Per Stig Møller (KF), 2007-05-08:
Jeg vil godt takke for mange gode indlæg, der er kommet fra ordførerne, og som jo især koncentrerede sig om – hvad jeg også finder væsentligt – Europarådets arbejde med menneskerettighederne og med kontrol af landene.
Europarådet har jo spillet en meget, meget stor rolle i de afgørende år, 1990’erne og slutningen af 1980’erne, hvor det ene østeuropæiske land efter det andet kom ind startende med Finland, der jo først langt ind i 1980’erne fik tilladelse af Sovjetunionen til at gå ind i Europarådet.
Jeg husker selv som medlem af Europarådet, med hvilken begejstring vi blev modtaget, når vi kom fra Europarådets komiteer til Polen, til Tjekkoslovakiet i de store forandringsår, før de var blevet selvstændige lande.
Det var et stort tøbrud for dem, at vi kunne komme, og det var for dem et håb om, at det kunne blive til mere, og det blev det jo så heldigvis.
Derfor har det jo også for hvert eneste lands vedkommende været med stor jubel og glæde, at de har modtaget meddelelsen om, at de kunne blive medlemmer.
Der har vi jo så i Europarådet fortsat opfølgningen for at sikre, at demokrati og menneskerettigheder fremmes i de nye medlemslande.
Der har vi jo netop, som en anden ordfører også har sagt, et fremragende eksempel her i salen i fru Hanne Severinsen, der jo har spillet en meget betydelig rolle for den demokratiske og suveræne udvikling, der har fundet sted i Ukraine, og som vi jo også kunne bevidne her i foråret at præsident Yushchenko var direkte personligt taknemlig over over for fru Hanne Severinsen.
Så det var et eksempel på det fremragende arbejde, der kan gøres, og på, hvordan man konkret kan understøtte demokrati og menneskerettigheder fra Europarådets side i et land.
Europarådet har gennem sit virke vedtaget over 200 konventioner om et bredt spektrum af emner af betydning for alle europæere.
Derfor er jeg fuldstændig enig med hr. Hedeboe i, at det drejer sig om at koncentrere sin udvikling, og her er koncentrationen selvfølgelig først og fremmest omkring menneskerettighederne, det vil sige domstolens arbejde, Kommissionens arbejde, men også omkring demokrati og retsstat.
Men Venedigkommissionen spiller en meget stor rolle for retsstatsudviklingen i de nye medlemslande.
Det er vigtigt med Den Parlamentariske Forsamling, der kan diskutere og holde kontrol med demokratiudviklingen og diskutere det med de lande, hvor man synes at demokratiudviklingen ikke går godt nok.
Det var en af grundene til, at jeg var med til at stemme for Rusland.
Det var efter meget, meget store overvejelser, og først efter at jeg havde talt med menneskerettighedskommissæren i Rusland, som sagde: Jamen, det er bedst, I stemmer dem ind, for så kommer de ind under domstolens kontrol.
Der er jo også faldet domme mod Rusland i forbindelse med Tjetjenien, og det var jo præcis, hvad Kovaljov forudså, og det var derfor, han anbefalede, at vi stemte for.
Det var en meget snæver afstemning, men mit lod faldt i vægtskålen efter at have drøftet det med menneskerettighedskommissæren, for det ville betyde, at Menneskerettighedsdomstolen kunne komme i arbejde også i Rusland.
Her er Rusland jo så heldigvis begyndt at implementere nogle af dommene.
Selvfølgelig ikke mange nok, hurtigt nok og godt nok, men de er begyndt at implementere dem, udbetale erstatninger og genoptage sager.
Med hensyn til Rusland spurgte hr. Kaalund, hvornår Rusland underskriver protokol 14.
Det er jeg desværre ude af stand til at svare på, for jeg ved ikke, hvornår Dumaen beslutter sig til, at den skal underskrives.
Danmark var jo blandt de første til at ratificere den.
Vi har også været med til at foreslå en stigning i budgettet på 4,3 mio. euro, og vi er også indstillet på, at der skal betales mere, hvis det er nødvendigt, for der er jo en voldsom pukkel, også en pukkel fra fortiden, som hr. Hedeboe spurgte til.
Hvorfor Dumaen blokerer kan vi alle sammen kun gisne om, men der er jo nogle i Rusland, der ikke bryder sig meget om Menneskerettighedsdomstolen og ikke på noget tidspunkt har gjort det, og det kan jo være, at det er den diskussion, der foregår i Dumaen.
Vi mener, at der skal lægges et pres på Rusland – de nordiske lande gør det, EU-landene gør det – for at få Rusland til at ratificere protokol 14, for den vil lette domstolens arbejde.
Det er et ganske godt arbejde, der er lavet af vismandsgruppen, der skulle forbedre domstolens arbejde, så vi går ind for at gøre det så hurtigt som overhovedet muligt, men vi skal altså have Rusland med, og vi lægger det pres på Rusland, som vi kan.
Det er vi enige i.
Det er derfor, at de skal have deres kernekompetencer, men jeg synes ikke, at der er noget forgjort i, at EU også beskæftiger sig med menneskerettigheder og overvågning af menneskerettighederne.
Jeg synes, det er udmærket.
Der er jo lavet et memorandum of understanding, som statsminister Juncker har forhandlet med Europarådets generalsekretær og formand, men der er man bare kommet i den situation – må jeg sige til dem, der har efterlyst det – at det for så vidt er den parlamentariske forsamling, undskyld, jeg siger det, som har forsinket processen, fordi den parlamentariske forsamling er kommet med en stribe ændringsforslag til dette memorandum of understanding.
