runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Birgitte Josefsen (V), 2010-01-21:
Når vi er raske, ønsker vi nærhed, og når vi er syge og har brug for behandling, ønsker vi alle en høj kvalitet.
Netop de synspunkter var baggrunden for, at en række partier blev enige om en politisk aftale i 2007
– med i aftalen er Socialdemokratiet, Det Radikale Venstre, Venstre, De Konservative og Dansk Folkeparti – der bærer overskriften »Principper for specialeplanlægning«.
Hovedelementerne i aftalen er, at høj kvalitet skal være til stede uanset tid og sted.
Patienterne i det danske sundhedsvæsen skal være sikre på, at behandlingen altid har høj kvalitet, uanset om man bliver indlagt om morgenen, om aftenen eller i weekenden.
Der skal sikres et dynamisk sygehusvæsen, hvor langt hovedparten af patienterne i sygehusvæsenet behandles på almindelige sygehusafdelinger.
For borgerne er kvalitet i sig selv ofte et tilbud, der er tæt på, så så længe der fortsat kan leveres en højt faglige kvalitet og effektivitet, skal det være tæt på.
Derfor skal vi fortsat rykke indsatsen tæt på borgeren, hvor det ud fra en samlet vurdering er hensigtsmæssigt.
Behandlingen, der indføres på specialiserede afdelinger, skal udbredes i sygehusvæsenet, når rutiner og andre faglige forudsætninger er til stede.
Partierne bag aftalen var enige om, at de generelle principper for specialeplænlægning skulle ligge til grund for arbejdet med at tilrettelægge den præhospitale indsats, og i tilslutning hertil blev det understreget, at det er vigtigt, at der i alle egne af landet skabes tryghed for, at befolkningen hurtigt kan komme i relevant behandling.
Lægeambulancer, akutbiler og helikopterbetjening skal kunne inddrages i den hastende, akutte behandling.
I aftalen er der skrevet, at partierne er enige om at understrege vigtigheden af, at borgerne som udgangspunkt skal føle sig trygge ved at have adgang til relevant sundhedsfaglig bistand i nærområderne, og det indbefatter også øerne og yderområderne.
Det skal ske ved en fleksibel opgaveglidning, forbedret tilgængelighed og service, og ved at inddrage eksempelvis de praktiserende læger, sundhedscentre og skadeklinikker i behandlingsforløbene, og det skal være steder, der altid er bemandet med uddannet sundhedsfagligt personale.
Venstre er indstillet på, at den politiske aftale følges, og vi vil derfor være sikre på, at den bedste behandling er til stede uanset tid og sted, og også være sikre på, at alle i Danmark kan føle tryghed, når de er syge.
Jeg vil derfor på vegne af V, DF, KF og LA fremsætte følgende:
Forslag til vedtagelse »Folketinget lægger vægt på, at befolkningen fortsat kan have tillid til, at sundhedsvæsenets aktuelle indsats sker på et højt kvalitetsniveau.
Befolkningens tryghed er et helt centralt omdrejningspunkt for denne indsats.
Venstre, Konservative, Dansk Folkeparti og Liberal Alliance fremhæver, at den akutte indsats følger to spor.
Det ene spor er en udvikling af et fintmasket sikkerhedsnet og nære tilbud.
Det andet spor er udviklingen af en sygehusstruktur af høj kvalitet, der bygger på faglige anbefalinger.
Karl H. Bornhøft (SF), 2010-01-22:
Det er jo på en utrolig trist og beklagelig baggrund, at vi overhovedet diskuterer det her lovforslag i dag.
Mange blødere, der fik faktormedicin som behandling i starten af 1980'erne, blev jo altså desværre smittet med hiv og en del også med hepatitis.
Det er faktisk lidt svært at begribe, hvor ubehagelig og skræmmende en besked det har været for de patienter at høre budskabet: Der er altså desværre sket en beklagelig fejl, du har desværre fået en dødelig sygdom.
Med ét var deres liv og fremtidsudsigter ændret.
De måtte leve med et forringet helbred og en fremadskridende sygdom, som siden desværre har taget livet af mange af dem.
Og for de pårørende har det været en både svær og belastende situation.
Jeg synes derfor også – det synes vi i SF – at det var helt naturligt, at man efter lang tids diskussion valgte at give erstatning og oprette Blødererstatningsfonden.
