Morten Messerschmidt (DF), 2009-05-11:
Jeg har ved et par lejligheder, både i forbindelse med denne debat og tidligere gange, når der er blevet diskuteret klimaspørgsmål her i Folketingssalen og andre gode steder, siddet og tænkt på, om jeg mon befandt mig i en religiøs synode, eller om det virkelig var et parlament.
Og det er jo altså ganske betragteligt få steder, hvor man i den politiske debat finder sådanne begreber anvendt.
Jeg og Dansk Folkeparti er af den klare opfattelse, at vi selvfølgelig skal tage vores klimaforpligtelser alvorligt, men netop derfor er det jo også bekymrende, at klimaet er blevet et område, hvor man bare kan komme med det ene overbud efter det andet uden at stå til ansvar for, hvilken effekt det så rent faktisk har for klimaet, uden at redegøre for, hvad det måtte koste for samfundsøkonomien, forbrugerne, elpriserne osv., for så længe man har den rene, reelle og oprigtige hensigt - det er altså det der med at redde kloden - så er alting tilladt.
Jeg kan nok ikke sige det meget klarere, end at vi i Dansk Folkeparti også er til sinds at redde kloden.
Spørgsmålet er, hvad vi skal redde kloden fra.
Der er ingen tvivl om, at, som andre har været inde på, udledningen af drivhusgasser - det være sig metan, vanddamp eller CO2 da har en betydning for klodens temperaturudvikling.
Spørgsmålet er bare, hvor stor en indflydelse vi som mennesker har.
På det sidste har der været talt meget om EU’s indsats på det her område, og der er ingen tvivl om, at man i EU med inspiration i landbrugspolitikken, strukturfondsmidlerne og andre fuldstændig fejlslagne planøkonomiske projekter er fuldt indstillet på at gøre en masse på det her område.
Det forstår jeg fuldt ud.
Når EU siger, at man vil reducere med 20 pct., og at man, hvis man skulle få en samlet aftale, hvis indhold er aldeles ukendt, endda ville reducere med 30 pct., så er det jo tankevækkende, at EU’s CO2-udslip og her taler vi altså om det, der er menneskeskabt - alene udgør 14 pct. af den CO2, der udledes på kloden.
Jeg vil næsten sige, at om så EU besluttede sig for at droppe 100 pct. eller måske samtidig opkøbe, så vi kunne tage 200 pct., så ville det have en svært begrænset effekt på kloden.
Det, der så er det bedrøvelige, er jo altså, at vi i EU sammen med USA desværre er dem, der økonomisk er allerbedst i stand til at gøre noget på dette område.
Det kan man næppe sige om de stort CO2-udledende lande som Kina og Indien, landene i ASEAN-regionen, Afrika osv.
Hvorfor er det nu relevant?
Hvis vi nu bare følger vores forpligtelser og på den måde er en drivkraft i verden, så kan det jo også være, at de andre kommer i omdrejninger.
Svaret er bare, at det er meget svært.
Når man ser på, hvor store subsidier der er nødvendige i Danmark og EU for overhovedet at nå de ret begrænsede reduktioner, som vi har i øjeblikket, så er det ret svært at forestille sig, at lande, der i øjeblikket bare kæmper med at få udryddet fattigdom, med at få et velfungerende sundhedssystem, med at få et ordentligt pensionssystem, skulle finde samme nidkære lyst til også lige at tænke på, at kloden skal reddes om X antal år. Den aftale, man internationalt er blevet enige om, det, man kalder Kyotoprotokollen, er jo nærmest de hellige skrifter med Al Gore som den hellige vogter, og hvis man ser på, hvordan resultatet ville være, hvis man lavede en fuld implementering af Kyotoprotokollen - ikke bare for Danmark og ikke bare for EU, men for hele verden - og ser på, hvilken betydning for klodens klima det vil have, så må man jo sige, at retorikken og midlerne, der skal bruges derpå, overhovedet ikke svarer til det resultat, man får. Anerkendte forskere, hvis tal, metoder osv. er blevet bekræftet og taget til efterretning af IPCC, siger klart, at selv om vi laver en fuld efterlevelse af Kyotoprotokollen, vil vi ved udgangen af det her århundrede kun opleve en reduktion af den globale gennemsnitstemperatur på 0,18 °C.
