Margrethe Vestager (RV), 2007-11-29:
Statsministeren talte i tirsdags om regeringens ambition om at skabe det 21. århundredes velfærdsmodel.
Det ser vi meget frem til at diskutere og forhandle, for hvad er det 21. århundredes velfærdsmodel?
For mig at se handler det både om det sociale sikkerhedsnet, som skal være alle borgeres vished for, at ingen lades udenfor.
Vi skal kunne regne med, at det er i orden.
Vi skal også kunne regne med hinanden.
Som borger er man selv med til at skabe de mange gode resultater, hver på vores måde og på mange forskellige niveauer, uanset om det er som forældre til skolebørn, som pårørende til en patient eller som frivillig i det sociale arbejde.
Medarbejderne skal kunne regne med, at der er en grundlæggende tillid til, at de vil gøre deres, hvor de nu er ansat.
Der er eksempler på stress, på meget højt sygefravær og på, at det bliver stadig sværere at rekruttere nye medarbejdere.
Professor Tage Søndergård Kristensen sagde i går i radioen, synes jeg egentlig meget betegnende, at Christiansborg er Danmarks største stressfaktor, og han tænkte ikke på os 179, det ville have været omsorgsfuldt, selvfølgelig, men det drejede sig faktisk om de love og regler, som udgår herfra, som er med til at stresse de mennesker, som skal sørge for at velfærden er virkelighed.
For det er lige præcis stress, der er effekten, når vi kun tænker i nye regler og reguleringer og kontroller og målinger.
Det sender et klart og dårligt signal om mistillid.
Derfor har Det Radikale Venstre et forslag om en tillidsreform.
Vi har umiddelbart et forslag om ti væsentlige centrale stressninger eller styringer, som kan afskaffes.
Det ville være en god begyndelse på at give medarbejderne det faglige råderum og for at give plads til en god og en ordentlig ledelse.
Statsministeren sagde også i tirsdags, at han gerne vil luge ud i regeljunglen.
Jeg ser det for mig, men jeg tror ikke, at et lugejern er særlig meget bevendt i junglen.
Så vidt jeg ved, skal der større og skarpere redskaber til, macheter, hvis man for alvor vil igennem en jungle.
Det er jo det, der bliver kernen i de forhandlinger, vi skal i gang med: Hvad er det for en plads, vi vil give samspillet mellem medarbejdere, ledere og os som borgere?
For det er det samspil og den tillid, der bærer det, der er hovednøglen til den offentlige sektor, vi gerne vil have.
Det 21. århundredes velfærdsmodel må måles på, hvordan vi skaber muligheder for nogle af de mennesker, som er mest udsatte, og det kræver den slags velfærd, som jo er for de få, at vi tager ansvar.
Det er de børn, hvis forældre nok elsker dem, men som ikke har overskud til at løse deres egne problemer.
Det kan være med alkohol, det kan være med stoffer, det kan være som indsat i vores fængsler.
60.000 børn lever i familier, hvor enten far eller mor på et tidspunkt har været indlagt med en alkoholrelateret sygdom.
Det er rigtig mange børn.
Det er nogle meget triste statistikker, vi har.
Det er de unge, som lever i risiko for tvangsægteskab.
Det er de unge, som ikke kan overskue at tage en ungdomsuddannelse.
Det er de unge, og nogle af dem er under 30, der med en psykisk diagnose bliver tilkendt førtidspension og glemt.
Det er de unge, som måske nok er forhærdede, men som ikke har gjort sig fortjent til at sidde i varetægt sammen med voksne kriminelle.
Det er de kvinder, der er ramt af vold, og deres børn, som jo også bliver ofre for vold.
Og det er selvfølgelig også borgere med handicap, som oplever svigt og fravær af muligheder. I den første åbningsdebat gav vi en række forslag til, hvordan de mennesker kan inddrages og hjælpes.
De forslag vil vi gerne gennemføre.
Hvem skal vi forhandle med?
Det er mennesker, som har brug for at blive husket, at blive inddraget, at blive hjulpet.
Hvem er deres minister nu, hvor regeringen ikke længere har en socialminister?
Til gengæld har regeringen en integrationsminister, en ny en, tillykke til fru Birthe Rønn Hornbech.
Vi glæder os til samarbejdet, og jeg håber, at hun også vil være minister for de afviste asylansøgere, der ikke kan vende hjem.
Under valgkampen og efterfølgende talte statsministeren i brede vendinger om at løse situationen for de afviste asylansøgere, og nu skal der jo så forhandles.