Økonomisk hjælp var det mindste, vi kunne tilbyde de her patienter, selv om det jo desværre ikke kunne rette op på, at de havde fået en livstruende sygdom, som radikalt havde ændret deres liv.
Gennem fonden har de smittede fået kompensation for deres tabte arbejdsfortjeneste, den kortere levetid, den mindskede livskvalitet og de ekstra udgifter, som hiv-sygdommen rent faktisk har givet dem, foruden det engangsbeløb, som de alle fik i 1987.
Og selv om vi ved, at penge på ingen måde kan rette op på det, de har oplevet, det, der har været med til at forkorte og ændre deres liv, må man sige, at en økonomisk støtte dog var det mindste, der kunne gøres – også i form af en kontant udbetaling med det samme.
Når det er sagt, vil jeg sige, at jeg da også synes, det trods alt er positivt, for når vi i dag står med det her forslag, er det, fordi der er 27 mennesker i live, og vi ved, at de stadig væk har behov for vores hjælp.
Det var vel sådan, at da bløderpatienterne blev smittet i starten af 1980'erne, var fremtidsudsigterne i forbindelse med hiv og aids meget dårlige, og deres udsigt til at leve i mange år var meget lille, og derfor valgte man åbenbart at sætte en tidsfrist på 15 år i loven; man regnede ikke med, at de her mennesker ville være i live.
Nu er vi så i den situation, at vi lykkeligvis må konstatere, at det er der altså 27 der er.
Det er 27, der konkret har brug for, at vi fortsætter den her ordning, og jeg synes, vi skal glæde os over, at de er i live.
Vi vil kort og godt sige, at vi derfor i bund og grund opfatter det som en formalitet at rette op på den mangel, der var i den oprindelige lovtekst, sådan at fonden kan fortsætte.
Og så synes jeg også, at vi hermed får en chance for at sige undskyld til de 27 mennesker og så sørge for, at der bliver fulgt op på det, som samfundet har været med til at bidrage til af uheldig indvirkning på deres liv.
Liselott Blixt (DF), 2010-01-22:
Det er med ambivalente følelser, vi i dag behandler denne sag.
Det var en meget ulykkelig og trist historie, som startede den, men det er med glæde, at vi i dag kan fortsætte den fond, som hjælper de berørte.
For Dansk Folkeparti har det været vigtigt, at denne fond har kunnet fortsætte til gavn for disse mennesker.
Bløderne havde undervejs forgæves forsøgt at få sundhedsmyndighederne til at importere screenet og varmebehandlet blod, der var fri for hiv-virus.
Dette var man dog ikke villig til i den daværende regering, og det medførte en periode med stor frygt blandt blødere og bløderbørns forældre, der kom til at stå i et tilbagevendende kæmpedilemma mellem at tage medicin eller ikke.
Den enkelte forælder skulle således ved hver af sit barns blødninger træffe en alvorlig beslutning mellem enten at give sit barn medicin og risikere, at det blev smittet med hiv, eller lade være og dermed vide, at barnet risikerede tidlig invaliditet og måske død.
Trods dokumentation om smitterisiko og henvendelser fra læger og Danmarks Bløderforening var Sundhedsstyrelsen og ministeren i flere måneder afvisende over for at tilbyde danske blødere varmebehandlet faktormedicin, dvs. medicin uden risiko for smitteoverførsel.
Blødersagen er et eksempel på, hvad der kan ske, når embedsmænd og ministre overhører advarselssignaler.
Var der blevet reageret i tide, kunne katastrofens omfang have været minimeret væsentligt.
Blødererstatningsfonden blev etableret i 1995, men da der dengang var en meget lille sikkerhed for, at disse mennesker ville overleve, skulle fonden ophøre i 2010.
Det er desværre også hovedparten af disse mennesker, som ikke er her mere, men dem, der er tilbage, har kæmpet i flere år med deres sygdom og gør det stadig.
Derfor har vi i Dansk Folkeparti altid ment, at de skulle vedblive med at have denne erstatning, som vi ved kun er en ringe trøst i forhold til, hvad de har måttet lide.
Der var tale om en række menneskelige tragedier, der også fik betydning for den almene patientsikkerhed.
Således indgik Folketinget i kølvandet på hele sagen en aftale om en lægemiddelforsikringsordning, der sikrer patienterne en lettere adgang til at opnå erstatning.
