Lars Barfoed (KF), 2010-04-09:
Jeg tror, at vi ser meget forskelligt på det.
Mit udgangspunkt er, at forbrugerne selv må påtage sig et ansvar for de dispositioner, de foretager, og også er i stand til det.
Jeg mener sådan set ikke, at staten nødvendigvis skal være barnepige på den måde, at vi skal gå ind og lave lovregler på alle mulige områder.
Jeg har en tiltro til, at folk selv er i stand til at vurdere, om det er fornuftigt at indgå en handel eller det ikke er fornuftigt at indgå en handel, og dermed også tage konsekvenserne af, at man har indgået en bindende aftale.
Jeg er heller ikke enig i, at det er forvirrende, som reglerne er i dag.
De er faktisk meget klare: Aftaler er bindende, medmindre man af særlig grund har fastsat noget andet.
Det ville imidlertid blive meget forvirrende, hvis man fulgte beslutningsforslaget, for så ville det lige pludselig være sådan, at vi ikke længere kan sige, at vi har et grundprincip om, at en aftale er en aftale og dermed bindende, for så ville det jo i almindelighed være sådan, hvis man handlede i almindelige forretninger, at man kan fortryde aftalen, medmindre det er nogle varer, der er letfordærvelige, og så må man til, når man er ude at handle, at indlægge alle sådanne vurderinger om, hvad man kan levere tilbage, og hvad man ikke kan levere tilbage.
Og hvad bliver så det næste?
Hvis man f.eks. som forbruger indgår en aftale med en håndværker, er det så bindende?
Eller skal det heller ikke længere være bindende, fordi Socialdemokratiet ikke har tiltro til, at folk kan være deres ansvar voksent og selv kan træffe beslutninger og tage ansvaret for dem?
Dette beslutningsforslag pålægger regeringen senest den 1. december 2010 at fremsætte et lovforslag om at indføre en generel 14-dages-fortrydelsesret ved almindelige forbrugerkøb, sådan som vi jo kender det i dag fra aftaler om fjernsalg og aftaler indgået uden for fast forretningssted.
Forslagsstillerne begrunder forslaget med, at forbrugerne efter gældende ret ikke har krav på nogen fortrydelsesret ved almindelige køb i fysiske butikker.
Det er imidlertid meget udbredt, at forretninger vælger at give forbrugerne en fortrydelsesret inden for bestemte frister.
Det er en service, der kan variere fra butik til butik med hensyn til fristens længde og beføjelsens indhold, og efter forslagsstillernes opfattelse er det forvirrende for forbrugerne, som kan have den opfattelse, at der er tale om lovsikret ret til at fortryde et køb.
Efter forslagsstillernes opfattelse er der med de erhvervsdrivendes udbredte brug af fortrydelsesret skabt en forventning hos forbrugerne om, at der eksisterer en eller en form for lovbestemt fortrydelseseller bytteret, hvilket ifølge beslutningsforslaget kan begrunde, at der indføres en generel lovbestemt fortrydelsesret og dermed ensartede og klare regler, så forbrugerne ved, hvad de har at holde sig til.
Lad det straks være sagt, at regeringen er fuldstændig enig med forslagsstillerne i, at der skal gælde klare og ensartede regler.
Det gælder ikke alene på forbrugerområdet; det gælder sådan set på alle områder.
Man kan spørge: Hvad er det så, der gælder på det her område?
Det spørgsmål kan besvares meget enkelt.
Heri ligger, at en indgået aftale er bindende for begge parter.
Der gælder altså ikke i dansk ret nogen almindelig fortrydelsesret, ligesom der heller ikke gælder nogen almindelig ombytningsret.
Mere ensartede og mere enkle regler end det gældende udgangspunkt kan man næsten ikke forestille sig.
Efter regeringens opfattelse er det gældende retlige udgangspunkt om, at en aftale er en aftale, et meget vigtigt princip.
Det er et princip, som ligger til grund for hele den måde, hvorpå vi har opbygget og indrettet det danske samfund, det danske samfunds økonomi og handlen i Danmark.
Efter regeringens opfattelse bør princippet om aftalers bindende virkning derfor også kun fraviges på områder, hvor der gør sig nogle helt særlige forhold gældende.