Det er selvfølgelig også et mål, 0,18 °C er selvfølgelig en vej at gå; det er jo bedre end ingenting, vil nogle måske indvende.
Problemet er bare, at det jo ikke er gratis.
Samtidig må man nemlig forholde sig til, at en fuld implementering af Kyotoprotokollen koster 150 mia. kr. om året i 100 år, altså 15.000 mia. kr. i alt.
Spørgsmålet er, om den vare, man køber, 0,18 °C, er den pris, man pålægges at betale, værd.
Det er ikke op til mig at vurdere.
Jeg er jo bare politiker, og jeg er jo sådan set kun bundet af min samvittighed efter grundloven og ikke nogen som helst videnskabelige kendsgerninger - det er jo også det eneste, der retfærdiggør den debat, man har på klimaområdet - men hvis man ser, hvad man kunne få for de penge andre steder rundtomkring i verden,
hvis man ser på, hvad 150 mia. kr. om året kunne bruges til i fattigdomsbekæmpelse i Afrika eller uddannelsesprogrammer i Asien eller nedbrydelse af handelsbarrierer i Latinamerika, så vil jeg vove den påstand, at man muligvis andre steder kunne få mere for pengene.
Hvis man ser på nogle regioner rundtomkring på kloden ud fra de fremskrivninger, vi har fra FN's klimapanel, og sammenholder dem med en fuld implementering af Kyotoprotokollen og en ikke fuld implementering af Kyotoprotokollen, så viser det sådan set et ret godt billede af, hvilken vægtning man skal have.
For et stort øområde som Mikronesien siger samme forskere, Wigley, Nordhaus og andre, at hvis man laver en fuld implementering af Kyotoprotokollen, altså følger de hellige skrifter, men ikke gør andet, så vil 21 pct. af øgruppen forsvinde.
Hvis man derimod bruger pengene på kystbeskyttelsesprogrammer, på at lave diger og dæmninger, vil kun 0,18 pct. af øgruppen forsvinde.
Jeg er overbevist om, at det må føles godt at reducere CO2-udslippet, men jeg er også overbevist om, at de folk, der bebor de 20,82 pct. af Mikronesien, som altså ved en fuld implementering af Kyotoprotokollen vil forsvinde, må begræde, at pengene blev brugt på det uhensigtsmæssige.
Er der så slet ikke nogen logik i at investere i vedvarende energiformer?
Er der overhovedet ikke noget godt ved al det her?
Jo, der er ingen tvivl om, at energi, at hele spørgsmålet omkring gasleverancer, olieleverancer, kul osv. har et meget, meget større perspektiv end lige spørgsmålet om Al Gores og andres selvtilfredsstillelse.
Det har helt utvivlsomt en betydning for vores geostrategiske og vores udenrigspolitiske interesser.
Når vi ser, hvordan Mellemøsten i øjeblikket er på randen af et socialt, kulturelt og økonomisk kollaps og har en demografisk forskydning, som i den grad gør området til en krudttønde, så har vi i Danmark, i EU, i den vestlige verden, frihedens fødselssted, klart en interesse i at gøre os uafhængige. Derfor har vi også en interesse i at fremme den dagsorden, der handler om vedvarende energiformer.
Vi har faktisk også en interesse i at sørge for, at det breder sig til lande uden for vores civilisation.
Det ville da være elskeligt, om Kina, om Indien, Latinamerika, Rusland osv. ville gå over til energiformer, der er uafhængige af Mellemøsten, naturligvis, for det ville gøre, at Mellemøsten politisk, kulturelt og på alle andre områder ville få den betydning, som det rettelig burde have, nemlig ingen.
Det er en verden, der ikke producerer noget som helst ud over olie.
Spørgsmålet er, hvordan man kommer derhen.
Jeg tror ikke, man kommer derhen ved at pålægge tvungne reduktionsforpligtelser, ved at begrænse produktionen, ved at investere i teknikker, som kun fører til, at CO2 og andre klimagasser bliver pumpet ned i undergrunden, men i øvrigt ikke fremmer nogen videre udvikling.
