Lone Dybkjær (RV), 2010-05-04:
Det er jo ikke, synes det mig, så længe siden, at vi havde diskussionen om et andet hjørne af den her problemstilling, men jeg har ikke fået det slået efter.
I dag drejer det sig altså mere om bandekriminalitet og om, hvad vi stiller op med den.
For det første vil jeg sige, at jeg glæder mig rigtig meget til at se, hvad der kommer ud af den forskning, der er igangsat.
For jeg tror, at det er en af forudsætningerne for, at vi kan lave en fornuftig handling og fornuftige handleplaner på det her område, at vi finder nærmere frem til, hvad det er for nogle mønstre og mekanismer, der gør sig gældende i bandestrukturerne, og navnlig at vi finder frem til, hvordan vi får trukket medlemmerne ud.
Jeg tror, at vi alle sammen har en eller anden fornemmelse af, hvad det er, det drejer sig om – et tilhørssted og den type ting – men man kan jo håbe på, at der i forbindelse med det forskningsarbejde også kommer nogle nye ting frem.
Så hvis vi kan lære noget der, vil det derfor være godt, men en social sammenhæng er der trods alt givetvis, formentlig også en uddannelsesmæssig sammenhæng.
Så er der spørgsmålet om de nationale exitprogrammer.
Jeg ved ikke, om man kan lave handleplaner på det her område, men det er i hvert fald vigtigt, at man sikrer sig, at der er exitprogrammer for de enkelte, der er kommet i fængsel, altså individuelle exitprogrammer.
Det gælder selvfølgelig også individuelt for bandemedlemmer.
Der er vel ingen grund til at tro, at det skal være de samme programmer, der skal virke for alle medlemmer af banderne, og slet ikke når det har så stort et omfang, som det har i dag.
Men vigtigst af alt, som andre også har været inde på, er det naturligvis, at vi får lavet en fornuftig forebyggelse.
Jeg tror ikke, at det, der har været sat ind indtil videre, er nok.
Regeringen har trods alt været rimelig fokuseret på straf og knap så meget på forebyggelse.
Det er formentlig også, fordi det er langt sværere, det kræver et samarbejde mellem mange forskellige myndigheder, og det gør selvfølgelig, at det er sværere at sætte i gang.
Som andre også har været inde på, er det klart, at det nu vil være et vigtigt element også at få Kriminalforsorgen ind i billedet i højere grad, end vi hidtil har haft.
Det kan også være vigtigt at få den analyse, som Kriminalforsorgen skal lave, og som formentlig skal være færdig til august, så vidt jeg husker, sådan at vi kan se, om der er de nødvendige ressourcer.
Jeg er for så vidt enig med ministeren i, at man ikke bare kan sige flere ressourcer, flere ressourcer, flere ressourcer.
På den anden side må jeg sige, at vi jo ikke kan give flere midler til politiet og dommerne, så vi får flere dømt, og forlænge straffene og nedsætte alderen for straf, uden at det har en konsekvens for Kriminalforsorgen.
Det er jo ren logik.
Derfor kan det godt være, at vi er nødt til at kigge på, om der er ressourcer nok i Kriminalforsorgen.
Der er jo ingen som helst tvivl om, at jo flere muligheder man får i fængslerne for at få de enkelte indsatte på rette spor, jo billigere er det for så vidt.
Og det bliver så målt på, om den her tilbagefaldsprocent kan komme nogle procenter ned.
Kan den det, vil det være værdifuldt, også økonomisk set.
Derfor er det meget vigtigt, at vi prøver at se, hvad det vil betyde, hvis vi får en tilbagefaldsprocent, der er noget mindre end den, vi har i dag, i forhold til at vi sætter mere ind på arbejdet i fængslerne.
Der er der jo desværre skåret ned.
Det er ikke sådan, at vi kan sige, at der er tilstrækkelige ressourcer til at hjælpe den enkelte i et fængsel på vej med uddannelse, og hvad ved jeg.
Så kommer hele tiden balancen over for dem, som nu engang ikke er kriminelle.
Skal de kriminelle have meget?
Men jeg tror i hvert fald, at vi vil få glæde af at få lavet en stærk indsats for at prøve at forhindre tilbagefald i så høj grad som overhovedet muligt.