Per Clausen (EL), 2010-11-04:
Det har været spændende at sidde og overvære den her debat, og en af de ting, man kunne hengive sig til, var at tælle, hvor mange gange ordet ansvarlig bliver brugt.
Det vil jeg bare advare imod, for jeg tror, der er mange mennesker, der har det ligesom mig, nemlig at når et ord, der umiddelbart har en positiv klang, bruges i tide og utide for at dække over mangel på argumenter, så taber det ord sin betydning, og det kan være en ret skidt ting for de politikere, der åbenbart mener, at det, de har at byde på på politikkens område, er at omtale sig selv som ansvarlige.
Det bliver jo også endnu mere interessant, at man karakteriserer sig selv som ansvarlig, når man debatterer et forslag, hvor vi vel med nogenlunde sikkerhed kan sige, at det fører til, at der bliver født færre børn i fremtiden.
Det synes jeg ikke lyder ret ansvarligt, hvis det at være ansvarlig også handler om at træffe nogle beslutninger, der bare rækker en lille smule ud i fremtiden.
Det andet, jeg vil sige, er, at jeg er meget til købs for den opfattelse, at man kan leve et godt og lykkeligt liv uden børn, særlig hvis det, vil jeg sige, er frivilligt, at man ikke har fået børn, eller hvis omstændighederne så er blevet sådan, at det i hvert fald fremstår frivilligt.
Men pointen er jo, at det slet ikke er det, diskussionen handler om.
Diskussionen handler jo grundlæggende om, at man indfører brugerbetaling for offentlig sygehusbehandling, hvilket er noget helt nyt.
Jeg kan huske alle de gange, vi har diskuteret brugerbetaling i sundhedsvæsenet, hvor forslag fra Enhedslistens side om at afskaffe brugerbetalingen på andre områder jo er blevet skudt ned, også med det argument, at man i hvert fald ikke skulle begynde at diskutere, om man kunne indføre brugerbetaling nogle af de steder, hvor der ikke var brugerbetaling.
Men her gør man det så, ikke som et led i en sundhedspolitisk diskussion og afvejning og prioritering, nej, man gør det, fordi man mangler penge, og fordi man siger: Vi kunne ikke finde pengene uden at indføre brugerbetaling på sygehusbehandlingen i det her land.
Og når vi så spørger ordførerne for de partier, som det vedrører, og som går ind for det her, om man så kan være sikker på, at det her ikke er det første skridt på en vej, hvor man ikke kender slutmålet, får vi det svar: Nej, det kan man da ikke sige noget om, man kan jo ikke udelukke, at der også kommer brugerbetaling på andre sygehusområder i fremtiden, hvis det viser sig, at man ikke er i stand til at finde pengene andre steder.
Så vi har altså nu et politisk flertal i Folketinget, der sådan set siger, at brugerbetalingen på sygehusene kan få lov til at udvikle sig hen ad vejen.
Jeg kan så forstå, at de i første omgang vil koncentrere sig om sygdomme, der ikke er livstruende, og sygdomme, som man i hvert fald sådan nogenlunde kan leve et fornuftigt og rimeligt liv med, selv om man lider af dem, og hvis de endelig skal starte på det, er det selvfølgelig meningsfyldt.
Det tredje i den diskussion er, at ansvarligheden jo også kommer til udtryk på den måde, at man meget klart siger, hvem det er, der skal betale prisen for den økonomiske krise, vi befinder os i.
Jeg synes jo i grunden, det er lidt lige meget, om årsagen til, at vi skal spare her, er, at man har delt penge ud i skattelettelser, eller at vi bare mangler penge, for under alle omstændigheder foretager man jo så det valg, at man opretholder skattelettelser til de rigeste i landet, mens man indfører brugerbetaling på sygehusbehandlinger.
Det er jo realiteten, man foretager det valg, hvad enten forklaringen nu er den ene eller den anden, og det synes jeg jo også er sigende og karakteristisk for den politik, der bliver ført.
Vi ved da godt, at brugerbetaling inden for sygehusområdet fører til, at der kommer større ulighed.
Vi kender sikkert alle sammen nogen, der uanset hvad det ville koste at få et barn, ville skaffe pengene på den ene eller den anden måde.
Men det er jo ikke noget argument for, at brugerbetaling ikke fører til større ulighed, og det vil sige, at vi altså her indfører brugerbetaling på sygehusbehandlinger, vel vidende at det fører til større ulighed og rammer de mennesker, der har en dårlig økonomi, hårdt.
Det synes jeg også er urimeligt, når man nu opretholder skattelettelserne til de rigeste, uanset at vi befinder os i en økonomisk vanskelig situation; det er jo også en slags prioritering. Til dem, der fra regeringspartierne og Dansk Folkepartis side siger, at man ikke ved, om det her vil føre til, at der bliver født færre børn, vil jeg sige – og det skal være den afsluttende bemærkning – at det altså er første gang, jeg nogen sinde har hørt, at det at indføre brugerbetaling ikke skulle have en såkaldt adfærdsregulerende effekt.
Det plejer da at være et af de vigtigste argumenter, når man diskuterer brugerbetaling i sundhedssektoren, at det er, fordi man skal have folk til at bruge sygehusvæsenet og sundhedsvæsenet noget mindre.
Så man skal nu lade være med at gøre sig selv dummere, end man er: Det her skaber større ulighed, det betyder, at der bliver født færre børn, og det er altså på lang sigt dumt og på kort sigt økonomisk uansvarligt.