Morten Østergaard (RV), 2011-02-08:
Bølgerne går højt i debatten, men når jeg står her nu, er det jo et udtryk for, at der alligevel er et godt kollegialt samarbejde på tværs af partierne, idet jeg skal takke ordførerne fra Dansk Folkeparti, fra SF og fra Det Konservative Folkeparti for, at jeg kan få lov til at træde ind her lidt før min plads i køen, så jeg samtidig også kan leve op til mine familiære forpligtelser, inden vuggestuen lukker her ved 17-tiden.
Så tak for det.
Men også tak til Liberal Alliance, som jo har rejst debatten her.
Jeg synes, det er dejligt at se, at partiet i modsætning til, hvad man siger udadtil, jo egentlig prioriterer diskussionen i Folketingssalen og værdsætter det parlamentariske arbejde.
For det er næppe med en forhåbning om, at det bliver vedtaget, at man her kort tid efter sidst at have fremsat det nu fremsætter forslaget igen.
Men det må jo skyldes, at man synes, at også det, der foregår i Folketingssalen, og diskussionen er relevant og interessant, og jeg vil gerne hilse velkommen, at man på den måde måske er i gang med at tilbagevise det, som finansministeren efter finanslovforhandlingerne betragtede som en slags partimæssig umodenhed.
Men alle kender jo Det Radikale Venstres grundsynspunkt.
Vi har foreslået efterlønnen afskaffet mange gange, også dengang vi var relativt få, der mente det.
Vi foreslår, at efterlønnen udfases over 10 år, sådan at man hæver efterlønsalderen med ½ år de næste 10 år, og det gør vi, fordi vi kan se, at alternativet er værre.
Det er for så vidt en smuk tanke, at folk kan få et statstilskud for at trække sig tilbage fra arbejdsmarkedet, når de er 60 år eller lidt ældre, men pointen her er jo, at det koster en ordentlig bunke penge.
Den situation, vi kommer til at stå i nu, når de store årgange går på pension, er altså, at finanserne ikke hænger sammen, og derfor er alternativet til en udfasning af efterlønnen konkrete nedskæringer i kernevelfærden – altså at der bliver længere mellem pædagogerne i daginstitutionerne, flere elever i klasserne i folkeskolen, aflyste operationer, fordi der hverken er læger eller sygeplejersker klar til at ordne det på hospitalerne, og længere mellem badet for de plejekrævende ældre, som ikke kan få den hjemmehjælp, som de har behov for.
FOA, Fag og Arbejde, har jo selv i deres fremskrivning med en gennemsnitlig tilbagetrækningsalder for deres medlemmer på 61 år vurderet, at op til en tredjedel af alle landets hjemmehjælpere vil trække sig tilbage fra arbejdsmarkedet frem mod 2019
De skal så altså findes en andet sted i det danske samfund, som over en bred kam aldres.
Derfor er vores synspunkt klart.
Vi ønsker efterlønnen udfaset, fordi vi synes, alternativet er langt værre.
Men vi er også klar over, at det kommer til at ske i et bredt samarbejde i Folketinget.
Vi er jo medlem af velfærdsforligskredsen og kan heller ikke støtte beslutningsforslaget, som det ligger her, fordi vi altså er bundet af det forlig.
Jeg tror, at det er fair at sige, at hvis der skal ske noget på det her område, vil det skulle ske i et bredt samarbejde.
Sådan var det jo i 1998, da Nyrupregeringen ændrede efterlønnen.
Det var jo – lidt underholdende – hr. Anders Samuelsen, der på det tidspunkt var arbejdsmarkedsordfører for Det Radikale Venstre og vel nærmest i egen forståelse var en slags chefarkitekt bag efterlønsforliget i 1998, som bravt i den radikale hovedbestyrelse, hvor jeg netop var blevet medlem, forsvarede, at dette forlig nu var den endegyldige løsning på efterlønnens udfordringer.
Med en hård kamp mod bl.a. hr. Anders Samuelsen lykkedes det os jo at overbevise om, at efterlønnen ikke var svaret på alle tidens udfordringer, og derfor skiftede partiet mod hr. Anders Samuelsens ønske altså senere holdning og begyndte at gå ind for efterlønnens afskaffelse.
Derfor er det, at vi med stor fasthed i stemmen siger, at der også bliver tale om og behov for, at Folketingets partier kravler op af skyttegraven og samles om en bred aftale, der kan sikre dansk økonomi.
For virkeligheden er jo, at det hverken er nok at afskaffe efterlønnen, som regeringen foreslår, eller at arbejde mere, så det giver et samlet provenu på 15 mia. kr., som Socialdemokratiet og SF foreslår.
Derfor er det ikke et spørgsmål om den blå eller den røde plan, men et spørgsmål om at finde en fælles løsning på de udfordringer.
Hvis vi holder hinanden i skakmat og ikke kan finde flertal for noget, som det er tilfældet lige nu, så vil det altså betyde, at regningen bliver sendt videre til daginstitutionerne, til folkeskolerne, til de plejekrævende ældre og til hospitalerne.
Det tror jeg ikke der er nogen af os der har lyst til og ikke nogen der kan være tjent med.
Men vi vil også appellere til, at vi, selv om valgkampen er nært forestående, også holder fast i, at det er af væsentlig betydning, at vi kan have et bredt samarbejde om de her meget store økonomiske udfordringer, som vores land står over for.
Derfor håber vi og tror vi, at vi kan gentage succesen fra 1998 og fra 2006, når vi kommer på den anden side af et folketingsvalg og der forhåbentlig er en bedre stemning i Folketinget.