Morten Østergaard (RV), 2011-05-25:
Det er jo præcis et indlæg som det sidste, der illustrerer virkelighedens verden.
Altså, det er jo nemt at stå og tale om, at man ønsker mere frihed til kommunerne, mere resultatstyring og mindre detailregulering fra Christiansborg, når man samtidig har et forslag på vej igennem Folketinget, som har det ene formål at give hjemmel til, at indenrigsministeren kan gribe ind i det kommunale selvstyre og fortælle, præcis hvor det er, at kommunerne skal konkurrenceudsætte præcis hvilke opgaver.
Det er jo fuldstændig illustrativt for, hvordan der ikke har været sammenhæng mellem det talte ord og den konkrete handling i den politik, der har været ført over for kommunerne igennem de sidste 10 år.
Min dag i dag startede med et møde i Arbejdsmarkedsudvalget, hvor beskæftigelsesborgmesteren fra København, rådmændene med ansvar for beskæftigelseslovgivningen og -indsatsen i de seks største byer samt formanden for arbejdsmarkedsudvalget i Randers Kommune deltog.
De mødte op, arm i arm, fra forskellige partier, med dette klare budskab til politikerne på Christiansborg: Vil I nu ikke godt stoppe den overregulering, der er på beskæftigelsesområdet; vi bruger så mange ressourcer på at omsætte alle de her ændringer og al den regelstyring i konkret praksis?
Der kommer halvanden ny regel på beskæftigelsesområdet om ugen.
Det betyder hver gang, at selv den yderste jobcentermedarbejder er nødt til at kaldes ind på kursus og orienteres om, hvordan de nye regler fungerer i praksis.
Og det var en konservativ rådmand, det var en socialdemokrat og det var en radikal borgmester – det var altså fuldstændig tværpolitisk.
De mødte op til mødet i dag med et ønske om præcis det, som hr. Rasmus Jarlov også var inde på, men som altså desværre ikke er regeringens politik, nemlig mindre statslig styring og større lokalt råderum, fokus på effekt frem for proces, større sammenhæng i indsatsen samt medansvar og minimumsrettigheder frem for kontrol.
Men hvis det går, som det plejer, så taler de kun for døve øren, og der vil fortsat komme halvanden ny regel om ugen på beskæftigelsesområdet, fordi man ikke har nogen tillid til, at kommunerne kan løse den opgave, som man ellers i øvrigt var meget optaget af at de skulle have.
Men når man så hører debatten her i dag, kan man jo alligevel, synes jeg, fornemme nogle enighedspunkter, og det er da værd at holde fast i.
For det første er der temmelig bredt i Folketinget en erkendelse af, at der i de kommende år vil være relativt få nye ressourcer til velfærdsområderne, herunder også i kommuner og regioner.
Derfor er vi nødt til at finde måder, hvorpå vi kan få mere ud af pengene og få mere velfærd ud af de penge, vi bruger.
Og man er også enige om, kan jeg høre, i hvert fald sådan på det overordnede plan, at der skal være afbureaukratisering, og det er jo også godt.
Der skal også være en øget brug af it og teknologi, og så skal der effektiviseres.
Og det er jo alt sammen godt og spændende.
Men det er jo i den konkrete handling, at det skal vise sig, om det så bliver til noget.
Jeg var tidligere i debatten inde på, at man altså i Københavns Kommune alene på beskæftigelsesområdet bruger 10 mio. kr. om året på at have 20 jurister ansat til at sidde og fortolke de nye regler, cirkulærer og bekendtgørelser, der kommer fra Beskæftigelsesministeriet og de styrelser, der hører under det.
Det er 10 mio. kr. alene anvendt på at fortolke nye regler og cirkulærer, frem for på den konkrete jobindsats, der måske kunne få nogle mennesker i arbejde.
Og det er bare ét eksempel.
Så er der den nye budgetlov, som meget bemærkelsesværdigt er indgået af det smallest mulige flertal – nu ved vi såmænd ikke engang, om der stadig væk er flertal for den – men det er dog det smallest mulige flertal.
Jeg tror, at det, kommunerne har brug for, er stabilitet, det vil sige, at de ved, hvad de har at regne med, og derfor undrer det mig såre, at regeringen også på det område valgte at føre en snæver blokpolitik i stedet for at forsøge at samle et bredt flertal i Folketinget bag et budgetlovforslag, som jeg egentlig oplevede at der var en nogenlunde pragmatisk tilgang til at forhandle.
Der var også forhandlingsmøder – pludselig gik de i stå, så gik der nogle uger, og så meddelte man, at man nu var 90 mandater, der var enige om at gennemføre det, regeringen havde lagt frem.
Og det er jo et spændende forslag, synes jeg, hvis man går op i det kommunale selvstyre.
Eksempelvis må man forstå det sådan, at regeringen mener, at kommunerne er herre over vind og vejr.
I hvert fald er det sådan, at regeringen nu har forbudt, at man bestiller mere salt i december med henblik på at få vejene saltet, hvis vi nu igen skulle blive udsat for en isvinter.
Det skal fremover ske, ved at man et eller andet sted fyrer en pædagog på gråt papir, så man kan få bevillingerne til at hænge sammen.
Det er ikke tilladt at tage de penge op af kassen og lave en ekstra bevilling til eksempelvis snerydning og indkøb af vejsalt.
Jamen, det er jo helt, helt paradoksalt, at man kan høre al den her snak om afbureaukratisering og kommunalt selvstyre
, samtidig med at man planlægger de her nye, snævre rammer for, hvad kommunerne må, selv om vi selvfølgelig alle sammen er enige om, at der er behov for – også med de snævre rammer, der er i de kommende år – at sikre, at udgifterne ikke stiger mere, end det er planlagt.
Det Radikale Venstre vil give stabile økonomiske rammer med flerårige aftaler, vi vil sikre en styring på resultater frem for proces og gennemføre en tillidsreform.
Og så vil vi frem for alt droppe den der konstante fokus på gennemsnittet, som kommer fra finansministeren, og i stedet sørge for, at kommunerne får et reelt frirum til at tilrettelægge servicen, også hvis de har lyst til at have en service, der er over landsgennemsnittet.