Johanne Schmidt-Nielsen (EL), 2014-01-15:
Det er dejligt, at et meget stort flertal i Folketinget er af den opfattelse, at når en person, som har fået familiesammenført en udenlandsk ægtefælle hertil, dør, så skal den udenlandske ægtefælle eller dennes børn ikke automatisk smides ud af Danmark, og Enhedslisten støtter naturligvis forslaget.
Jeg må til gengæld sige, at jeg synes, at det har taget meget lang tid for regeringen at komme frem til den her holdning.
Allerede i slutningen af 2012 gjorde Socialdemokraternes hr. Bjarne Laustsen, jeg selv og andre den daværende justitsminister opmærksom på Ims situation, og først i november 2013 beslutter regeringen, at der skal gøres noget.
Man kan selvfølgelig sige bedre sent end aldrig, men jeg synes nu alligevel, det er temmelig underligt.
Som det også fremgår af bemærkningerne til lovforslaget, er der allerede i dag en mulighed for, at en udlænding, der har boet i Danmark i mindre end 2 år, kan beholde sin opholdstilladelse, hvis den danske ægtefælle dør.
Efter praksis – det står der i bemærkningerne – ville det kræve, at der forelå særlige omstændigheder.
Der står altså sort på hvidt i bemærkningerne, at det slet ikke er nødvendigt at ændre loven; det havde været nok at ændre praksis.
Igen må man spørge sig selv: Hvorfor gjorde regeringen så ikke noget langt tidligere i den her sag?
For så havde man jo kunnet undgå, at Im og hendes mor, Suthida, blev udvist i første omgang.
Jeg synes selvfølgelig, det er dejligt, at de nu kommer hjem til Danmark – hjem til Nordjylland – men det havde da været bedre, hvis man havde kunnet undgå, at de sådan skulle rejse til Thailand og gå igennem den meget store usikkerhed og det pres, som der har været på dem.
Men en lovændring er selvfølgelig under alle omstændigheder mere tydelig og mere holdbar end en praksisændring, så det kan vi ikke have noget imod.
Det, som vi kan have noget imod, er som sagt det lille år, der er gået, hvor den daværende justitsminister kendte til sagen og havde mulighed for at gribe ind med en praksisændring, men ikke gjorde det.
Man kan sige, at det, der gjorde udslaget, jo tilsyneladende var, at Venstres formand, hr. Lars Løkke Rasmussen, den 12. november 2013 på Facebook annoncerede, at han støttede Ims og hendes mors ret til at blive i Danmark.
Dagen efter, nemlig den 13. november 2013, samlede den daværende justitsminister så partierne i Justitsministeriet, hvorefter aftalen om den her lovgivning blev indgået.
Kigger vi på det konkrete lovforslag, kan det undre, at det er morens eller farens vilje og evne til at integrere sig her i landet og ikke hensynet til barnets tarv, der er afgørende for, om man fortsat kan få lov til at blive i Danmark.
Både Red Barnet, Børnerådet, Børns Vilkår og Institut for Menneskerettigheder kritiserer i deres høringssvar, at hensynet til barnets tarv – den selvstændige vurdering af barnets tarv – ikke er vægtet i lovforslaget.
Det, der i efteråret skabte så meget sympati i befolkningen, var jo altså ikke beundringen for Suthida Nielsens evne og vilje til at integrere sig her i landet – selv om den er stor – nej, det var jo tv-billederne af den 7-årige Im, hvor hun sådan på nordjysk forklarer, hvorfor det er enormt godt at gå i skole i Nordjylland og at have legekammerater i Aabybro osv.
Altså, det var hensynet til barnets tarv, der gjorde Imsagen til en stor og vigtig sag i dansk politik, og det hensyn synes jeg er underprioriteret i lovforslaget.
Vi støtter som sagt lovforslaget, men vi ville unægtelig gøre det med større glæde, hvis hensynet til barnets tarv fremgik klarere.
Så vil jeg også lige sige, at jeg jo synes, det ville være fuldstændig oplagt at få indskrevet – eller inkorporeret, som det hedder – FN's børnekonvention i dansk lov.
For så kunne vi jo sikre, at der i alle sager, der vedrører børn – også dem, der ikke er så heldige at komme i Aftenshowet eller blive omtalt på hr. Lars Løkke Rasmussens facebookprofil – blev taget selvstændigt stilling til barnets tarv, når man skal vurdere sagen.
Vi støtter forslaget.