Så om noget har disse mennesker samt deres pårørende og Danmarks Bløderforening opnået at sætte deres eftermæle ved at kunne hjælpe andre, der bliver syge af et lægemiddel.
Dansk Folkeparti kan med fuld sympati støtte dette lovforslag.
Flemming Møller (V), 2010-01-22:
Dette lovforslag, L 97, skal sikre, at blødere, der for ca. 30 år siden blev smittet med hiv gennem deres medicin, nu vil kunne fortsætte med at få erstatning, så længe de lever.
Den oprindelige lovgivning fra 1995, der ligger til grund for Blødererstatningsfonden, har nu vist sig utilstrækkelig.
Dengang troede man, at det var tilstrækkeligt at give fonden en levetid på bare 15 år, og derfor vil erstatningerne ophøre til sommer, hvis vi ikke foretager os noget.
Lovændringen indebærer, at Blødererstatningsfonden fortsætter sit virke, så længe der findes erstatningsberettigede at udbetale erstatninger til.
Lovforslaget indebærer også, at fonden tilføres 10 mio. kr., som senere vil blive suppleret efter behov fra regeringen.
Når fondens virke efter den oprindelige lovgivning var tidsbegrænset til 15 år, skyldtes det først og fremmest den kendsgerning, at man dengang ikke forventede, at hiv-smittede ville overleve så længe.
Disse forventninger har heldigvis vist sig ikke at holde stik, og derfor er det en glædelig begivenhed, at statskassen med dette lovforslag bliver 10 mio. kr. fattigere.
Venstre støtter lovforslaget som en nødvendig og glædelig tilpasning til virkeligheden.
Pernille Frahm (SF), 2010-01-22:
Det er bare, fordi det jo ikke kun gælder bygninger som Frijsenborg.
Jeg kom med nogle eksempler på mindre, mere beskedne huse, hvor ejerne, enten fordi de ikke kan, eller fordi de ikke vil, eller fordi de er ligeglade, lader tingene forfalde.
Har ministeren nogen bud på det?
Carina Christensen (KF), 2010-01-22:
Vi skal gøre alt, hvad vi kan, for at hjælpe.
Jeg tror sådan set, den her systematiske gennemgang kommer til at hjælpe os rigtig meget i vores arbejde, fordi vi så lige pludselig finder ud af, hvad pengene egentlig går til i dag, om vi i dag måske giver til noget, som vi ikke skulle have givet til, og vi på den måde kan finde ud af, om vi bruger pengene hensigtsmæssigt.
Når vi så har det totale overblik, bliver det jo nemmere for os at vurdere, om vi så bruger tilstrækkeligt med penge på det her område.
Jeg er sådan set helt åben over for, at vi kigger på det her i forbindelse med udvalgsarbejdet.
Selvfølgelig anerkender jeg, at der er de penge, der er, på området i dag, og hvis vi så vurderer, at der er behov for yderligere midler, må man jo se på det i forbindelse med de løbende finanslovforhandlinger.
Det er jo den mulighed, man har.
Men jeg er åben over for, at vi ser på, hvad behovet vurderes at være derude.
Jamen jeg kigger meget gerne på det i udvalgsarbejdet.
Jeg vil sige, at det her lovforslag jo primært handler om de fredede bygninger, hvor vi har hovedansvaret, men jeg er helt enig i, at vores bevaringsværdige bygninger selvfølgelig også er vigtige, og at vi skal understøtte kommunerne, så meget vi kan, i deres arbejde.
Vivi Kier (KF), 2010-01-22:
Fra konservativ side synes vi også, det er et godt forslag, vi står her og skal behandle.
Blødererstatningsfonden opstod i kølvandet på en række tilfælde, hvor hiv-donorer fik smittet et stort antal blødere.
Historikken har vi hørt fortalt mange gange.
Det skete i 1980'erne, og fonden opstod i 1995 med en begrænsning på 15 år.
Derfor kan vi helt og fuldt slutte op om det her forslag, der forlænger Blødererstatningsfonden endnu 10 år og tilfører fonden 10 mio. kr. For jeg vil også sige, at heldigvis er der stadig ofre i live efter den ulyksalige behandling tilbage i 1980'erne.
Så der er en klar tilslutning herfra.
Britta Schall Holberg (V), 2010-01-22:
Jeg var glad for ministerens udsagn om, at meningen med lovforslaget ikke er affredning, for noget af det, man har drøftet rundtomkring, er, hvad baggrunden er for det.
