Lone Dybkjær (RV), 2008-12-04:
Jeg vil godt starte med at takke Enhedslisten for at have stillet forespørgslen.
Man kan rolig sige, at den er blevet endnu mere aktuel, end da Enhedslisten rejste den, fordi vi efterfølgende har fået et eksempel på, at der er anvendt ulovlig tvang, hvilket selvfølgelig er fuldstændig uacceptabelt - men spørgsmålet om tvang skal jeg i øvrigt vende tilbage til.
Jeg vil også godt takke for besvarelserne fra de to ministre, og i modsætning til visse andre vil jeg egentlig også godt takke fru Özlem Sara Cekic for hendes meget engagerede indlæg her.
Jeg betragter det ikke sådan, at alt er godt i udlandet, men at man måske godt kan hive nogle erfaringer ind fra udlandet.
Det er vi altså ikke specielt gode til her i Danmark, skulle jeg hilse og sige.
Der er det her geniale ord, som jeg tror at visse her kender - men nu må man ikke henvise til formanden - med Danmark som foregangsland, og det er indimellem en belastning, for det er altså ikke alle steder, at vi er et foregangsland, og jeg tror da, at vi på det her område også kan lære noget.
Jeg skal ikke gå i detaljer, men bare sige, at det var sådan, jeg oplevede indlægget, og det syntes jeg da var rigtig dejligt at høre.
Den tidligere statsminister i Norge Kjell Magne Bondevik meddelte for en del år siden, at han havde en depression, og derfor ansøgte han om 3 måneders orlov fra sit statsministerjob.
Det fik han faktisk, og jeg skal love for, at det gav genlyd - overalt i verden, vil jeg næsten sige, men da ikke mindst i Danmark.
Helt ærligt: Uanset hvilken statsminister vi havde, tror jeg ikke, at det er en specielt tænkelig situation, at man her i Danmark kunne have en statsminister, der sagde: Jeg har en depression, jeg vil gerne have orlov i 3 måneder.
Det synes jeg næsten ikke at man kan forestille sig, og det viser nok noget om vores holdning til det her område, om vores holdning til sindslidende, og det er bl.a. den holdning, der skal ændres.
Det betyder også, at når man starter den diskussion, er der rigtig mange følelser, der kommer frem, herunder selvfølgelig også de meget hårde følelser - og med hårde mener jeg skyld og skam, og hvad der i øvrigt har været nævnt her - som man får, og som man ikke kan undgå at få, hvis man har en pårørende, der i den sidste ende har taget sit eget liv.
Man kan næsten sige tværtimod, for det kan måske også gøre det lettere for familierne at tage fat og måske komme ud over det og komme igennem den sorg, som det er for rigtig, rigtig mange familier at have en pårørende sindslidende, der er død.
Det skal så føre mig frem til nogle af de forslag, som er helt nødvendige på det her område, og først og fremmest er det selvfølgelig nødvendigt med tilstrækkelige ressourcer.
Man kan rolig sige, at det her område, også på grund af vores holdning, ikke har været prioriteret, og det er fuldstændig afgørende, at vi får det opprioriteret, herunder altså også at der sættes ressourcer af til det.
Og navnlig én ting vil jeg sige, og det er jo så henvendt til regeringen: Arbejdskraftmangelen er der, og den bliver dramatisk, hvis ikke vi gør noget i de kommende år, for så bliver det altså sådan, at vi stort set ikke kan lave en ordentlig indsats, og så kan det begynde at gå rigtig galt.
Vi skal gøre os klart, at der er mange forskellige former for sindslidelser, og at man ikke kan lave nogen former for standardbehandling.
Der er selvfølgelig grupper, der er mere eller mindre ens, men sådan en ensartet behandling kan man ikke lave.
Så vil jeg, da jeg kan se, at tiden er ved at løbe, også nævne, at det er fuldstændig afgørende med en tidlig behandling.
Og så er det afgørende, at vi sætter ind på det, der måske er det mest alvorlige problem for de fleste af dem, der er ramt af sindslidelser, nemlig ensomheden.
Derfor er det fuldstændig afgørende, at der faktisk er en person, man kan få fat i 24 timer i døgnet - professionel eller ikke professionel, det tror jeg ikke er så afgørende, men at man kan få en at tale med, og i den sammenhæng er det selvfølgelig også, som fru Vivi Kier har været inde på, nødvendigt at udarbejde en handlingsplan for den enkelte, sådan at der kommer mening i forløbet.
Så skal jeg bare til sidst om tvang sige, at jeg ikke synes, at det er acceptabelt at anvende tvang, og jeg synes ikke, at spørgsmålet handler om piller eller fysisk tvang.
Altså, det er ikke for mig det, det drejer sig om.
Det, det drejer sig om, er, at vi nu må se at få diskuteret hele det her tvangsbegreb, og jeg tror ikke, at vi er særlig langt fremme på det her område.
Jeg tror, at vi anvender tvang alt for meget, både i medicinsk sammenhæng og i fysisk sammenhæng, og der tror jeg at vi kunne have glæde af at inddrage nogle erfaringer andre steder fra.
Jeg skal derfor opfordre ministrene til, at vi får en diskussion med nogle fagfolk, nogle, der også er involveret i det her spørgsmål, sådan at vi bliver klædt bedre på til en diskussion om, hvor det er nødvendigt med tvang, og hvor det ikke er nødvendigt, og hvor det simpelt hen er, fordi der ikke er personale nok, at man griber til de midler.