Det, vi skal hen til, er den dag, hvor vi har en vedvarende energiform, som på det økonomiske område kan tage konkurrencen op med netop olie, gas og kul.
Der er vi langtfra i dag.
Hvis man ser på det behov, der er for at subsidiere biogas, biomasse, vindenergi, termisk energi, bølgekraft osv. osv., er det evident, at vi er milevidt fra den dag, hvor der reelt er et alternativ, et prismæssigt, konkurrencemæssigt alternativ til olie og gas.
Og hvorfor er det så væsentligt at få den dag til at rykke tættere på i dag?
Det er det, fordi det er den eneste måde, hvor vi får de lande, der ikke har samme ressourcemæssige overskud og overflod som vi, til også at hoppe med på den bølge.
Vi kan ikke betale for, at Kinas industriproduktion skal overgå til vindmøller, vi kan ikke betale for, at Indien overnight eller over 50 år eller 41 år, som der har været talt om her i dag, skal gå over til at anvende biogas og biomasse, men vi kan overtale dem, hvis vi har et økonomisk argument.
Og det er det økonomiske argument, der skal være målestokken for alt, hvad vi foretager os.
Derfor vil den rette vej mod målet være: Lad nu være med at begrænse produktionen, lad nu være med at fokusere på, hvordan CO2'en i løbet af 1, 2, 3 eller 10 år kommer ned.
Lad os bruge alle de midler, der overhovedet kan findes, det være sig på de danske budgetter, hvor vi har fordoblet forskningsbevillingerne, det være sig på EU's budgetter, hvor så mange midler spildes til ingen verdens nytte; lad os bruge alle de ressourcer på at forske, på at udvikle, på at skabe det produkt, der rent faktisk økonomisk kan tage konkurrencen op med olie og gas.
Det kan være, det er alger, som man i flyindustrien i øjeblikket har nogle fantastisk spændende projekter i gang med at bruge som brændstof; det kan være, det er i forhold til elbiler; det kan være, det er noget, vi slet ikke kender i dag.
Det væsentlige er, at vi ikke låser os fast i noget, vi i dag ved ikke kan bringe os i mål.
Det væsentlige er, at vi ikke spilder midler på noget, vi ved ikke giver os det, vi gerne vil have.
Vi skal bruge ressourcerne dér, hvor vi får noget for dem.
Det er også den tilgang, som vi i Dansk Folkeparti har til debatten her i dag.
Vi vil ikke spændes for den ideologiske vogn, som klimadogmatikerne forsøger sig med, hvor overliggeren - hvis den overhovedet findes - i hvert fald er hævet op i dimensioner, som ingen sagkundskab overhovedet kan stå inde for, og hvor priser og økonomiske forhold er noget, man nærmest er umenneske, hvis man overhovedet vil forholde sig til.
Vi erkender, at klodens ressourcer er begrænsede, men vi erkender også, at vi er den del af kloden, som har fået det meste ud af de ressourcer, og derfor har vi også en forpligtelse til at gå foran, ikke bare ved at banke drivhusgasser ned, men ved at skabe et reelt håb om, at der en dag må komme et alternativ til netop fossile brændselskilder.
Det skal være vores bøn.
Det er der sandelig en række gode årsager til.
Det er helt klart, at hvis man ser på, hvordan både testmøller og almindelige møller på land har generet mennesker i årevis, så var det væsentligt at få lavet en langt bedre regulering i det, der nu hedder lov om vedvarende energi, som skaber nogle tålelige forhold for de mennesker, der bor i området.
Tidligere har man, i øvrigt på grund af EU-regler, været pålagt at tage hensyn til frøer og buske og naturforhold.
Nu har vi fået sat det ind, at man også skal tage hensyn til mennesker.
Det synes jeg egentlig er en meget sympatisk ændring, som jeg i øvrigt konstaterede at Socialdemokraterne arbejdede voldsomt imod.
Men det er et argument for, hvorfor vi er med i energiaftalen.