Derfor er det vigtigt, at ministeren er kommet med den tilkendegivelse.
Med hensyn til det med midlerne vil jeg bare sige, at der for nylig har været en artikel i Jyllands-Posten, hvor der blev fortalt en historie fra Frijsenborg, som jo er et af vores virkelige klenodier, og som er et kæmpe bygningsværk.
Ejeren mente, at han kunne restaurere taget for 15 mio. kr., og Kulturarvsstyrelsen går ind og siger – berettiget, går jeg ud fra – at det altså bliver dobbelt så dyrt.
Da han så søger om midler til det, kan han få 2 mio. kr.
Det siger sig selv, at med sådanne krav, som det offentlige stiller til nogle fredede ejendomme, er nogle af de tilskud, vi kan give til disse private ejere, som ellers skal finansiere det over en drift, som i øjeblikket også for landbruget er nødlidende, helt ude af proportioner.
Det er jo ikke bare for at smide bolsjer ud til alle mulige, men det er simpelt hen for at sige, at hvis vi gerne vil sikre vores kulturarv, må vi også vise det, når vi giver tilskud.
Jakob Axel Nielsen (KF), 2010-01-22:
Jo, men jeg mener rent faktisk, at det kan være til skade for patienterne, for det medfører silotankegang.
Det kommer til at betyde, at vi ikke tænker på tværs af regioner og kommuner, og at man inden for de kommunale forvaltninger heller ikke tænker på tværs; at man ikke tænker på tværs mellem jobcentre og praktiserende læger, mellem sociale myndigheder og praktiserende læger.
Og det er jo også derfor, at vi i ministerielt regi har lavet et samarbejde mellem Socialministeriet, Ministeriet for Sundhed og Forebyggelse og også Beskæftigelsesministeriet.
Det skal tænkes på tværs, og hvis man kun gør det til en sundhedsydelse, der står i sundhedsloven, ødelægger vi det fine ved ordningen, nemlig at vi skal favne bredt og lave individuelt tilpassede rehabiliteringer ud fra folks behov.
Per Clausen (EL), 2010-01-22:
Man kan vel sige, at ministeren har det svært med tal, og det kan også eksemplificeres med hans tale i dag, hvor han forklarede, at der kun var 3 pct., der fik den fulde pakke i forhold til rehabilitering, men at der jo også kun var 25 pct., der røg, og så tænker man lidt over: Hvad så med de 22 pct. mellem 3 pct. og 25 pct.?
Hvad var det i grunden, ministeren forsøgte at sige med de tal?
Altså, det nytter jo ikke noget bare at nævne nogle tal og så se ud, som om man har forklaret noget, hvis man ingenting har forklaret.
Det, jeg så vil spørge ministeren om, er: Hvordan kan det skade patienterne, at de får en ret til en individuel rehabiliteringsplan?
Ministeren beskriver det, som om det vil føre til dårligere forhold for patienterne.
Det har jeg svært ved at forstå.
Og hvordan vil det, at man får ret til en individuel rehabiliteringsplan, føre til, at der bliver igangsat unødvendige projekter?
Ministeren havde noget imod det her forslag på baggrund af to synspunkter: Det ville skade patienterne, og så ville det føre til, at man igangsatte noget, der var unødvendigt.
Og jeg kan sådan set ikke se, hvordan en individuel rehabiliteringsplan kan føre til, at man skader patienterne, eller at der bliver igangsat unødvendige projekter.
Jakob Axel Nielsen (KF), 2010-01-22:
Hvad angår spørgetimen, må jeg sige, at hver enkelt minister udpeges af statsministeren til at gå i spørgetimen, og jeg må gøre opmærksom på, at jeg var i spørgetimen forrige onsdag – ikke i onsdags, men onsdagen før – og der var de her opsigelser også et tema, som jeg stod og svarede på spørgsmål om.
Med hensyn til den konkrete sag har jeg jo også forsøgt at signalere, at jeg er sympatisk indstillet over for de formål, der ligger bag Socialdemokraterne og SF's lovforslag.
Det er sympatisk.
Jeg har også før stået på den her talerstol og sagt, at vi skal blive bedre til rehabilitering; jeg har udtalt mig kritisk i pressen sidste sommer om, at jeg ikke syntes, at snitfladerne mellem de forskellige forvaltninger var gode nok, og at der derfor var mennesker, der faldt ned mellem to stole.
