Per Stig Møller (KF), 2009-04-02:
Jamen lad mig da indledningsvis takke for forespørgslen.
Det er da utrolig relevant at diskutere situationen i Mellemøsten, for det er jo en krudttønde, og selv om Israels angreb og de større kamphandlinger i Gaza synes afsluttet, så er raketangrebene ind i Israel jo ikke afsluttet.
Så alt synes at være ved at være afsluttet, men det er ikke afsluttet.
Når jeg får at vide, at vi nu er ved at nå til en fælles forståelse af, at konflikten ikke kan løses af parterne alene, så kan det da vist egentlig kun være fru Pernille Frahm, der først er begyndt at forstå det, for vi har jo i årevis arbejdet internationalt for at få parterne til at finde en forståelse.
Den danske regering var jo med til at lave køreplanen for fred i 2002, og den blev jo netop udformet, fordi det internationale samfund havde en forståelse af, at det ikke var noget, parterne så ud til at kunne løse alene.
Så hvis SF skulle tage æren for, at man er ved at nå til en fælles forståelse internationalt, så er jeg noget forbløffet, men jeg er da glad for, at SF er ved at nå til en forståelse af det. Så nævner man hærens overgreb - og det kender jeg fru Pernille Frahm godt nok til at gøre, men derfor er jeg også lidt forbløffet over, at SF vil tilslutte sig det senere forslag til vedtagelse, men det er jo altid godt, at så mange som muligt tilslutter sig den position, regeringen har - og jeg tager også afstand fra de overgreb, der måtte finde sted fra hærens side, og derfor går jeg også ind for en FN-undersøgelse.
Hvis der bl.a. bruges fosforbomber, så må de ikke bruges mod civile.
Så det er fint nok, at FN vil lave en undersøgelse.
Men så savner jeg jo faktisk, at fru Pernille Frahm også har en forståelse for, at der må være en balance i situationen, for hvad med Hamas' overgreb?
Hamas begår ganske voldsomme overgreb mod civilbefolkningen på den palæstinensiske side i Gaza, og har lavet et lejrsamfund, som jo nærmest er totalitært.
Det nævnes ikke i den tale, men det må vi da også tage fat i.
Der nævnes heller ikke, at Hamas jo faktisk stadig væk sidder med en tilfangetagen israelsk soldat og vil bruge vedkommende i sit spil.
Det er ganske inhumant.
Så jeg var lidt forbløffet over begrundelsen, men hvis SF ender med at tilslutte sig den politik, vi andre har, kan vi jo glemme begrundelsen.
Derfor vil jeg så gå videre og holde den tale, jeg havde tænkt mig at holde.
I midten af januar erklærede først Israel og siden Hamas ensidig våbenhvile.
Egypten har siden faciliteret våbenhvileforhandlingerne med stærk støtte fra det internationale samfund, men der er endnu ikke en permanent og holdbar våbenhvile.
Der skydes stadig med raketter ind i Israel, og Israel svarer stadig igen ind i Gaza, så derfor kan den nuværende relativt rolige situation hurtigt ændre sig.
Det er således helt afgørende, at parterne indgår en varig og kontrolleret våbenhvile.
Det er ikke til at sige, hvornår der kommer en endelig aftale i stand, men selvfølgelig håber vi alle sammen, at det snart sker, om end jeg har en skepsis.
Som bekendt har der over de seneste uger været flere tilløb, men de er strandet bl.a. på spørgsmålet om fangeudveksling, som jeg nævnte lige før, hvor Hamas altså tager en fuldstændig vanvittig pris for at slippe en soldat, de aldrig burde have taget, fri.
En holdbar våbenhvile er ikke mindst vigtig for civilbefolkningerne i området.
Den humanitære situation i Gaza er fortsat meget alvorlig.
65 pct. af indbyggerne i Gaza lever under fattigdomsgrænsen, og der er fortsat mangel på en lang række varer, ligesom forsyning af elektricitet og vand endnu ikke fungerer fuldt ud.
De psykologiske traumer efter konflikten, særligt blandt børn, har været betydelige, og derfor beklager jeg, at disse danskere, som skulle kunne behandle børnenes traumer, åbenbart, som fru Pernille Frahm nævnte, ikke har kunnet komme ind, og det vil jeg undersøge nærmere.
Men selvfølgelig vil vi arbejde for, at vores folk, der kan afhjælpe psykologiske traumer, kan komme ind og hjælpe.
Regeringen har siden konfliktens start fulgt den humanitære situation i Gaza nøje.
Vi arbejder for at få skabt bedre betingelser for den hårdt prøvede civilbefolkning i området.
