Villy Søvndal (SF), 2007-10-04:
Nogle gange er det bemærkelsesværdige ved en politisk debat ikke det, der siges, men det, der ikke siges.
Statsministeren nævnte i sin åbningstale i tirsdags ikke med ét ord det, der optager danskerne mest, og som titusindvis af danskere demonstrerede for så sent som i tirsdags, nemlig ordentlig velfærd.
Jeg fik forleden en mail fra en mandlig sygeplejerske, eller rettere en tidligere sygeplejerske.
Sagen er nemlig den, at han efterhånden var blevet træt af at have vagter på psykiatrisk afdeling morgen, aften, nat og weekend og stadig have en ringe månedsløn.
Nu samler han skurvogne for 4.000 kr. mere om måneden og arbejder mandag til fredag i dagtimerne.
Nu har han tid til sin familie, tjener bedre, er mindre stresset og har ingen uregelmæssigheder i sit arbejde.
Jeg synes ikke, det er til fordel for vores samfund, når vores sygeplejersker hellere vil samle skurvogne - i øvrigt ikke et ondt ord om skurvogne, men alligevel.
Derfor undrer debatten i dag mig også.
Ikke overraskende synes regeringen selv, at den gør det rigtig godt.
Men hvis man prøver at lade de politiske ritualer hvile en stund og i stedet kaster et blik ud på virkeligheden, og hvis man lytter til, hvad almindelige mennesker beretter, så kan jeg fortælle, at jeg for en uge siden besøgte et plejecenter i Esbjerg, hvor jeg talte med en dame, som i mange år havde arbejdet i ældreplejen, og som nu som 60-årig var tæt på at skulle på efterløn.
Jeg spurgte, om hun ville have haft et par år mere på arbejdsmarkedet, hvis hun havde kunnet gå ned i tid, f.eks. til 20 timer om ugen, og blive delvis økonomisk kompenseret.
I skulle have set den kvinde - det var lige det, hun havde ønsket, for hun var stadig glad for at arbejde med ældre, hun var glad for sine kollegaer, og hun syntes stadig, at hun havde rigtig meget at give, bare ikke i 37 timer om ugen.
Så er mit spørgsmål: Hvorfor indretter vi vores samfund sådan, at mange, der f.eks. arbejder i ældreplejen på deltid, ikke kan komme på fuld tid, selv om de ønsker det, og selv om vi mangler arbejdskraft?
Og hvorfor er det, at mennesker som den her kvinde ikke får lov til at fortsætte på arbejdsmarkedet på lidt mere lempelige vilkår, når vi som samfund har brug for hendes evner, og når hun gerne vil?
Jeg håber, at regeringen og ministrene kan svare på det, for folk ude i virkeligheden forstår det ikke, og for at være ærlig gør jeg det faktisk heller ikke selv.
Jeg forstår simpelt hen ikke, hvorfor regeringen ikke vil gøre forholdene for de offentligt ansatte bedre.
Jeg fik en anden mail i august måned, hvor en kvinde skrev, og jeg citerer: Jeg er social- og sundhedsassistent og har arbejdet inden for faget i knap 20 år.
Alt har fungeret godt i de 4 år, jeg har været ansat, og vi har fået mange positive tilkendegivelser fra de pårørende.
Vi har haft et meget lavt sygefravær, som jeg tror skyldes, at vi har haft en god arbejdsplads, og at vi er en gruppe piger, som brænder for vores fag og for arbejdet med ældre.
Forleden dag blev vi så indkaldt til et møde, hvor vores øverste områdeleder skulle fortælle os, at vi skulle spare, hvad der svarer til 5,3 stillinger.
Vi havde nok forkælet de ældre på vores plejehjem, og vi skulle lære at sige nej - ja, rent ud sagt: Vi skulle yde en dårligere service.
Vi måtte lære de ældre, at der altså ikke var tid til at sidde og holde i hånd, hvis den ældre var ked af det.
Hun sagde rent ud, at vi nok havde forvænt vores ældre.
Så er det, at jeg må spørge - vi er et af verdens rigeste samfund, vi har gennem årtiers hårdt arbejde og stærke, fremsynede politiske beslutninger startende med socialreformen i 1930'erne og op gennem 1960'ernes økonomiske opsving skabt en stærk velfærd.
Forvænt de ældre!
Mener regeringen, at det er overflødigt, at der er nogen, der kan tage en ældre medborger i hånden og trøste vedkommende hen over en kop kaffe, når ægtefællen gennem et langt liv er væk?
Er det forvænthed eller overflødig luksus og unødig forkælelse af vores ældre?
Det vil jeg gerne spørge statsministeren - og måske den nye socialminister - om.
Når der er skattelettelser og reallønstigninger til de rigeste i det her samfund, har regeringen ingen betænkeligheder, ingen løftede pegefingre, men når det er kvinder i lavtlønsjob, vi taler om, er der pludselig ikke råd, så står og falder landets økonomiske sammenhængskraft pludselig med offerviljen og behovsydelsen hos SOSU-assistenterne.