Jeg må indrømme, at vi er lidt forvirrede i forhold til, om det er brede forhandlinger eller smalle forhandlinger.
Vi mener, at statsministeren har lovet vælgerne brede forhandlinger før valget.
Det er en alvorlig situation.
Regeringen bør handle nu, så vi undgår, at flere bliver syge, så vi undgår, at flere børn skal opleve, at deres forældre forsøger at begå selvmord, og så vi undgår, at årelang passivitet fører til ubærlige psykiske lidelser.
Det tjener intet formål at fastholde asylansøgerne i en situation, der gør dem syge, og det er, uanset om det er børnefamilier eller andre - heller ikke voksne mennesker skal gå til grunde i danske asylcentre.
Vores forslag kender regeringen.
Sådan som jeg tror det, tegner det til, at forhandlingerne godt kan blive både langtrukne og besværlige, og derfor synes jeg, det er vigtigt at understrege, at der allerede i dag lige nu - ligesom der var i går og for en uge siden og for en måned siden, er mulighed for at give de afviste asylansøgere en midlertidig opholdstilladelse, under henvisning til at deres udsendelse er udsigtsløs.
At forbedre de afviste irakiske asylansøgeres vilkår kræver ingen lovændring.
Selv de stramme, stramme love, som regeringen roser sig af, rummer mulighed for at give midlertidigt ophold.
Det er og bliver et spørgsmål om den politiske vilje, om medmenneskelighed og om ansvar.
Velfærd handler om, hvordan vi vil leve med hinanden.
Velfærd handler også om, hvad vi skal leve af, og derfor er det jo vigtigt at skabe de reformer, som gør det muligt.
Det er ikke kun en velfungerende offentlig sektor, der er vigtig, det er også en velfungerende privat sektor.
I går kom endnu en gang tal for, hvor mange medarbejdere der mangler i den private sektor - 60.000!
Det er godt nok mange mennesker.
Derfor er der et akut behov for, at virksomhederne kan få de kvalificerede medarbejdere, som de har brug for.
Vi håber også, at et serviceeftersyn af førtidspensionen betyder, at nogle af de mennesker, som ellers havde fået tilkendt en førtidspension, på egne præmisser kan få en mulighed for at prøve arbejdsmarkedet. I lyset af mangelen på arbejdskraft, men jo også den gensidige klimaudfordring, er det ærgerligt, at statsministeren har placeret den grønne skattereform i en kommission.
Vi er selvfølgelig klar med vores forslag til grøn skattereform, og det glæder os, at regeringen er enig med os - altså nu - i målsætningerne for en skattereform: lavere skat på arbejde; lavere skat på sidst tjente krone; socialt afbalanceret; grønt, så det gør en forskel; og økonomisk ansvarlig.
Ærgrelsen er selvfølgelig, at vi må vente, til vi kommer i gang, og når vi så skal vente, at vi ikke kan få lov til at få et fuldt, frit kommissorium for den grønne skattekommission, som skal sidde.
Men jeg håber, vi kan tage statsministeren bogstaveligt, når han siger, at det er ejendomsværdiskatten på boliger, der skal være uændret, men at de i øvrigt kan få frit spillerum.
Mens vi så venter, kommer vi glade de steder, hvor regeringen har inviteret, og selv om regeringen ikke har inviteret, stiller vi også gerne op, hvis der bliver behov for en stærkere styring af samfundsøkonomien.
Vi har i hvert fald ikke berøringsangst i forhold til den økonomiske ansvarlighed.
Så glæder det os, at vi får lov til at stemme om forbeholdene.
Det har længe været en radikal vurdering, at vi får meget mere ud af at være helt medlem af EU end at fortsætte med forbeholdet.
Statsministeren talte om den værdimæssige side af integrationen og vores samfunds sammenhængskraft.
Nu hvor vi er ved f-ordene, vil jeg gerne føje endnu et til, nemlig ordet fællesskab, så det bliver til frisind, frihed, folkestyre og fællesskab.
Så kan det blive en værdidialog om, hvordan vi vil leve med hinanden.
Dialogen om, hvordan vi gør værdierne til hverdagsvirkelighed, kan være langt stærkere end den værdikamp, som mange trompeterer for, fordi værdikampen jo gør, at vi risikerer at fratage nogle retten til at elske Danmark og leve i Danmark, fordi det bliver til et diktat og ikke en dialog.
Sådan en værdidialog er en invitation til at deltage i demokratiet, til at bidrage til den kulturelle udvikling, til aktivt medborgerskab, for respekt, ligestilling og deltagelse er noget, man lærer ved at gøre det, ikke ved at læse om det.