Når man kommer med så mange ændringsforslag, ved vi jo alle godt, at processen går trægere, for så genåbnes forhandlingerne.
Man skal vælge, om man vil have det her præciseret rimelig hurtigt, eller om man synes, at det ikke gør noget, at det tager lang tid.
Den parlamentariske forsamling har altså valgt at sige, at det ikke gør noget, at det tager lang tid, bare man får den løsning, som man gerne vil have.
Det er den parlamentariske forsamlings ansvar.
Det skal jeg overhovedet ikke anfægte, men jeg skal bare præcisere det, fordi det er vigtigt, at vi har Menneskerettighedsdomstolen, det er vigtigt, at vi har organer, og det er fuldstændig rigtigt, som en af ordførere sagde, at det er noget af det vigtigste, vi kan beskæftige os med.
Det er også derfor, at denne her regering i modsætning til alle tidligere regeringer har udpeget en menneskerettighedsambassadør, hvis opgave er at fremme menneskerettighederne og fremme den danske indsats og det danske arbejde for menneskerettighederne overalt, hvor vi kan.
Det er altså en ambassadørstilling, der ikke tidligere har været i Udenrigsministeriet.
Der er nu 47 medlemmer i Europarådet, og det sidst tilkomne medlem er Montenegro.
Det havde Danmark også en vis indflydelse på, idet vi var med til i Sikkerhedsrådet og i EU at arbejde for, at Montenegros selvstændighed blev anerkendt både i FN og i Europarådet.
Det er rigtigt, at der er budgetmæssige problemer.
Dem har jeg nævnt.
Vi er altså indstillet på, hvis der kan blive enighed om det, så det får virkning, at øge budgettet.
Men vi lægger også meget vægt på, at man effektiviserer arbejdet, og at domstolen selv vil effektivisere sit arbejde med 25 pct.
Så skal jeg sige om ECRI, at det er en lidt forældet diskussion, for vi havde den altså den 4. maj i fjor.
Jeg tror, det var hr. Morten Østergaard, der brugte det rigtige udtryk, at Danmarks kampagne mod ECRI – der brugte han ordet – ikke var god regeringsførelse, men det var præcis god regeringsførelse, ikke at føre en kampagne, men at sørge for, at de lande, som skulle beskæftige sig med rapporten, også kendte den danske kritik af rapporten.
Det er altså ikke meget værd at have en debat i stedfortræderkomiteen, der bygger på, at ingen ved, hvad Danmark mener om den rapport.
Derfor synes jeg, det var fuldstændig rigtigt, at det var rettidig omhu og var god regeringsførelse at meddele de andre lande, hvad vi fandt var forkert i rapporten.
Der var så debatten den 10. maj 2006 i stedfortræderkomiteen, hvor vi faktisk fremhævede behovet for at fastholde institutionens uafhængighed, vil jeg sige til hr. Morten Østergaard, fremhævede værdien af dens troværdighed – nu skal hr. Jacob Axel Nielsen altså ikke forstyrre Det Radikale Venstre, mens jeg taler til det – og samtidig opfordrede vi til en forbedring af dialogen mellem ECRI og medlemslandene.
Vi blev støttet af 19 ud af 25 lande, og til hr. Morten Østergaard, nok har vi meget vægt, og nok er vi meget dygtige, men vi kan altså ikke tvinge 19 lande over til vores position, hvis de ikke i forvejen har sympati for det og har sat sig ind i det, vi siger.
Der var altså 19 lande, ikke mindst Frankrig, Storbritannien og Tyskland, der klart meldte ud på linje med den danske kritik af ECRI.
Der er så også kommet det gode ud af det – det vil jeg godt oplyse om, for det er ikke sikkert, at det er blevet sagt tidligere – at som opfølgning på drøftelsen i stedfortræderkomiteen den 10. maj deltog Udenrigsministeriet i et møde den 20. november, som var indkaldt af ECRI, med henblik på at drøfte ECRI’s kommende tredje runde af landerapporteringerne, herunder spørgsmålet om en forbedring af ECRI’s arbejdsprocedure.
Jamen er det ikke fortræffeligt, at vi har forståelse for, som hr. Morten Østergaard havde, og det er jeg enig i, at ECRI selvfølgelig har nogle vanskelige arbejdsprocedurer!
Dem skal man selvfølgelig medvirke til at forbedre, men det betyder også, at man skal vise forståelse for ECRI.
Vi andre må så komme og hjælpe dem med at rette deres kritik.
Det møde har nemlig fået den virkning, at ECRI, som foreslået af Danmark, har besluttet at forbedre dialogen med medlemsstaterne.
Det vil sige, at enden på det hele er, at alle nu er glade og tilfredse, og det er jo lykkeligt.
Det startede med Danmarks kritik, så kom ECRI’s forståelse af kritikken og de andre landes forståelse af kritikken, og så kom der en forståelse af, at man må forbedre arbejdsmetoderne og arbejdsvilkårene.
Jamen er det ikke godt?
Jeg tror, at jeg har været inde på de forskellige spørgsmål, der er blevet rejst, og hvis jeg ikke har været inde på dem, er jeg sikker på, at de vil blive rejst nu.
Jeg synes, at det er dejligt at høre den store, stærke opbakning, der er fra alle sider i Folketinget til Menneskerettighedsdomstolen og Euro parådets arbejde, som vi også lægger meget vægt på, og hvor jeg også som parlamentariker har haft meget glæde af at virke.