De helt særlige forhold, som kan begrunde en fravigelse af princippet om aftalers bindende virkning på forbrugerområdet i form af en lovbestemt fortrydelsesret, er jo af lidt forskelligartet karakter. For det første kan navnlig kompleksiteten forbundet med og de økonomiske konsekvenser af en forbrugers køb af et formuegode i nogle helt særlige tilfælde begrunde en fortrydelsesret.
Netop de forhold begrunder, at en køber af fast ejendom, når denne hovedsagelig er bestemt til beboelse for køberen, efter reglerne i lov om forbrugerbeskyttelse ved erhvervelse af fast ejendom kan fortryde købet, hvis denne senest seks hverdage efter aftalens indgåelse skriftligt underretter sælgeren om det.
Fortrydelsesretten er betinget af, at køberen inden for 6-dages-fristen betaler en godtgørelse på 1 pct. af købesummen til sælgeren.
For det andet kan de forhold, som en forbrugers indgåelse af en aftale sker under, i særlige tilfælde begrunde en lovbestemt fortrydelsesret.
Forbrugeraftalelovens regler om fortrydelsesret, som der er henvist til i beslutningsforslaget, og som jeg om et kort øjeblik skal vende tilbage til, er udtryk for netop det.
Ud over de nævnte områder om en lovbestemt fortrydelsesret kan der selvfølgelig også være nogle andre grunde til, at udgangspunktet om aftalers bindende virkning må fraviges.
De situationer, som her er nævnt, og flere til er reguleret i aftaleloven.
Jeg vil så lige vende tilbage til forbrugeraftalelovens regler om fortrydelsesret, som ifølge beslutningsforslaget altså skal udvides til at omfatte alle forbrugerkøb.
Ifølge forbrugeraftaleloven gælder der for bestemte typer aftaler, som jeg tidligere har nævnt, en lovbestemt fortrydelsesret for forbrugeren.
Denne fortrydelsesret gælder med hensyn til aftaler indgået ved fjernsalg og visse aftaler indgået uden for fast forrentningssted, og reglerne er som nævnt begrundet i de særlige forhold, som de nævnte aftaler bliver indgået under.
Forbrugere, som indgår en fjernsalgsaftale med en erhvervsdrivende, f.eks. ved at købe varer over internettet eller pr. postordre, vil jo, i modsætning til hvad der gælder for køb af varer i en forretning, typisk ikke kunne bese den vare, som aftalen vedrører.
På den baggrund er det fundet rimeligt, at forbrugeren ved at tilbagelevere det modtagne kan fortryde sit køb, uanset hvad årsagen til det så måtte være.
Også ved visse køb uden for et fast forretningssted, f.eks. hvor forbrugeren indgår en købsaftale ved et såkaldt homeparty eller i forbindelse med en udflugt arrangeret af den erhvervsdrivende, er der – i sammenligning med normale køb i en forretning – en risiko for, at forbrugeren indgår en aftale, som ikke er tilstrækkelig velovervejet, og som forbrugeren under normale omstændigheder måske ikke ville indgå.
Det karakteristiske i den forbindelse er den ulighed, som kan bestå mellem de to aftaleparter, altså, den erhvervsdrivende, som, om man så må sige, styrer slagets gang, og forbrugeren, som bliver overrasket, ja, måske ligefrem overrumplet over at skulle tage stilling til et tilbud på et usædvanligt sted.
På dette særlige område er det derfor fundet rimeligt at fravige det grundlæggende udgangspunkt om, at en aftale er bindende, så forbrugeren ved at tilbagelevere det modtagende kan fortryde sit køb, uanset hvad årsagen til det måtte være.
Netop fordi der er tale om et brud med udgangspunktet om aftalers bindende virkning, har fortrydelsesretten efter aftaleloven et relativt snævert anvendelsesområde.
Er en aftale indgået på et offentligt sted, f.eks. en messeudstilling som et almindeligt kontantkøb, det vil sige, hvor varen og købesummen er udvekslet samtidig med aftalens indgåelse, gælder fortrydelsesretten således ikke.