Det er også derfor, regeringen har lavet en aftale med Dansk Folkeparti på apopleksiområdet; det er for at sætte et særligt fokus på det.
Jeg mener blot, at med det her lovforslag får vi ikke bedre rehabilitering, vi får mere en silotankegang, fordi man ikke får åbnet for alle de forskellige forvaltninger, der skal arbejde med det.
Man gør det til en sundhedsydelse, der som bekendt ligger i regionerne.
Men utrolig meget af rehabiliteringen ligger jo ude i kommunerne, fordi det ikke er den specielle rehabilitering, der er tale om, men fordi folk også skal genoptrænes og rehabiliteres, mens de er i eget hjem.
Sophie Hæstorp Andersen (S), 2010-01-22:
Så må jeg jo bare konstatere, at sundhedsministeren taler imod bedre vidende, og jeg må også konstatere, at sundhedsministeren jo så kunne komme og tage den her debat med Socialdemokraterne i spørgetimen, for sundhedsministeren har ikke været der, siden vi gik i gang med besparelserne ude rundtomkring, og vil heller ikke være der på onsdag, så vi kan stille spørgsmål til sundhedsministeren i spørgetimen eller i øvrigt i spørgetiden.
Så jeg vil gerne henlægge den diskussion der til, hvis det er o.k.
Derudover vil jeg gerne høre, om ikke det er korrekt, at det ifølge det her lovforslag er sådan, at vi foreslår at udvide den lov, der i dag er om genoptræning – hvorefter kommunerne skal yde genoptræning til borgerne, når lægen har sagt, at der er behov for det – til også at gælde rehabilitering, således at kommunerne skal stå for og tilbyde de borgere, der har behov for det, rehabilitering, ligesom det i dag står i sundhedsloven, at de skal tilbyde genoptræning.
Så der er alene tale om en forpligtelse til at yde rehabilitering, der er et bredere begreb end det, der i dag står om genoptræning, der alene omfatter fysisk genoptræning.
Jakob Axel Nielsen (KF), 2010-01-22:
Jeg må sige til fru Sophie Hæstorp Andersen, at jeg på ingen måde kan dementere det.
Det er altså både min og den øvrige regerings opfattelse, at Socialdemokraterne her er ude og bruge pengene flere gange.
For det første kan vi se, at »Fair Forandring« skal finansieres med højere tobaksafgifter.
Vi kan også se, at forslaget her, lovforslag nr. L 89, skal finansieres med højere tobaksafgifter.
Og forleden dag kunne man se både hr. Villy Søvndal og fru Helle Thorning-Schmidt stå foran Herlev Hospital og sige, at de ville stoppe de her afskedigelser – som er dybt beklagelige, det skal jeg gerne indrømme – ved hjælp af en forhøjelse af tobaksafgifterne.
Derfor må jeg bare sige, at det er regeringens opfattelse, at Socialdemokraterne bruger pengene flere gange, så det kan jeg selvfølgelig ikke dementere.
Sophie Hæstorp Andersen (S), 2010-01-22:
For nu at starte med det sidste vil jeg sige, at man jo kunne ønske, at sundhedsministeren havde fulgt med i, hvad statsministeren sagde i spørgetimen i onsdags.
Da forsøgte statsministeren også at sige, at vi brugte pengene flere gange, og han måtte så dementere det, da vores finansordfører, hr. Morten Bødskov, bad ham om at læse vores forslag »Fair Forandring«, det skatteudspil, vi er kommet med.
Jeg bliver også nødt til at bede ministeren i dag om at dementere, at vi bruger pengene flere gange.
Havde man læst forslaget ordentligt, ville man vide, at vi opererer med en tilførsel af i hvert fald 3 mia. kr. til vores sundhedsvæsen via øgede afgifter og ved at fjerne fradraget for sundhedsforsikringer og andre ting.
Så det der argument med, at vi bruger pengene flere gange, skal dementeres – den påstand skal stoppes nu.
Dernæst må jeg også sige, at ministeren jo læser det forslag, vi har under behandling i dag, som han har lyst til. Jeg vil godt igen have ministeren til at forklare, hvordan det kan være, at vi i dag har lov om genoptræning, hvorefter vi forpligter kommunerne til at gøre noget, og hvorfor ministeren så ikke kan se, at vi kunne have en lov om rehabilitering, hvorefter vi forpligter kommunerne til at gøre noget andet.
