Vivi Kier (KF), 2011-05-26:
Egentlig kan man blive helt bekymret ved at skulle starte den her debat om et beslutningsforslag, hvor jeg indtil nu kun har hørt positive ordførertaler, men det kan jeg forstå sådan set også er ret slemt – man bliver angrebet ret meget.
Det er en meget krænkende begivenhed, og det er ofte også en begivenhed, som sætter sig spor resten af livet hos offeret, og derfor er det naturligvis også noget, som man både retspolitisk, straffemæssigt og sundhedsmæssigt skal se ganske, ganske alvorligt på.
Derfor vil jeg gerne takke forslagsstillerne for at have rejst debatten om ofres muligheder efter en voldtægt.
Jeg er ikke enig i alle de punkter, der er skitseret i forslaget, men jeg er helt enig i, at vi skal se mere generelt på, hvordan vi kan forbedre den nuværende indsats.
Også jeg vil derfor gerne kvittere for ministerens meget positive tilkendegivelse – synes jeg – her fra talerstolen om at ville nedsætte en arbejdsgruppe, der skal se på hele området, på faglige input i forhold til den nuværende indsats og også på, hvordan vi kan forbedre indsatsen, og som tager udgangspunkt i de punkter, der er fremsat i dagens beslutningsforslag.
Her vil jeg også gerne sige, at som politiker er jeg meget åben for, om der skulle være nogle andre tiltag, som vi ikke lige har evnet at se, og som forslagsstillerne ikke har evnet at se – det er også vigtigt, at vi får dem med.
For jeg tror, det er relevant, at vi får kigget på de store forskelle, vi jo kan se der eksisterer mellem de forskellige regioner, og det er især relevant, at vi får inddraget de erfaringer, der er gjort, siden man oprettede voldtægtscentrene tilbage i 1998.
Jeg er meget optaget af de store forskelle i tidsfrister.
Det kan som offer være meget svært at henvende sig hurtigt, og jeg ønsker især, at tidsfristen gøres ensartet og gerne meget lang.
En del ofre henvender sig slet ikke til politiet som den første instans, de henvender sig heller ikke til landets voldtægtscentre, men landets offerrådgivninger får ofte henvendelser, især fra pårørende, og de meget, meget dygtige frivillige medarbejdere i alle landets offerrådgivninger henviser til de muligheder, der er, og til voldtægtscentrene.
Og derfor er det rigtig vigtigt, at der er en meget lang tidsfrist, så offeret ikke føler sig – i gåseøjne – negligeret ved blot at blive henvist til egen læge.
Selv om det så kan være svært at finde brugbare dna-spor efter få dage, må det ikke være det afgørende for, at offeret ikke kan modtage en særlig omsorgsfuld behandling.
Jeg synes derfor, det er meget vigtigt at få en faglig vurdering af de forslag, der er skitseret i det her beslutningsforslag, og af den hidtidige indsats.
Men så må jeg nødvendigvis sige, at jeg altså også har brug for at få sat de faglige input i forhold til økonomien bag det her forslag, for jeg kan jo se, at det kræver nogle flere tiltag, og det ved vi koster penge.
Og uanset hvad andre måtte synes, så er jeg medlem af et økonomisk ansvarligt parti, og jeg kan jo ikke sige ja til noget, før jeg har set økonomien bag det.
Og er det ikke ærgerligt at stå og sige ja til 10 mio. kr., hvis det rent faktisk var 12 mio. kr., der ville gøre, at vi fik den helt store, fantastiske, forkromede indsats?
Jeg forventer selvfølgelig, at ministeren, som har lovet at ville nedsætte en arbejdsgruppe, løbende orienterer os som politikere, så vi kan følge med i, hvad der sker.
Af de to grunde kan jeg så ikke stemme ja til forslaget, men jeg vil sige, at jeg synes, det er et meget, meget positivt forslag, og jeg synes, det er vigtigt, at vi tager hul på debatten.
Og hvis man ikke selv har overskud til at reagere, vil jeg kraftigt opfordre alle pårørende til voldtægtsofre til at henvende sig hos landets offerrådgivninger og voldtægtscentre, som findes i hele landet, for vi må og kan aldrig nogen sinde acceptere seksuelle overgreb.