Det skyldes, at forbrugeren ved sådanne køb, der har stor lighed med et almindeligt forbrugerkøb i en forretning, har lettere ved at overskue konsekvensen af den aftale, som bliver indgået.
De særlige hensyn, som begrunder forbrugeraftalelovens regler om fortrydelsesret ved fjernsalgsaftaler og aftaler indgået uden for fast forretningssted, gør sig efter regeringens opfattelse ikke gældende ved et almindeligt køb i en forretning.
Tværtimod, fristes jeg næsten til at sige, for
udvidede man det nuværende anvendelsesområde for forbrugeraftalelovens fortrydelsesret til at gælde forbrugerkøb sådan helt generelt, selv om der ikke er særlige forbrugerbeskyttelseshensyn, som tilsiger det, ville man meget nemt sende et signal til forbrugerne om, at de uden omtanke for deres behov og økonomiske formåen frit kan indgå aftaler om køb, for de kan jo altid fortryde det bagefter.
Det er der vel ikke nogen af os, der ønsker.
En lovbestemt generel fortrydelsesfrist vil efter regeringens opfattelse også kunne risikere at få økonomiske konsekvenser for de erhvervsdrivende og dermed – i form af højere priser – også negative konsekvenser for forbrugerne.
Jeg kan godt se, at man i beslutningsforslaget har anført, at der kun kan forventes en svag stigning i antallet af tilfælde, hvor forbrugerne vil fortryde deres køb, ligesom de erhvervsdrivende med de muligheder for bytte- og returret, som i dag tilbydes forbrugerne, må antages, skriver man, allerede at have indkalkuleret de økonomiske konsekvenser, som en gennemførelse af forslaget vil medføre.
Jeg ved ikke, hvad forslagsstillerne bygger den antagelse på.
Under alle omstændigheder er det en antagelse, som regeringen må opfatte som meget usikker.
Mange erhvervsdrivende tilbyder jo i dag forbrugerne en mulighed for uden nogen nærmere begrundelse at få pengene tilbage, hvis de tilbageleverer det, der er købt.
Andre erhvervsdrivende tilbyder i den samme situation at udstede et tilgodehavendebevis, mens andre igen overhovedet ikke tilbyder nogen retur- eller bytteret.
For bl.a. de erhvervsdrivende, som ikke tilbyder returret, og for de mindre erhvervsdrivende helt generelt må der derfor antages at være en risiko for, at det vil have mærkbare konsekvenser, hvis vi gennemfører forslaget om en generel fortrydelsesret, idet de erhvervsdrivende jo ikke vil vide, hvad det er for nogle varer, der er på lager, og hvilken likviditet de har.
Øgede omkostninger for de erhvervsdrivende må nødvendigvis betyde højere priser for forbrugerne.
Efter regeringens opfattelse må man heller ikke underkende, at den bytte- og returret, som i dag tilbydes forbrugerne på frivillig vis, jo er et konkurrenceparameter, som de erhvervsdrivende har.
Der er tale om et konkurrenceparameter, som det er værd at værne om, bl.a. fordi det indebærer, at forbrugerne allerede i dag kan vælge at foretage deres køb hos erhvervsdrivende, som på frivillig basis tilbyder en returret, herunder mange steder en returret, der går væsentlig ud over de 14 dage.
Endelig finder jeg anledning til at pege på det mere principielt betænkelige i, at det som begrundelse for forslaget bliver angivet, at forbrugerne har en forventning om, at der består en generel fortrydelsesret ved alle køb.
Tænk, hvis vi på alle de områder, hvor personer måtte gå ud fra den ene eller den anden retstilstand, sætter os til at indfri de forventninger, selv om der ikke er nogen vigtige grunde, der tilsiger det.
Det kunne meget let bringe os i uføre.
Efter regeringens opfattelse må det afgørende som nævnt være, om der er nogle særlige forbrugerbeskyttelseshensyn, der taler for at fravige det grundlæggende princip om aftalers bindende virkning ved forbrugeres almindelige køb fra faste forretningssteder.
Det er der efter regeringens opfattelse altså ikke tale om, og derfor kan regeringen ikke støtte beslutningsforslaget.