Simon Emil Ammitzbøll (LA), 2010-01-22:
I Danmark har vi et system, hvor vi generelt hjælper folk, der er blevet syge.
Det er et godt system, og det bakker vi op om i Liberal Alliance.
Det betød, at en række blødere både blev smittet med hiv og senere udviklede aids og også blev smittet med hepatitis.
Nogle lever stadig væk, som det er blevet sagt af flere ordførere, alene af den årsag, at der har været en udvikling i behandlingsmulighederne, der har gjort, at af de mennesker, som man den gang for alles vedkommende måtte tro ikke ville have en mulighed for at leve i dag, er der faktisk nogle, der har haft mulighed for at overleve på grund af de bedre behandlingsmetoder.
Men langt de fleste er desværre døde, fordi vi ikke i Danmark i tide brugte det varmebehandlede blod, den ordentlige medicin, så man kunne have reddet de her menneskers liv.
Det var en beslutning, der ikke blev ændret på trods af bedre vidende, så at sige.
Derfor er det logisk og det eneste rimelige, at Folketinget selvfølgelig beslutter at forlænge loven om Bløderstatningsfonden yderligere 10 år med yderligere 10 mio. kr.
Efter vores opfattelse er denne historie en skamplet på den nyere danmarkshistorie, og det, vi gør i dag, er at sætte det allermindst mulige plaster på såret, og det er kun, hvad vi bør gøre.
Per Clausen (EL), 2010-01-22:
Jeg skal heller ikke trække debatten om det her lovforslag i langdrag.
Der er blevet redegjort for de, om jeg så må sige, historiske omstændigheder omkring lovforslaget, men jeg vil benytte lejligheden til at rose sundhedsministeren, ikke bare for at fremsætte et godt, fornuftigt og retfærdigt lovforslag, men også for evnen til at skifte holdning.
Da den her sag første gang blev taget op – jeg har været nede i mine arkiver og kigget på de svar, som jeg fik fra sundhedsministeren, da jeg første gang rejste problemstillingen over for ham – var der jo ingen grænser for, hvor urimeligt og dumt det ville være at forlænge den her lov.
Disse mennesker var jo bare i en situation ligesom så mange andre, som havde nogle sygdomme og derfor måtte behandles i det almindelige system.
Jeg er rigtig glad for, at sundhedsministeren har ændret opfattelse og nu fremsætter det her lovforslag.
Lone Dybkjær (RV), 2010-01-22:
Også Det Radikale Venstre kan støtte dette lovforslag.
Man kan vel sige, at det er et retfærdig lovforslag.
Det råder bod på nogle fejl, som tidligere er begået, og det er godt.
Der er flere ordførere, der har været oppe med lange indlæg.
Jeg tror, at jeg bliver nødt til at sige, at jeg ikke har kapacitet til at føje yderligere til de gode indlæg, der har været.
Specielt vil jeg fremhæve Socialdemokratiets ordfører for en meget fin opridsning af, hvad problemstillingen gennem tiderne har været.
Så Det Radikale Venstre støtter det, og vi synes, det er godt, at der bliver rettet op på den uretfærdighed, som en række mennesker desværre har været udsat for på grund af fejl fra statens side.
Flemming Møller Mortensen (S), 2010-01-22:
Grunden til, at jeg efterlyser og går efter lidt præcisering på det her område, er netop, at vi ikke har nogen retslig ramme for de bevaringsværdige bygninger i dag, og når vi nu taler om bygningskultur og bygningskulturarv, må vi bare sige, at en ting er, at vi har de fredede bygninger, de 9.000 bygninger, men en anden ting er, at vi altså har 300.000 bygninger, som i høj grad er med til at give karakter og egenart derude.
Jeg vil blot sige, at den konservative ordfører i sin ordførertale jo netop var inde på, at der findes et instrument, der hedder SAVE-systemet, og som er et usandsynlig billigt system, vil jeg næsten tillade mig at sige, som kan screene en kommune, og med hvilket man finder bygningerne.
Det er såmænd så lavt et ambitionsniveau, vi går efter fra socialdemokratisk side, at det handler om, at vi kan få det koblet ind i loven.
Jeg tror ikke, at vi får ret mange kommuner, som vil DUT’e os i ørerne med det her, men det bliver et spørgsmål om, at vi får det lavet som en retslig ramme.