Karen J. Klint (S), 2010-04-26:
Ingen skal være i tvivl om, at målet er at nedbringe tvangen i den behandling, der gives mennesker med psykiatriske lidelser.
Derfor forstår jeg også godt logikken i de høringssvar, som ligger bag det lovforslag, der er i dag.
Det er da også indgribende og en meget stor indgribende handling at overveje en oppegående fiksering.
Jeg har nemlig min uddannelse inden for det gamle Statens Åndssvageforsorg, så jeg ved udmærket, hvad vi taler om.
Jeg er jo nok også den eneste her i salen, der faktisk reelt har prøvet at fiksere mennesker, som gik oppe, og også prøvet at fiksere både børn og voksne enten med muffetrøjer eller med bælter.
Men jeg har også været med i en periode, hvor vi så netop udviklede et alternativ til oppegående fiksering – i det hele taget til fiksering i al almindelighed, som blev afskaffet.
Ikke mindst kom der bedre bygninger og bedre personale, så der var i det hele taget mange faktorer, der spillede ind.
Jeg står ikke her og sammenligner mennesker i sikring med mennesker inden for den gamle Statens Åndssvageforsorg.
Når jeg nævner det historiske, er det for at sige, at hvis man satser massivt, kan man nogle gange også flytte nogle behandlingsforhold, som man faktisk ikke troede at man kunne flytte.
Så er vi måske netop ved sagens kerne.
Når man ikke i psykiatrien har løst den knude, at vi lever op til de mål, vi faktisk i alle partier har, nemlig at tvangen skal væsentlig mere ned uden anvendelse af fiksering, så må jeg alligevel tage til efterretning, at når vi kigger på den måde, der bliver fikseret på inden for psykiatrien i dag, er der meget, meget få patientsager, hvor mennesker bliver liggende i sengen i så utrolig lang tid, at det går ud over deres fysiske helbred, og hvor man så faktisk ikke engang når dem behandlingsmæssigt med terapi eller med andre forløb, der kan gøre deres liv mindre forpint.
Det er derfor, vi har sagt ja til at være med i den forsøgsperiode, som vi taler om her.
Vi synes ikke, at fraværet af en anden slags moderne behandling også skal være med til at påføre disse personer en alvorlig fysisk sygdom, som så også kan invalidere dem for livstid, når alternativet kun er, at de skal ligge.
I forhold til det etiske problem, som nogle peger på her, vil jeg også lige gentage, at det, som Europarådets torturforebyggelseskomité har sagt, er jo, at de ikke har sagt nej til oppegående fiksering.
De har sagt nej til, at oppegående fiksering kan ske uden for egen stue.
Det synes jeg er en vigtig pointe.
Det er der, vi så siger: O.k., hvis man skal nå dem behandlingsmæssigt, er det så godt nok, at de går rundt på egen stue uden stimuli, eller er det bedre, at de også kunne komme på en gårdtur eller komme ud på en køretur, altså komme ud at få oplevelser, eller kunne komme i ergoterapi eller andre steder?
Der, hvor vi så stadig væk skal være meget opmærksomme på det etiske problem, er, hvad det gør over for andre mennesker at blive set på, både i forhold til den person, der er fikseret, og også for dem, der skal kigge på det.
Derfor er det netop også rigtig godt, at der er nogle følgegrupper og et meget fagligt sammensat udvalg, der skal se på det og også følge med i det.
Så vi accepterer den oppegående fiksering i det lovforslag, som vi står med, og også, at vi betragter det som acceptabelt, hvis det sker uden for egen stue, hvor der så skal være nogle registreringer, for at man kan følge op på det.
Det synes jeg faktisk er meget vigtigt.
Al anden fiksering og magt i psykiatrien efter psykiatriloven kan træffes lokalt, men det kan den her beslutning ikke.
Der skal være et særlig sagkyndigt udvalg i Sundhedsstyrelsen, som kommer ekstra indover.
Der kommer også en ekstra overlæge indover, så vi har faktisk også second opinion på.
Så skal der være tæt kontrol, og der skal sågar også være tæt politisk kontrol, ved at vi får indberetninger til det såkaldte § 71-udvalg, så vi her kan følge sagen.
Derfor støtter vi lovforslaget i en forsøgsperiode.
Men vi vil ikke glemme målet om, at der skal være mindre magt og tvang i psykiatrien.
Jeg har også læst de seneste rapporter, vi har fået her om, at nu stiger tallet igen.
Jeg har det sådan med de tal, at dem skal vi have undersøgt nøje, for hvad er det, vi måler?
Er det den reelle magt, der stiger, eller er det ærligheden om, at man nu indberetter alle de episoder, der er?
Det synes jeg kunne være interessant at få skilt ad.
Hvis det er ærligheden, kan jeg godt acceptere, at tallene stiger, for vi kan kun gøre noget ved det, hvis personalet tør være ærlige omkring, at de registrerer de handlinger, de har med at gøre, ellers kan vi ikke hjælpe.
Vi vil have permanentgjort en bedre psykiatribehandling, og det kan vi kun, hvis vi går sammen om at få en ordentlig national strategi med de relevante penge til.