Det største problem lige nu er, at der ikke kommer tilstrækkelig med nødhjælp og genopbygningsmaterialer ind i Gaza.
Det er bekymrende.
Vi ønsker, at Israel skal forbedre adgangen, og det understregede jeg også i mit indlæg på genopbygningskonferencen, som fandt sted i Egypten i starten af marts.
Jeg kan også sige, at EU presser løbende på for at sikre uhindret adgang for alle de nødvendige varer og produkter og er i dialog med den israelske regering herom.
Så vil jeg vende mig mod den politiske situation.
De seneste måneder har været præget af politisk usikkerhed og overgangsfaser blandt flere centrale aktører.
Den situation er jo så ændret nu, for i Israel er der altså nu netop kommet en ny regering, og blandt palæstinenserne er man med egyptisk formidling ved at drøfte forsoning og en form for forsoningsregering, og i Washington er den nye amerikanske administration startet med et meget aktivt mellemøstdiplomati.
Vi må selvfølgelig afvente, hvilken politik den nye regering i Israel i praksis vil føre.
Men jeg har noteret mig, at Netanyahu i sin første tale som premierminister rakte hånden ud med et ønske om fredsforhandlinger med de palæstinensiske selvstyremyndigheder og endvidere sagde, at Israel ikke ønsker at regere palæstinenserne.
Den nye regering må selvfølgelig bedømmes ikke blot på, hvad den siger, og heller ikke på, hvad en hvilken som helst udenrigsminister siger, men på, hvad den gør.
Det er naturligvis helt centralt, at den nye israelske regering arbejder videre for en tostatsløsning.
Men køreplanen for fred er jo grundlaget også for Annapolis.
En palæstinensisk samlingsregering, hvor Hamas eller personer fra Hamas indgår, er en mulighed, som bl.a. præsident Abbas selv tidligere i år har nævnt i Europa-Parlamentet.
En anden mulighed er en teknokratregering.
Hvis det lykkes at danne regering, som er en forsoningsregering, vil vi nøje se på grundlaget for regeringssamarbejdet.
Parterne ved, hvad det internationale samfund forventer sig af en sådan regering.
Det er vigtigt ikke at belønne Hamas for deres aggressive handlinger.
Det er også vigtigt fra dansk og europæisk side at fortsætte den tætte dialog med USA om mellemøstpolitikken.
Washington har altid spillet en central rolle i regionen.
Derfor bød jeg under mine nylige samtaler i Washington med bl.a. udenrigsminister Clinton det aktive engagement varmt velkommen, og jeg bød også velkommen, at Hilary Clinton havde præciseret over for Israel under sit besøg i Israel, at bosættelsesaktiviteten må ophøre og vejspærringerne lettes.
Det vil være vigtigt med et tæt samspil mellem EU og USA i det videre forløb, og det er jo så det, der finder sted i Mellemøstkvartetten sammen med Rusland og FN.
Den aktuelle udvikling på jorden gavner ikke for øjeblikket en løsning.
Begge parter skal leve op til forpligtelserne i køreplanen.
Vi har på det seneste set en række konkrete eksempler vedrørende bosættelser og husnedrivninger, som er i modstrid med køreplanen, og det gavner jo ikke.
Det vil samtidig svække de moderate kræfter på Vestbredden, hvad der svækker fredsfløjen på den palæstinensiske side.
Derfor har regeringens budskab bilateralt og i EU-regi til Israel været ganske klart: I må overholde forpligtelserne i køreplanen, og I må ikke tage initiativer, der risikerer at underminere de kræfter, der vil fred, dvs. den palæstinensiske selvstyremyndighed på Vestbredden.
Hvis ikke præsident Abbas kan høste fredens frugter, vil Hamas' konfliktpolitik brede sig.
Får palæstinenserne ikke noget ud af fredssporet, vil flere fristes af krigssporet.
Danmark har siden Gazakonfliktens udbrud aktivt bidraget til det diplomatiske arbejde med at løse konflikten og skabe stabilitet i området.
På det humanitære område har regeringen givet tilsagn om i alt 50 mio. kr. i ekstraordinær humanitær støtte.
Allerede i januar bidrog Danmark til UNRWA’s flash appeal med 20 mio. kr. og yderligere 10 mio. kr. under genopbygningskonferencen den 2. marts.
Endvidere lovede regeringen at give 10 mio. kr. til at afhjælpe UNRWA’s budgetunderskud for 2009.
Derudover har regeringen støttet danske ngo'ers arbejde i Gaza med 10 mio. kr.
Indsatsen omfatter psykologisk støtte til krigspåvirkede børn og distribution af nødhjælp til de mest sårbare grupper, og derfor må vores ngo'er jo også kunne komme ind.
