Brian Mikkelsen (KF), 2009-05-18:
Der er jo forskel på, hvilken form for erstatning, og vi har jo også besluttet os til, at det er domstolene, som fastsætter erstatningsniveauet.
Men med hensyn til nogle af de erstatningsbeløb, jeg hører om, og som er fastlagt automatisk, synes jeg, det er værd at overveje, om man skal gøre noget ved det, og det er derfor, jeg har bedt arbejdsgruppen om at se på det, og i stedet for at det sådan bliver ud fra mine og spørgerens følelsesmæssige ønsker, synes jeg, vi skal få nogle kvalificerede folk til at se på det.
Det er også derfor, jeg kvitterer for beslutningsforslaget her ved at sige, at det er relevant at tage det op, men at jeg synes, man skal gøre det på den måde.
Der ligger så en nuanceforskel.
Beslutningsforslaget lægger op til, at det skal være en egentlig kommission, der skal se på det, jeg lægger så op til, at det skal være en hurtigtarbejdende arbejdsgruppe, som skal se på det, for jeg tror, det er rigtigt, at man får kigget det hele efter i sømmene og kommer ud i alle hjørnerne.
På den baggrund er jeg jo sådan set positiv over for intentionerne i beslutningsforslaget, men synes, det skal være en sagkyndig arbejdsgruppe, som ser på.
For kort tid siden behandlede vi her i Folketingssalen beslutningsforslag B 88 om styrkelse af indsatsen over for ofre.
Det beslutningsforslag, som vi nu behandler, indeholder på tilsvarende måde en række forslag vedrørende ofre for forbrydelser, heraf nogle gengangere fra B 88.
Det er centralt for regeringen at varetage hensynet til dem, der bliver ofre for forbrydelser.
Det er en af grundstenene i regeringens retspolitiske linje.
Ofre for forbrydelser skal mødes med respekt, forståelse og en hjælpende og støttende hånd fra samfundets side.
Regeringen lagde derfor vægt på, endda meget stor vægt på, at sikre en bred og sammenhængende indsats, der virkelig gør reelt gavn for ofre for forbrydelser.
Jeg kan eksempelvis nævne, at der i 2005 blev gennemført en styrkelse af retsstillingen for forurettede i sager om en række alvorlige personfarlige forbrydelser, så der i dag som udgangspunkt altid beskikkes en bistandsadvokat, der skal hjælpe og vejlede den forurettede under sagen.
I 2007 blev der gennemført nye regler for at styrke og udbygge politiets og anklagemyndighedens information og vejledning til de forurettede.
Jeg vil også fremhæve regeringens lovforslag om en landsdækkende ordning med konfliktråd i straffesager, som heldigvis ser ud til at blive vedtaget med bred opbakning fra Folketingets partier.
Som nævnt under førstebehandlingen af beslutningsforslag B 88 er regeringen enig i, at selv om der som nævnt er taget mange initiativer på dette område, skal man ikke stille sig tilfreds.
Regeringen ønsker at få set bredt på mulighederne for nye initiativer, der giver en reel forbedring for ofrene.
Jeg vil derfor som tidligere nævnt nedsætte en sagkyndig arbejdsgruppe, der skal overveje mulighederne for en styrket og bred indsats.
Der skal bestemt ikke være tale om en syltekrukke, men omvendt mener jeg, at det er vigtigt at give den fornødne tid til, at alle relevante muligheder kan blive overvejet til bunds, så der kan blive tale om reelle forbedringer, der virkelig gør en forskel.
De enkelte elementer, som både nævnes i beslutningsforslag B 88 og i det forslag, som vi behandler i dag, vil indgå i arbejdsgruppens arbejde.
Jeg vil derfor blot knytte følgende kortfattede bemærkninger til de forskellige elementer i forslaget: Erstatning og godtgørelse for personskade til ofre for forbrydelser fastsættes efter de almindelige regler i erstatningsloven.
Med hensyn til den almindelige tortgodtgørelse, som nævnes i beslutningsforslaget, angår den ret beset noget, som der jo ikke kan sætte kroner og øre på, nemlig en anerkendelse af den særlige krænkelse og ydmygelse, som den skadelidte har været udsat for.
Niveauet for tortgodtgørelse blev forhøjet væsentligt ved en lovændring i 2001, men jeg vil ikke afvise, at der kan være grund til igen at se nærmere på reglerne om tortgodtgørelse m.v.
Man må dog være opmærksom på, at uanset, hvor højt vi måtte sætte beløbet, vil pengene aldrig kunne lindre den smerte i sjælen efter en voldtægt.
Det vil derfor være forkert at have som mål at fastsætte et beløb, som er højt nok, for det rigtige - i gåseøjne - beløb findes jo ganske simpelt ikke.
Disse erstatninger kan alt efter omstændighederne løbe op i millionbeløb.
Jeg vil også nævne, at erstatning efter ofreerstatningsloven langtfra er udelukket, selv om politianmeldelse af det strafbare forhold sker senere end 24 timer efter forbrydelsen.
Efter loven skal politianmeldelse ske uden unødigt ophold, hvilket efter Erstatningsnævnet praksis altid er tilfældet, hvis anmeldelsen er sket inden 24 timer, men der ses i praksis bort fra, at der først er sket politianmeldelse senere, hvis der f.eks. er faldet dom over skadevolderen, eller hvis ofret på grund af tilskadekomsten har været ude af stand til at anmelde forholdet inden for denne frist.
Som nævnt under førstebehandlingen af beslutningsforslag B 88 rejser forslaget om bodspenge principielle spørgsmål, bl.a. om en sådan ordning har karakter af en ekstrastaf, samt spørgsmål om de administrative og ressourcemæssige konsekvenser i relation til inddrivelse af et sådant beløb.
Forslaget om underretning af ofret om gerningsmandens udgang m.v. rejser også en række spørgsmål, bl.a. om der reelt vil føre til større tryghed for ofret og om den praktiske udformning og afgrænsning af en sådan ordning.
Ved behandlingen af beslutningsforslag B 88 var vi også inde på reglerne om psykologhjælp til ofre.
Jeg kan i den forbindelse tilføje, at Erstatningsnævnet i de tilfælde, hvor sygesikringen efter de gældende regler herom yder tilskud til op til 12 psykologbehandlinger, efter fast praksis dækker den del af ofrets udgifter, som ikke dækkes af sygesikringen.
Så de ting, der var fremme under den debat, holdt altså ikke i forhold til, hvordan den virkelige verden ser ud.
Nævnet kan efter en konkret vurdering af behovet dække udgifter til yderligere psykologbehandling.
På baggrund af det, jeg her har nævnt, kan regeringen ikke støtte beslutningsforslaget, men som det er fremgået, er regeringen enig i grundpræmissen om, at der er behov for se på, om indsatsen for at hjælpe og støtte ofre for kriminalitet kan forbedres yderligere.
Derfor har regeringen som sagt besluttet at anmode en sagkyndig arbejdsgruppe om at vurdere området, så vi kan få det bedst mulige beslutningsgrundlag for en styrkelse af indsatsen, som vi her i Folketinget er enige om at lægge vægt på.
Med hensyn til de enkelte elementer i beslutningsforslaget rejser det efter regeringens opfattelse nogle vanskelige spørgsmål, som bør overvejes nærmere.
Derfor vil jeg sørge for, at de kommer til at indgå i arbejdsgruppens arbejde.