Da jeg besøgte plejecenteret i Esbjerg, fortalte personalet mig i øvrigt, at mens de tidligere havde været 154 kolleger, var de i dag 117 til det samme antal ældre.
Så er det bare, at jeg undrer mig over, at man kan have magten i 6 år, og at statsministeren, når han skal gøre sig til over for USA, sagtens kan bruge 2 mia. kr. på en ulovlig og vanvittig krig i Irak, når man ikke vil tage et arbejdsgiveransvar på sig og sikre den offentlige sektors medarbejdere ordentlige løn- og arbejdsvilkår og dermed sikre velfærden for vores borgere.
Det kunne være så godt.
Vi er parate til i SF at gøre noget ved det, vi vil sikre en værdig omsorg med mere tid til det, der hjælper den enkelte bedst.
Derfor vil vi have flere ansatte, og vi vil have mindre kontrol og færre test. Statsministeren tilbød mig ved Venstres sommertræf, storsindet som statsministeren er, en tur i ministerbilen, så vi kunne tage ud og se på virkeligheden sammen.
Jeg har taget min kalender med i dag, så vi kan finde et par tidspunkter ude på gangen om lidt, når jeg er færdig heroppe.
For statsministeren står vel ved sit løfte?
Kontraktpolitik er jo kontraktpolitik.
Jeg fik en mail i august: Jeg er uddannet sygeplejerske og har været ansat i hospitalsvæsenet siden 1980, skriver hun.
Jeg har været på forskellige afdelinger og forskellige hospitaler.
Det var alle steder, hvor arbejdsmiljøet ikke var særlig højt prioriteret.
Det var ikke stort bedre.
Det er tragisk, skriver hun, at tale med mine gamle kollegaer og selv besøge sygehuse og se det utrolige forfald, der er alle steder.
Jeg ynder at fortælle, at da jeg startede som sygeplejeelev, var vi 32 på holdet.
Da vi sluttede uddannelsen, var vi 20.
Ud af de 20 er der på nuværende tidspunkt syv, der har arbejde i faget. Jeg håber, sundhedsministeren hører det her.
Hvis vores sundhedsminister havde brugt lidt mere tid på forholdene på vore offentlige hospitaler i stedet for at gøde jorden for privathospitaler, havde meget set anderledes ud i dag.
Er det virkelig den velfærd, regeringen og Dansk Folkeparti roser sig af?
Lad os tage endnu et eksempel fra den virkelighed, statsministeren og regeringen forsøger at ignorere.
Hvis man går ind på TV 2’s hjemmeside, kan man finde skræmmende dokumentation.
Jeg håber, at undervisningsministeren har været inde og se billederne af forfaldet på de danske skoler.
Jeg noterer mig, at regeringens 2015-plan og udkast til kvalitetsreform øjeblikkelig blev dømt ude af Dansk Byggeri.
De spottede nemlig, at der ikke er afsat flere midler til at foretage de nødvendige investeringer i de danske skolebygninger.
Det er beskæmmende.
Vi vil skabe en skole, hvor der er plads til alle børn.
Vi vil satse på at få flere børn med ved at lægge et loft over elevtallet i klasserne og sikre, at der er to lærere i de små klasser.
Det er mig ubegribeligt, at vi i verdens rigeste samfund og med en regering, der hele tiden og ved hver eneste åbnings-, finanslov- og afslutningsdebat i det her rum og igennem samfulde 6 år konstant har talt om, hvor godt det går i Danmark, ikke har løst de enorme problemer, vort samfund står over for.
For at føje spot til skade har man givet skattelettelser til Mærsk, Danske Bank og alle de andre milliardforetagender og de mest velstillede i det her land, men når de ansatte i ældreplejen, i politiet, på daginstitutionerne og på hospitalerne synes, det er på tide, at de mærker velstanden og højkonjunkturen og opsvinget, er der ikke noget at komme efter.
Jeg syntes, det kunne være så godt, hvis vi lyttede til de mennesker, det her handler om, tænkte på vore børn og deres forældre, alle dem, der sender billeder til TV 2’s hjemmeside, de ansatte i hjemmeplejen og de ældre, der ligger på gangene på de langtidsmedicinske afsnit.
Det kunne være så godt, hvis striben af ministre herinde ville lytte til de titusinde mennesker, SOSU-assistenter, sygeplejersker, skolelærere, pædagoger, politibetjente og socialrådgivere, som for et par dage siden samledes her udenfor på slotspladsen.
Vi står over for nogle meget store samfundsforandringer.
Hvis vi oprigtigt ønsker en velfærd, der holder det her samfund sammen, er det nu, vi skal handle.
Det er nu, vi skal sikre, at danskerne også synes, det er attraktivt at arbejde med vores børn, vores syge og vores ældre.
Det er nu, vi skal fastholde vores sygeplejersker som sygeplejersker.
Det er nu, vi skal sikre, at de dygtige unge har lyst til at undervise vores børn i skolerne.
Det er nu, hvor vi er rigere end nogen sinde, at vi skal investere i vores skoler, hospitaler, institutioner og bygninger.
Det kunne være så godt, men det bliver det ikke med den her regering.