Magni Arge (T), 2016-06-01:
Tak for det.
I dag for nøjagtig 1 år siden sagde jeg ja til at stille op til folketingsvalget og kan nu se tilbage på min første sæson på Borgen.
Hvis nogen skulle være i tvivl, har jeg forsøgt at gøre det begribeligt for Folketinget, at vi har en stærk selvstændighedsbevægelse på Færøerne og et udtrykt ønske om at cementere vores selvbestemmelsesret.
Som republikaner har jeg til gengæld i det store og hele holdt mig fra at blande mig i rent danske anliggender, for jeg mener grundlæggende, at danskerne skal fatte beslutninger for Danmark, og at færingerne skal fatte beslutninger for Færøerne.
Det er vigtigt at skabe forståelse for, hvad der rører sig på Færøerne, men det er også nødvendigt at konstatere, hvordan forholdene egentlig ser ud her i 2016, og derfra at se fremad, gerne både 5, 10 og 20 år – og længere frem.
Der burde være gode betingelser for en tidssvarende og konstruktiv dialog mellem landene, for i begge lande fik vi nye friske regeringer inden for et par måneder i sensommeren.
På Færøerne dannede vi en progressiv regering, som ønsker at tage et endnu større ansvar for den færøske samfundsudvikling, og den danske regering ledes af en statsminister, som har større berøring med Færøerne end nogen statsminister før ham.
Men forventningerne er ikke blevet indfriet.
I stedet for at forholde sig konstruktivt til dagsordenen hos det nye færøske landsstyre ser det ud til, at Danmarks regering hellere læner sig op ad oppositionens og søsterpartiet Sambandspartiets politiske linje, som blev lagt i 1906.
Partiet repræsenterer en forfatningsmæssig konservatisme, som ikke engang den nordirske unionist pastor Ian Paisley ville kunne overgå.
Det har hidtil resulteret i, at statsministeren og hans regering holder fast i en betonjuridisk udlægning af grundloven og enhedsstaten, når vi taler om de store linjer omkring færøsk forfatning og udenrigspolitisk manøvredygtighed.
Men til gengæld slår man hårdt på den symbolpolitiske tromme for det såkaldte rigsfællesskab, når det handler om indkøb af 534 færøske flag, som skal vaje fra offentlige danske flagstænger, når vi holder fest og Ólavsøka – som i øvrigt ikke er vores nationaldag, men en national fest.
Vi har gentagne gange igennem folketingsåret diskuteret landsstyrets målsætning om at forelægge en forfatning, Stjórnarskipan, for Færøerne til folkeafstemning i 2017.
Hver gang får vi den samme udmelding fra Statsministeriet, nemlig at den må holdes inden for grundlovens og rigsfællesskabets rammer, og at hvis man i øvrigt vil melde sig ud af riget, må man gerne det.
Det sidste er selvfølgelig ment som en slet skjult trussel om konsekvenserne for Færøerne, hvis man ikke holder sig inden for den danske regerings ramme.
Jeg tror, jeg taler for de fleste, når jeg siger, at ønsket om en færøsk forfatning handler om sammenhængskraften i det færøske samfund og om den færøske selvbestemmelsesret.
Det handler om lovgivning, det handler om administration, det handler om økonomi, det handler om færøsk sprog, færøsk kultur, og det handler om færøsk selvstændighed.
Det skal funderes ordentligt i nogle grundlæggende værdier og aftaler, som forener vores folk og skaber nogle rammer, som vi alle vil værdsætte og værne om.
Jeg er overbevist om, at et stort flertal i den færøske befolkning er rede til at stemme for en færøsk forfatning og den færøske selvbestemmelsesret.
Jeg synes til gengæld, det er en utidig indblanding, når man gang på gang mistænkeliggør motiverne bag ønsket om en færøsk forfatning og forlanger en skelnen mellem en forfatning inden for og uden for rigsfællesskabets rammer.
Jeg mener virkelig ikke, at regeringen skal pakke den færøske folkevilje ind i en forud defineret juridisk form, som er støbt af Justitsministeriet og Statsministeriet i Danmark.
Det må være op til det færøske folk selv at beslutte.
Man har i Danmark en lang tradition for at strække fortolkningen af, hvad der kan rummes inden for grundloven, så hvor der er en vilje, er der også en vej.
Netop hjemmestyre- og selvstyreordninger er gode eksempler på det, og jeg har noteret mig to friske eksempler, hvor det ene er loven om at stoppe de såkaldte hadprædikanter, og hvor regeringen udtaler, at den vil udfordre grundlovens grænser.
Husk nu på, at forfatningen ikke handler om løsrivelse, men om styrkelse af fundamentet for den færøske nation.
Hvis det færøske folk på et senere tidspunkt beslutter sig for løsrivelse, tager man stilling til, om det kræver en anderledes forfatning end den, man nu ønsker at gennemføre.
