Christian Juhl (EL), 2012-01-27:
Kan det betale sig at arbejde? lyder det fra spørgende borgerlige politikere.
Det er de samme borgerlige politikere, der har skabt en situation, hvor tusinde af arbejdsløse er til rådighed for arbejdsmarkedet, men hvor arbejdsmarkedet ikke er til rådighed for dem.
Men kan det betale sig at arbejde?
For det første: For at få dagpenge skal man stå til rådighed for arbejdsmarkedet; hvis man nægter at tage et arbejde, mister man retten til dagpenge.
Alene det faktum gør, at det altid kan betale sig at tage et arbejde.
For det andet: Dagpengene dækker ikke det oprindelige mål på 90 pct. af den hidtidige løn.
En faglært smed får i dag ofte højst 50 pct. af sin løn.
Så ja, også for dem kan det betale sig at arbejde.
Sker det, står de fleste arbejdsløse helt uden dækning; der er ingen kontanthjælp, når man har en formue på over 10.000 kr. eller ægtefællen har et arbejde.
Så her kan det virkelig også betale sig at arbejde, der har man jo ikke en krone, hvis ikke man gør det.
Disse uhyrligheder er heldigvis blevet tilbagevist.
Allerede ved en månedsløn på 14.100 kr. kan det betale sig at tage et arbejde, og også her er det helt o.k., og det er helt fint, at man kan tage et arbejde, og at det kan betale sig.
Hertil kommer det måske ikke mindst ligegyldige, nemlig at der er en erfaring, i hvert fald fra mit arbejde i en fagforening igennem mange år, der handler om, at mange arbejdsløse tager arbejde, selv om det ikke rent økonomisk kan betale sig.
Der er for dem andre og lige så vigtige grunde til at tage et arbejde, nemlig for ikke at ligge andre til last, for at være uafhængig af a-kassen og det offentlige system, for ikke at skulle ydmyges, for at have noget at stå op til, for at have gode kolleger eller for at føle glæde ved at være med til at holde hjulene i gang.
Det er der faktisk folk der går på arbejde for.
Det er præcis de samme grunde, som en lille erhvervsdrivende eller en landmand har til at fortsætte, selv om økonomien ikke er gunstig, og det troede jeg egentlig borgerlige politikere godt kunne sætte sig ind i.
Derfor vil forsøg på at øge indtægtsforskellen på arbejdsløse og folk i arbejde ikke bringe flere i arbejde, uanset om man gør det ved at skære i dagpenge og kontanthjælp eller ved at hæve mindstelønnen eller ved at give skattelettelser, og da slet ikke, når der ikke er job at få.
Det kan alligevel være en god idé at give skattelettelser til lavtlønnede, fordi de har en alt, alt for lav løn, og fordi det vil mindske uligheden, og vi ved jo, at samfund med lighed skaber mere dynamik og udvikling end samfund med ulighed.
Men det forudsætter dog, at pengene tages fra de bedre stillede, og der er selvfølgelig en opgave i at overbevise regeringen om, at det er det, vi skal gøre.
Jeg har aldrig forstået borgerlige politikere på arbejdsmarkedsområdet.
Det var dog en mærkelig form for forskel på psykologi, der anvendes på de to slags mennesker.
Hensigten for de spørgende borgerlige politikeres spørgsmål er efter min overbevisning ikke at sikre mennesker et arbejde, for de spørgende er flintrende ligeglade med de arbejdsløse.
For dem drejer det sig alene om at sikre arbejdsgiverne et større arbejdskraftudbud, der så billigt og så villigt som muligt tilbyder deres arbejdskraft.
Men kort sagt: Det kan betale sig at arbejde, hvis ellers der er arbejdspladser at finde.
Arbejdskraftudbuddet, det hedder også arbejdsløshedskøen, er kæmpestort.
Flere hundrede tusinde arbejdsløse tripper for at komme i gang med et arbejde eller en uddannelse, og jeg foreslår derfor, at vi går over til næste punkt på dagsordenen, nemlig at sikre de mange nye arbejdspladser.