Per Clausen (EL), 2010-01-26:
For så vidt illustrerer hele den her debat jo den dybt ulykkelige situation, vi er bragt i på grund af den totale sammenblanding mellem stat og kirke, som vi har i Danmark.
Jeg ville jo foretrække, at jeg havde mulighed for at få mit partnerskab med min kone registreret, og at vi så efterfølgende kunne tage stilling til, om vi havde brug for den ene eller den anden religions velsignelse/den ene eller den anden religions særlige hellige betegnelse for vores forhold.
Det ville være at skabe ligeværdige vilkår.
Så når vi støtter det her beslutningsforslag, er det sådan set ikke ud fra en opfattelse af, at det er den konsekvente løsning på de problemer, man står over for, men at det dog er et forsøg på at etablere ligestilling.
Det er klart, at jeg sådan set mener, at hr. Jesper Langballe og hr. Søren Krarup har ret i, at man ved at sige, at der kan indgås ægteskab også af to mennesker af samme køn, og ved at man accepterer, at der er personer, der som jeg i virkeligheden indgår et ægteskab udelukkende af arvemæssige grunde, jo selvfølgelig så er med til at udtynde og udhule det religiøse ægteskabsbegreb.
Men det er jo den pris, man må betale, når man insisterer på at have en kirke, som i stor udstrækning finansieres af staten, og hvis virksomhed reguleres af staten.
Så mit hovedsynspunkt her er altså, at det selvfølgelig bør være sådan, at man har mulighed for at blive gift/indgå registreret partnerskab, uanset om man tilhører det samme køn, man tilhører hvert sit køn eller man er almindeligt kønsforvirret; det burde der ikke være nogen indgreb i.
Jeg anerkender, at der stadig væk kan være en række i og for sig saglige argumenter for at sige, at den slags partnerskaber kun kan indgås mellem to personer, men det er jo altså set fra mit synspunkt ikke noget særlig godt argument, at det er fundamentet for hr. Langballes og hr. Krarups religion, at det forholder sig på den måde.
Pointen er altså, at vi støtter, at der bliver etableret ligestilling.
Så er der en diskussion om, om man skal kunne tvinge kirken eller tvinge præster til at gennemføre de her vielser af mennesker, som har det samme køn, og som ønsker at blive gift.
Nej, det synes jeg ikke, selv om jeg jo et eller andet sted må indrømme, at man, hvis man vil være embedsmand i den danske stat, vel så også må udføre de beslutninger, som den stat træffer.
Og hvis den stat træffer den beslutning, at man skal kunne blive gift i folkekirken, uanset om man har det samme køn eller ej, er det vel en ret, den borger har.
Men på den anden side er der jo en vis tradition for en liberal tilgang til kirken – man accepterer mandlige præster, som ikke ønsker at give kvindelige præster hånden; man accepterer præster, som ikke ønsker at vie folk, der har været gift tidligere; man accepterer jo alle mulige underlige synspunkter, når præster giver udtryk for dem – og indimellem kunne man selvfølgelig ønske sig, at det frisind også ville brede sig til at omfatte andre mennesker, som er ansat i den offentlige sektor, og at de også havde lov til at udfolde sig lidt mere frit, men det frisind er ikke til stede.
Så min pointe er, at jeg nok også vil støtte dem, der siger, at nu skal vi ikke tvinge præsterne til noget, det er jo følsomme mennesker.
Men jeg vil bare sige, at den rigtige frihed, den totale frihed, for et religiøst samfund jo består i at gøre sig uafhængig af staten, og at det, vi måske skulle beslutte os til, var, at staten registrerede partnerskaber, og at kirkerne og de religiøse samfund så kunne tage sig af at etablere ægteskaber med henvisning til de bibelcitater og korancitater eller citater fra asatroen, som de nu synes er relevante.