Stine Brix (EL), 2014-05-28:
Vi mener, der er brug for et nationalt råd og en handlingsplan for selvmordsforebyggelse, fordi vi har en moralsk pligt til at reagere på, at vi ser en stigende selvmordsrate herhjemme.
Antallet af selvmord steg fra 2011 til 2012 med 12 pct. Der var i 2012 680, som begik selvmord.
Der er ingen forskere, som kan forklare den her stigning, heller ikke centeret i Odense, som ellers har opgaven med at prøve at følge, hvad det er, der sker, og hvad det er for nogle nye risikogrupper, man ser.
Det er uhyre vigtigt, for at vi kan yde den mest optimale selvmordsforebyggende indsats, at vi ikke bare har forskning, at vi ikke bare har centre, der laver det arbejde, som vi ved virker, men at vi også følger op på det og følger op på, hvad der sker af nye udviklinger, hvad der er de nye tendenser inden for metoder mod selvmord inden for risikogrupper, så vi kan sætte ind på de her områder.
Og den opgave er der ikke nogen, der løfter i dag. Som sagt har vi tidligere haft en handlingsplan.
Det var i perioden fra 1999 til 2004, og i den periode så vi et fald i antallet af selvmord.
Det, som de eksperter, der var en del af den her proces, sagde, var, at det især var det her konstante fokus på, hvad der bevægede sig inden for området, hele tiden kombineret med nye forslag til, hvordan man kunne holde antallet af selvmord nede, som gav en effekt.
Og jeg tror, vi har brug for et bredt fagligt organ, som kan realisere dette.
Jeg synes, det er fint at kalde det et partnerskab, men jeg synes, det er uhyre vigtigt, at vi fastholder, at det her partnerskab ikke bare skal samle viden, men også skal komme med initiativer, skal foreslå handlinger og sørge for, at der er en udvikling.
Vi ved, at behandling virker – både behandling i forhold til selvmordstruede personer og i forhold til forebyggelse af selve selvmordsforsøgene.
Hvert år ydes der omkring 30.000 selvmordsforebyggende samtaler, både i de regionale selvmordsforebyggende centre, i klinikker, i telefonsamtaler med Livslinien og hos NEFOS.
Det viser jo, at det virker, når vi gør noget, men vi ved også, at vi kunne gøre meget mere.
Ifølge professor Merete Nordentoft er det faktisk kun omkring 15 pct. af de omkring 11.000, som forsøger at begå selvmord, som rent faktisk henvises til behandling.
Så vi kunne gøre langt, langt mere.
Det er også værd at have med, at de 15 pct. er et udtryk for en maks.-belastning af den kapacitet, der er til rådighed.
Det er jo bare et enkelt element, men jeg synes faktisk, det er ret bekymrende, at det ikke tidligere har været en del af debatten i Danmark, at vi ikke har noget tilbud om natten og om aftenen til dem, som overvejer selvmord, for vi ved faktisk, at det især er om aftenen og om natten, at mange af de her tanker kommer, og at nogle af de her handlinger også udføres.
Det er selvfølgelig rigtig godt, at Livslinien sammen med Trygfonden har taget affære.
De gør på Livslinien et enormt arbejde med at finde vagter, som jo sidder der frivilligt, og med at klæde telefonpasserne på til at klare den opgave, det er at tale med mennesker, der overvejer et selvmord.
Men meldingen fra Livslinien er også, at når den her bevilling udløber om halvandet år, er det højst usikkert, om man kan fortsætte det arbejde.
Med de bemærkninger vil jeg sige, at vi fra Enhedslistens side vil gøre, hvad vi kan, for at arbejde videre med nogle af de ting, som jeg tror der kan samles et flertal for.
Jeg er glad for, at der bliver taget nogle initiativer, men jeg synes, der mangler noget, der virkelig for alvor skubber på i forhold til handling.
Og så håber jeg, at vi kan samles om at følge, hvad der sker med natåbent på Livslinien i løbet af den næste tid.