndtere det på den måde end at skulle til at være kendt som et voldtægtsoffer.
Det er ikke noget, der er særlig rart.
Jeg mener, vi skal se på, om vi kan håndtere det langt bedre, og vi skal også sikre, at man altid har muligheden for et konfliktråd, selvfølgelig kun for dem, der ønsker det, og selvfølgelig også kun, hvis gerningsmanden vil indgå i det.
Men vi ved bare, at erfaringen er, at rigtig mange har behov for det, for i en meget stor del af de voldtægter, der finder sted, er det altså en, man kender, der gennemfører voldtægten, og det gør det jo mange gange sværere på mange måder, end hvis det er en ukendt gerningsmand, fordi man så går rundt og er bange for at møde vedkommende igen; det kan være i skolen, hvis det er en af de andre børns forældre, eller det kan være i lokalområdet, eller det kan være en arbejdskollega, eller hvad det nu er.
Derfor er der behov for, at man får sikret, at man kan mødes og få aftalt, at man ikke fremover skal gå og være bange for at mødes.
Så det er der rigtig meget behov for, og der er også behov for at se på, hvordan processen i øvrigt er skruet sammen.
Jeg tror også, vi skal se på, hvad af det, vi kan lære af i Danmark, hvordan vi kan sikre, at man faktisk bliver behandlet som et menneske, der også skal leve videre i sit liv, og ikke bare som et offer.
Derfor er det også rigtig vigtigt, at vi bliver ved med at holde øje med, hvor lang tid der går, før man får erstatning, om man er sikker på, man får sine penge, hvordan det går med de andre ting, man kan have behov for.
Der er nogle, der har brug for at få revalidering eller andet, fordi de får så stort et psykisk knæk, så de har brug for at kunne komme videre i deres liv.
Der er det rigtig vigtigt, at man hurtigt får den fornødne hjælp, hurtigt får en afgørelse, fordi det er det, der kan hjælpe en videre.
Det synes jeg er lige så vigtigt vi ser på, som at vi ser på, hvordan paragrafferne er formuleret.