Jacob Mark (SF), 2016-01-26:
Tak for debatten.
Jeg synes oprigtig talt, det har været spændende, måske mest af alt, fordi vi ikke rigtig har diskuteret det her lovforslag.
Altså, det meste af debatten har i virkeligheden gået på, at vi er nogle partier, der siger, at vi ikke kan bakke op om det her, at vi ikke synes, det her er de rigtige greb, hvis man vil bremse tilstrømningen.
Og så er vi blevet udfrittet gang på gang om, hvad vi så vil gøre, i stedet for at man har forholdt sig til lovforslaget.
Så nu vil jeg love jer – og jeg vil også gerne lave en kopi til alle, der skulle være interesseret – at jeg vil komme med mine bud og SF's bud på, hvad vi mener man skal gøre.
Men først og fremmest vil jeg forholde mig til lovforslaget.
Det er nemlig på grund af lovforslagets indhold, at vi ikke kan bakke op om det.
Vi synes, det er forkert, at mennesker først skal kunne få familiesammenføring efter 3 år, og det synes vi, fordi familie er noget af det vigtigste for SF.
Jeg kunne ikke forestille mig et liv, hvor jeg skulle undvære min familie i 3 år.
Jeg synes, det er stressende, når vi arbejder så meget herinde, at man ikke altid lige får besøgt familien.
Så hvis man prøver at ransage sig selv og helt nøgternt forholde sig til det der med at mangle sin familie i 3 år, så ved man faktisk, hvad det er, SF er imod.
Vi synes ikke, det er rimeligt, at mennesker skal undvære deres familie i 3 år.
Så er der jo altså også forskel på, når jeg mangler min familie hjemme i Køge, og når folk mangler deres familie i krigshærgede områder.
De skal gå i op til 3 år og vide, at deres børn eller deres kone eller deres børn og kone er i et krigshærget område, uden at vide, hvor det mon ender henne.
Vi vil gerne gøre en indsats.
Vi vil faktisk gerne være en ressource, men vi kan ikke tænke på andet end vores familie, for de er strandet midt i det kaos, der er dernede.
Derfor kan SF ikke være med i det her lovforslag, nemlig fordi vi ikke synes, det er rimeligt, at folk skal gå uden deres familie i 3 år.
Så er der den anden del.
Det skal ministeren trods alt have ros for, og Socialdemokraterne skal have ros for at have taget kampen op.
Men det er stadig en del af det her lovforslag.
Det er stadig en del af lovforslaget, at har man værdier for over 10.000 kr., skal danske betjente tage dem, indkassere dem.
Så har man ligesom i klassisk stil, for man sparker altid nedad i den politiske debat, forsøgt at sammenligne asylsøgere med kontanthjælpsmodtagere.
Men det er ikke det samme.
For når du er asylsøger, er du ikke sikret at få asyl.
Der er faktisk mange, der ikke får asyl.
Hvad med deres værdier, får de dem tilbage?
Derfor kan vi ikke bakke op om det her lovforslag.
Og sådan kunne jeg fortsætte.
Så kan vi godt – vi kan tage det nu her, og vi kan også tage det over min kopi ude i Snapstinget –
diskutere, hvad det så er, der virker, hvad de bedste løsninger på at løse flygtningekrisen er.
Og der er det i virkeligheden de bedste bud, for der er ingen, der ved, hvad de rigtige svar er.
Jeg synes, det er ret vildt, jeg skal stå her.
Det er måske den største krise, vi har oplevet i Europas historie siden anden verdenskrig.
Nu står vi og forholder os til den, og det lyder på nogle ordførere, som om de har de endelige svar.
Men det er der ingen der har.
Der er kun de bedste bud, og SF's bud er: Vi skal kæmpe for en EU-løsning.
Det har været fremstillet, som om det er noget helt vildt fluffy, men det er det jo ikke, for det faktum, at vi ikke har fået en EU-løsning, betyder, at Sverige har lukket ned.
Og det betyder givetvis, at flere lande vil lukke ned.
Jeg har også Danmark mistænkt for at ville lukke ned på et tidspunkt, og så tror jeg faktisk, at den EU-løsning vil komme af selv.
Men var det ikke bedre, at vi startede med at få den implementeret allerede i morgen?
Så hvad vil vi gøre nu?
Jamen jeg kan gå rundt blandt partiformændene og lave en fælleserklæring om, at vi vil have en fælles kvotefordeling, og så kan jeg præsentere den for statsministeren.
Men de største partier i den her sal ønsker ikke en fælles kvotefordeling i EU, og så er det jo svært.
Men det er vores bud.
Vi tror faktisk på en fælles kvotefordeling, der er forpligtende for landene, og hvor alle løfter, lige fra Polen til Danmark til Sverige.
Så kommer vi til at diskutere Dublinaftalen i EU, og det gør vi, fordi det er rigtigt, at der er noget mærkeligt og forkert ved, at flygtninge i dag kan rejse op igennem alle mulige lande for så at søge asyl i Skandinavien.
Det kan jeg godt forstå virker mærkeligt, men det var jo heller ikke meningen.
Vi havde en Dublinaftale, der handlede om, at man skulle registreres i det første land, man kom til i EU, for så derefter at blive fordelt.
Det tror SF stadig på, men det kræver jo stadig, at vi som nation går ind i EU og siger: Det er den her løsning, vi vil have.
Det har man endnu ikke gjort, og der er stadig flere partier, som siger, at de ikke entydigt bakker op om Dublinaftalen.
Så tror vi også, det bedste bud er, at man skal give et områdebidrag til nærområderne.
Og jeg bliver glad, når der er partier, lige fra Liberal Alliance til Socialdemokraterne, der nævner det her.
Men hvor er de konkrete bud?
Vi har fremlagt et bud, der var, at man kunne hæve beskatningen på de højeste aktieindkomster – jeg ved godt, Liberal Alliance givetvis ikke vil være med til det – og så sende et ubeskåret bidrag til nærområderne.
Jeg vil også være med til at diskutere andre modeller, men der er ingen konkrete modeller på bordet.
Alle siger »nærområderne«, men der er ikke nogen, der kommer med noget.
Så det er vores bedste bud: Vi skal finde nogle konkrete løsninger på at sende flere midler ned til nærområderne.
Så skal vi forbedre integrationen, for det der spørgsmål om, hvor mange vi kan tage imod, afhænger altså også af, hvordan vi lykkes med integrationen.
Men hvis vi lykkes med integrationen, kan de faktisk ende med at blive en ressource.
Jeg vil bare sige: SF er klar til at bruge penge på integrationen.
For SF er det ikke målet, at vi skal bruge mindst muligt på integration.
Og det er jo påfaldende, at det beløb, som KL anslår der skal bruges på integration i de næste par år, er det beløb, man har skåret væk i forbindelse med omprioriteringsbidraget.
Man kunne jo starte med at føre det beløb tilbage.
Som en sidste ting kunne man også ansætte mere personale.
De havde fundet ud af, at de sådan set slet ikke havde ret til asyl.
Jamen så lad dem dog komme hjem.
Men de gik og ventede på at få deres sag behandlet, fordi der er for lidt personale – og det er slet ikke en kritik af personalet.
Så lad os da lave en massiv investering der, så vi kan få en hurtigere sagsbehandling og få hjulpet dem, som skal have hjælp, og få sendt dem tilbage, som ikke har ret til asyl.
For det er der faktisk stadig en del der ikke har.
Det er vores bud.
Det løser ikke flygtningekrisen, men det er bud, der er lige så gode som det der lovforslag, hvor man tvinger folk til ikke at se deres familie i 3 år.