Christian Friis Bach (RV), 2014-01-21:
Tak for det.
Da jeg i november var i Afghanistan, mødte jeg i Helmand lige efter hinanden først de danske politifolk, der træner deres afghanske kollegaer, og derefter en række landmænd, der med dansk støtte producerede de største blomkål, jeg længe har set, og i øvrigt en række andre afgrøder.
Det er jo virkelig stabilisering i verdens skrøbelige lande – sikkerhed og udvikling må gå hånd i hånd: politi, landmænd, soldater, skolelærere og sygeplejersker.
Og det skal ske med et stærkt nationalt ejerskab.
Det er det solide budskab i redegørelsen og i Danmarks nye politik for sammentænkte stabiliseringsindsatser i verdens brændpunkter.
Det er en politik, der læner sig op ad principperne i den internationale dialog om fredsopbygning og statsopbygning, for det er præcis det, det handler om: Man skal bygge en fred, og man skal bygge en stat på samme tid.
Redegørelsen om sikkerhedspolitik er derfor ikke alene en redegørelse om trusler og terror og om krudt og kugler, men om den bredspektrede indsats for diplomati, udvikling og sikkerhed.
Den afspejler, at vi ikke længere må tænke i siloer og klassiske søjler i FN og i det internationale samfund, men skal tænke i synergi og sammenhæng i indsatsen, og det er hele forudsætningen for stabilitet og sikkerhed.
Redegørelsen viser, at regeringen er kommet langt.
Der er i den grad både styrke og sammenhæng i dansk udenrigspolitik, vil jeg sige til hr. Søren Pind.
Redegørelsen viser også, at FN og det internationale samfund er kommet langt.
Men den viser også, at der er langt igen.
Det er en debat, som Danmark allerede løfter og fremadrettet også skal løfte i både FN, EU og NATO.
Vi skal derfor fortsætte indsatsen for at skabe sammenhæng i stabiliseringsindsatsen.
Særlig afgørende bliver det i år 2014 selvfølgelig i Syrien, i Afghanistan.
I Syrien går det rigtig skidt, og der er meget langt igen, men Danmark har været helt i front – vil jeg igen sige til Venstre – med at få fjernet de kemiske våben, i front med at støtte de moderate kræfter i den syriske opposition, i den humanitære indsats og er nu aktivt med i forhandlingerne om en fredsløsning.
2014 må og skal blive året, hvor konflikten bliver stoppet, og der er kun ét håb, én proces at klynge sig til – der er ikke nemme smutveje, vil jeg sige til hr. Søren Pind.
Det er Genève II-processen, der starter i disse dage, vi må sætte vores lid til.
Det skal forhandles, freden skal forhandles.
Afghanistan bliver også afgørende, som redegørelsen afspejler. Det internationale samfund skal fastholde et stædigt engagement, og Afghanistan skal selv levere.
Vi skal lære af de fejl, der skete med tilbagetrækningen fra Irak.
Der er brug for, at vi står sammen om at garantere den fremtidige sikkerhed og udvikling.
Der skal sikres finansiering til de afghanske sikkerhedsstyrker, og den afghanske regering skal fortsætte udviklingen af et mere effektivt politi og militær, og vi skal have skabt en fælles, stærk ramme i form af en bilateral sikkerhedsaftale mellem Afghanistan og USA og en status of forces agreement med NATO.
De aftaler skal på plads hurtigt.
Der er brug for stædighed og sammenhæng.
Det skal vi huske nu i Somalia, hvor de afrikanske styrker i AMISOM med stort mod og desværre store tab har skabt en skrøbelig sikkerhed, og i Mali, hvor først den franskledede intervention og siden AFISMA og MINUSMA har genskabt sammenhængen og sikkerheden.
Nu skal der investeres i nationale sikkerhedsstyrker i Mali og Somalia.
I Mali er EU-træningsmissionen i gang – desværre uden dansk deltagelse på grund af det danske forsvarsforbehold – og i Somalia er der også initiativer i gang.
Men politiet er for svagt, og militæret er for svagt.
Soldaterne står med forskellige uniformer, udstyr og kulturer.
Der er brug for en samlet og styrket indsats, og netop den type indsats skal være en central fremtidig prioritering for både EU og NATO.
Og så skal den kombineres med initiativer som det danske Sahelprogram med dialog og forsoning, sikkerhed og bekæmpelse af ekstremisme og kriminalitet – sammenhæng og synergi.
Ikke mindst må det anerkendes, at Den Afrikanske Union på historisk vis forsøger at tage hånd om sikkerheden på det afrikanske kontinent.
Det viser betydningen af regionale organisationer, strategiske partnerskaber i fremtidens sikkerhedspolitik – igen en vigtig udfordring for både EU og NATO.
Endelig vil jeg kort nævne redegørelsens beskrivelse af forholdet til vores nabolande mod øst og syd.
Mere for mere-linjen i den europæiske naboskabspolitik skal udbygges, og her må kortsigtede økonomiske hensyn ikke blokere for den langsigtede vision om fred og stabilitet i Europa og demokrati og fremskridt for Europas borgere.
Danmark skal presse endnu mere ihærdigt på for, at EU aktivt og konstruktivt rækker hånden ud mod nabolandene mod øst og syd.
Den sikkerhedspolitiske redegørelse ser på fortiden, men tegner en klar linje til fremtidens indsats i Europa, i verden – en stærk dansk indsats for fred og fremgang, en indsats, der bygger på sammenhæng og synergi i sikkerhedspolitikken.
Og det er til gavn for verden og til gavn for Danmark.
Tak for ordet.