Morten Messerschmidt (DF), 2008-01-24:
Der er mange spændende bud på, hvordan man skal læse og forstå den traktat, vi har foran os.
Vi hørte lige før Venstres ordfører sige, at det såmænd er et spørgsmål om at skabe et effektivt, et demokratisk og et åbent Europa.
Det er blevet sådan et mantra, man bruger; man kan jo altid sætte nogle sukkersøde ord på, hvis indholdet virkelig er noget skidt, og så kan man håbe på, at folk når at sluge pillen, inden alt sukkeret er slikket af.
Men netop derfor er der jo grund til at se på, hvordan man ude i Europa ser på den traktat, som vi altså behandler i dag.
Og jeg synes jo ikke, det er uden interesse at se, hvordan Pöttering, formanden for Europa-Parlamentet, i sidste uges udgave af The Parliament klart udtaler sig om den her traktat, og med formandens tilladelse vil jeg citere på engelsk: »We expect that the European parliament can finally take its place as the genuine joint legislature of a democratic EU.«
Det er en umyndiggørelse af Folketinget, det er en klar umyndiggørelse af nationalstaterne, og det er uvægerlig den krone på værket, som føderalisterne altid har ønsket - et stærkere og stærkere og mere forpligtende samarbejde i EU, der i sidste ende skal slutte med en fuldstændig umyndiggørelse af de nationale parlamenter.
Den model ønsker vi ikke.
Vi er i Dansk Folkeparti tilhængere af et samarbejde i Europa.
Vi mener faktisk, at det er fuldstændig indiskutabelt; selvfølgelig skal man samarbejde i Europa.
Det, der er det relevante at spørge om, er: Hvordan skal vi samarbejde i Europa?
Vi må sige, at en lang række af de problemer og spørgsmål, som også jasiden i deres lyse øjeblikke har været i stand til at få øje på, overhovedet ikke er varetaget i den her traktat.
Hele diskussionen om totalharmonisering over for minimumsharmonisering er ikke varetaget; det er der ikke brugt ét ord på i den her traktat.
Vi vil stadig væk, når det kommer til forbrugersikkerhed, sundhedsstandarder, arbejdstagerrettigheder osv., opleve, at EU's ret har forrang.
EU's regler, som ofte vil være ringere, vil derfor tvinge os til at skabe dårligere forhold for syge mennesker i Danmark, der har behov for sikkerhed i sundhedsloven, for arbejdstagere, der har behov for sikkerhed i arbejdsmiljøloven, for folk, der kommer til skade i forbindelse med de produkter, de køber, og som har brug for sikkerhed i produktansvarsloven.
Område for område vil vi opleve, at EU forringer kvaliteten af de love, som vi i virkeligheden her fra denne sal havde et ønske om skulle være bedre.
Nå ja, kan man så sige, men hvis det bare er det, så gør det jo ikke så meget.
Hvis vi får lidt åbenhed og demokrati på den ene side, så gør det jo ikke så meget, at de dårlige ting, vi altid har haft, fortsætter på den anden side.
Men spørgsmålet er: Gør vi nu det?
Er det her virkelig et stop for mere magt til EU?
Næppe.
Med den nye traktat, hvor charteret om fundamentale rettigheder får traktatstatus, er der ingen tvivl om, at den Pandoras æske af muligheder for at regulere, som der ligger i charteret, vil blive grebet med kyshånd af EF-Domstolen.
Kommissionen bruger det allerede som en motivation til at fremsætte sine forordninger og direktiver.
Hvad indeholder charteret om grundlæggende rettigheder?
Hvor er det, EU fremover vil få kompetence til at regulere?
Ja, det er i spørgsmålet om den enkeltes personlige sikkerhed, retten til at indgå ægteskab, spørgsmålet om ytringsfrihed, spørgsmålet om retten til uddannelse, asylret, feriepenge; alt, hvad vi normalt kendetegner som kerneydelser i velfærdssamfundet, vil være omfattet af EU's kompetence.
Man må i den grad sige, at Hans-Gert Pöttering har ret i, at EU og Europa-Parlamentet bliver »the genuine joint legislature«.
Så kan man selvfølgelig godt tage en teoretisk diskussion om, hvorvidt Folketinget på den måde kan gøre sig selv arbejdsløst; om det er i orden, at man overfører så meget magt til EU, at det stort set kun bliver et stempelkontor herinde.
Vi mener, at den diskussion er relevant, men den kan kun tages ét sted, og det er med befolkningen.
Derfor insisterer vi på at have en folkeafstemning.
Det kan godt være, at Justitsministeriet - med al ære og respekt for de dygtige jurister, der sidder i Justitsministeriet - er kommet frem til, at grundloven ikke kræver, at vi får en folkeafstemning.
Men nu er det jo altså velkendt, at politikere ikke kun gør, hvad de bliver bedt om, men også nogle gange - i hvert fald for nogles vedkommende - har en fast holdning til, hvad de selv vil.
Og derfor kunne man jo godt have vist samme storsind, som en tidligere konservativ statsminister viste i 1986, hvor han udskrev en vejledende folkeafstemning, eller samme storsind, som en tidligere socialdemokratisk minister udviste i 1993, hvor man ikke var inde i grundlovens § 20 og udskrev en folkeafstemning.
Men det er der ikke et ønske om i dette Ting, fordi man er bange for vælgerne reaktion.
Alle ved, at danskerne ikke vil have et ringere EU, som regulerer mere og med mindre dansk indflydelse, men at danskerne vil have et effektivt og velfungerende EU, der respekterer den nationale suverænitet og respekterer, at danske love selvfølgelig skal kunne opretholdes, selv om de strider imod principperne om det indre marked.
Derfor er vi imod Lissabontraktaten, fordi den giver et dårligere samarbejde i Europa.