Jeg besøgte for nogle dage siden en udstilling på National Museum of Ireland i Dublin.
Den bar navnet »Proclaiming a Republic: The 1916 Rising«, og den handlede om påskeopstanden i Dublin for 100 år siden, som fik så stor betydning for dannelsen af den irske republik.
Det var ikke første gang, irerne gjorde oprør mod de engelske undertrykkere.
Opstanden udviklede sig til en ugelang tragedie, hvor 500 mennesker omkom, de fleste af dem civile, og de syv ledere af den selvudnævnte provisoriske irske regering blev alle sammen henrettet.
Englænderne nedkæmpede således oprørerne med en kontant indsats og holdt ubøjeligt fast i magten.
Men deres stejle holdning ledte til, at oprørerne vandt de irske hjerter, og de kunne på den baggrund 6 år senere danne den første regering i The Irish Free State, som senere blev udråbt som republik.
Nu forventer jeg ikke, at situationen med folkeafstemningen på Færøerne udvikler sig som i Dublin for 100 år siden eller som i Klaksvík for 50 år siden, da man sendte et krigsskib fyldt med politifolk til Færøerne for at nedkæmpe oprørske klaksvíkere.
Det handler jo kun om en forfatning, ikke en løsrivelse.
Men regeringens konservative linje, når det handler om enhedsstaten og grundlovens rammer, er ikke konstruktiv og hører fortiden til.
Den skal ikke og den vil ikke hindre os i at formulere og beslutte en færøsk forfatning efter eget ønske.
I forhold til regeringens udmeldinger var debatten i Folketinget om rigsfællesskabet til gengæld langt mere åben, nuanceret og engageret.
De fleste ordførere åbnede for en konstruktiv og tidssvarende debat om forholdet mellem Danmark og Færøerne – en dialog, som ikke kun havde til formål at sikre det danske kongeriges bestående, men som derimod handlede om at afdække landenes positioner, interesser og visioner for fremtiden, og hvilket grundlag der på den baggrund kan skabes for at udvikle en ny samarbejdsmodel, en version 2 eller 3, om man vil.
Historikeren Uffe Østergaard har f.eks. påpeget, at der er brug for en ny føderativ samarbejdsmodel, som kan afløse hjemmestyremodellen fra 1948.
Den er i øvrigt gået på pension.
Og politologen Ulrik Pram Gad følger egentlig op med sin tese om, at mens EU-landene tilstræber en løbende tilpasning igennem en ambition om at udvikle et »ever closer« forhold, så fordrer Færøernes og Grønlands konstante stræben efter større selvstændighed en »ever looser« – løsere – model for samarbejdet med Danmark.
Og netop denne stræben efter en større selvstændighed er motivet bag den ofte succesfulde udvikling på Færøerne.
Jeg skal ikke trætte jer meget mere på denne pragtfulde sommerdag, men lad mig dog lige nævne på positivlisten, at jeg anerkender indsatsen for at identificere grænsehindringer mellem landene.
Desværre er listen lang og voksende, og den rammer ofte folk helt tilfældigt og utilsigtet.
Et forslag til reduktion af grænsehindringerne er, at regeringen medvirker til, at Færøerne indgår i de nordiske aftaler på selvstændig vis, for det er faktisk sådan, at andre nordiske borgere igennem disse aftaler i visse sammenhænge har bedre beskyttede rettigheder i Danmark, end færinger har, og omvendt.
Et andet forslag kunne være, at både danske og færøske lovgivere gjorde sig større umage med at sikre imødegåelse af utilsigtede konsekvenser allerede under behandlingen af lovforslag.
Erfaringen viser jo, at Danmarks fortsatte integration med EU har resulteret i en proces, hvor Færøerne og Danmark glider længere og længere fra hinanden, uanset om det er tilsigtet eller ej.
Det er jo som bekendt besværligt at tjene to herrer på samme tid, og det kan nogle gange være ganske indviklet at finde rundt i det såkaldte rigsfællesskab.
Et eksempel er, at danskere med dansk statsborgerskab, som flytter til Færøerne, ikke får stemmeret til Europa-Parlamentet, fordi Færøerne har valgt at være uden for EU.
Men danskere med dansk statsborgerskab, som flytter til et tredjeland, der også er uden for EU, bevarer deres valgret til Europa-Parlamentet.
Dette viser et specifikt demokratisk problem for danskere, og det er opstået af den årsag, at forholdet mellem Danmark og Færøerne ikke er så enkelt, at vi bare kan læne os tilbage og nyde udsigten til en harmonisk enhedsstat, for den eksisterer ikke.
Det kunne måske løses ved et dobbelt statsborgerskab med et færøsk og et dansk pas.
Så havde vi i hvert fald klare linjer.
Men svaret på det er nok, at det tillader grundloven ikke.