I det diplomatiske spor har regeringen ført en lang række samtaler med nøgleaktører i og uden for regionen, og jeg tog den 18. januar f.eks. initiativ til et fælles brev med min nederlandske udenrigsministerkollega til vores kolleger i Israel, Egypten og den palæstinensiske selvstyremyndighed.
I brevet tilbød vi bl.a. støtte på grænsen som led i en holdbar våbenhvile, ligesom vi pressede på for en snarlig genoptagelse af EU's grænseovervågningsmission på grænsen mellem Gaza og Egypten, EUBAM Rafah.
Danmark er klar til med kort varsel at sende politifolk af sted til genåbning af denne mission.
Vi udtrykte også støtte til de internationale initiativer til bekæmpelse af våbensmugling ind i Gaza.
Dette er helt afgørende i bestræbelserne på at sikre en holdbar våbenhvile, for hvis der hele tiden kommer nye raketter ind, vil Israel ikke stole på en fred i Gaza.
Derfor skal vi forbedre situationen for civilbefolkningen i området også og sikre en vedvarende åbning af grænserne til Gaza, men altså også sikre, at der ikke kommer raketter ind.
Med den egyptiske og den nederlandske udenrigsminister har jeg drøftet spørgsmålet om våbensmugling og det danske engagement.
For at fremme sikkerheden og freden i området er det vigtigt med et godt samarbejde med alle lande i regionen, og det har vi.
Jeg vil også fremover arbejde for et godt og konstruktivt samarbejde med landene i regionen, herunder med Egypten.
På et opfølgende møde i London den 13. marts blev der med dansk støtte vedtaget en politisk hensigtserklæring om bekæmpelse af våbensmugling til Gaza.
Erklæringen sender et klart signal om opbakning til indsatsen mod våbensmugling ind i Gaza, og den opregner en række mulige tiltag for efterretningssamarbejde over diplomatiske initiativer til operationelle tiltag.
Det er dog overladt til hvert enkelt land, hvordan man mere konkret vil kunne bidrage inden for det enkelte lands juridiske og kapacitetsmæssige rammer.
Danmark leverer også et betydeligt bidrag til genopbygning af Gaza.
Det svarer til en forøgelse på ca. 50 pct., i forhold til hvad vi tidligere lovede palæstinenserne på donorkonferencen i Paris i december 2007.
Men dette vil kræve, at der sker fremskridt i fredsforhandlingerne, så vi tog nogle forbehold for udmøntningen af pengene, da jeg fremlagde det i Egypten.
Vi sagde også, at der må være en holdbar våbenhvile.
Der må være adgang for humanitær hjælp og genopbygningsbistand ind i Gaza og i Gaza, og det er afgørende, at støtten ikke vil kunne gå til Hamas.
Donorkonferencen var et vigtigt signal om støtte og opbakning til PA, altså Palæstinensisk Autoritet, og en succes for de egyptiske værter.
Der blev afgivet tilsagn på i alt 4,5 mia. US dollar, heraf et betydeligt beløb fra EU, men også fra den arabiske verden.
Danmark har gennem mange år bidraget betydeligt til at fremme fred og stabilitet i området og til opbygning af en palæstinensisk stat politisk såvel som økonomisk.
Regeringens aktive linje under og efter Gazakonflikten både bilateralt og i EU afspejler dette engagement, og denne politik vil vi fortsætte i alle relevante fora.
Selv om de ensidigt erklærede våbenhviler med få undtagelser holder, er det bagvedliggende problem jo ikke løst.
Så længe der ikke er en fredsaftale baseret på en tostatsløsning, kan vi ikke forvente at undgå konflikter.
Rammerne for at skabe fred i regionen er på plads.
Vi må bygge videre på de gode fremskridt, der blev opnået.
Inden situationen i Gaza eksploderede, var der faktisk seriøse forhandlinger mellem både Israel og palæstinenserne og mellem Syrien og Israel, og det var vel egentlig også derfor, Hamas gjorde, hvad de kunne for at ødelægge de fremskridt.
Det er afgørende, at vi relancerer fredsbestræbelserne både i det israelsk-palæstinensiske spor og i Syriensporet.
Syrien er en del af en samlet fred, og fremskridt mellem Israel og Syrien vil have en række positive sideeffekter i regionen såvel som i det palæstinensiske spor, men også i det libanesiske spor.
Disse muligheder har jeg drøftet indgående med Syrien og i flere omgange, senest den 2. marts, og også siden med den amerikanske regering.
Uden en samlet fred i regionen får vi ikke løst de grundlæggende problemer, der på længere sigt også er en trussel mod vores egen sikkerhed.