Inger Støjberg (V), 2009-05-04:
Vi skal i dag drøfte SF's forslag om at indføre en officiel dansk fattigdomsgrænse.
Socialistisk Folkeparti vil bruge fattigdomsgrænsen til to ting: For det første skal der laves en årlig statistik, der belyser udviklingen i fattigdom, og for det andet skal fattigdomsgrænsen anvendes til løbende at foretage en vurdering af nye lovforslags konsekvenser for udviklingen i antallet af fattige.
Jeg er helt enig i, at det er vigtigt at følge udviklingen i indkomstfordelingen.
I Danmark har vi da også tradition for et betydeligt fokus på netop de fordelingspolitiske spørgsmål.
Resultatet er, at vi har et fintmasket socialt system og en meget betydelig omfordeling til gavn for de dårligst stillede grupper.
Der laves løbende analyser af udviklingen i indkomstfordelingen af Finansministeriet og andre dele af centraladministrationen.
Emnet bliver også jævnligt belyst i publikationer fra forskningsinstitutioner som f.eks. SFI og i undersøgelser fra Rådet for Socialt Udsatte, som blev nedsat af regeringen for at sikre, at de udsatte grupper også bliver hørt i debatten.
Regeringen udarbejder også fordelingsberegninger i forbindelse med politiske forslag og væsentlige ændringer i lovgivningen, da det selvfølgelig er nødvendigt, at vi ved, hvem et lovforslag er til gunst og ugunst for.
Udviklingen i indkomstfordelingen er altså et område, vi er opmærksomme på, og som vi undersøger igen og igen.
Derfor ved vi også, at Danmark er et af de mest lige samfund i verden, når vi ser på forskellen mellem dem, der tjener mere, og dem, der tjener mindre, at lavindkomstgruppen i Danmark er mindre end i andre sammenlignelige lande, og at Danmark er det land med den største indkomstmobilitet i opadgående retning.
Det er resultater, som er opnået uden en officiel fattigdomsgrænse.
Ud over at en fattigdomsgrænse efter min opfattelse er unødvendig, mener jeg, at det vil være en rigtig dårlig idé at indføre en officiel fattigdomsgrænse, og det gør jeg af flere grunde. For det første er det ikke muligt ud fra objektive kriterier at sige noget præcist om, hvad der er et anstændigt eller rimeligt niveau.
Det vil i bund og grund altid afhænge af den enkeltes livsførelse og ønsker.
For det andet vil en fattigdomsgrænse være et alt for simpelt værktøj til reelt at kunne belyse meget forskellige familiers økonomiske forhold.
I beslutningsforslaget skelnes alene imellem enlige og par, henholdsvis med og uden børn.
Studerende udgør f.eks. en væsentlig del af lavindkomstgruppen, selv om de kun befinder sig i den i en kortere periode.
Det vil derfor være nødvendigt, at en fattigdomsgrænse også tager hensyn til alder, og om der er tale om en midlertidig eller mere varig forsørgelsesmæssig situation, og sådan kunne man blive ved.
I virkeligheden ville man ende med en lang række forskellige fattigdomsgrænser.
For det tredje er et bestemt indkomstniveau i et givent år ikke et særlig godt mål for en families faktiske levestandard.
Et lån til et dyrt fjernsyn vil, når der betales renter og afdrag, reducere familiens rådighedsbeløb til forbrug, og hvis man omvendt har sparet op, hvordan skal fattigdomsgrænsen så forholde sig til det?
Og skal man straffe dem, der sparer op, og belønne dem, der har haft et højere forbrug af lånte penge?
Det står også danskerne frit for i en periode bevidst at prioritere mere tid sammen med børnene, f.eks. ved, at den ene af forældrene fravælger at arbejde i en periode, og det skal staten selvfølgelig ikke blande sig i.
Det kan godt bringe en familie ned i den laveste indkomstgruppe, men det betyder jo altså ikke, at familien pludselig er fattig.
Man kan sige det samme om ressourcestærke personer, der vælger at starte deres egen virksomhed og i en opstartsperiode lever for færre penge.
Det gør vel heller ikke dem til fattige.
Her er vi jo netop ved sagens kerne, for hvad har familien ud af en officiel fattigdomsgrænse, når det ikke i praksis afspejler deres konkrete behov?
Det har jeg ærlig talt lidt svært ved at se.
Derfor kan man spørge sig selv: Er hensigten med beslutningsforslaget ikke i virkeligheden, at SF ønsker at bruge fattigdomsgrænsen som en løftestang i forhold til at hæve ydelsesniveauet?
Med hensyn til ydelsesniveauet er det jo vigtigt at holde sig for øje, at det er regeringens politik, at det til enhver tid skal kunne betale sig at arbejde frem for at være på offentlig forsørgelse.
Vi skal undgå fejlene fra 1990'erne, hvor ydelserne i nogle tilfælde var så høje, at der ikke var noget som helst incitament til at komme væk fra kontanthjælp og ud på arbejdsmarkedet eller i uddannelse.
Jeg vil her minde om, at 300-timers-reglen, starthjælpen og loftet over kontanthjælpen sammen med en aktiv arbejdsmarkeds- og integrationsindsats har fået mange væk fra offentlig forsørgelse og flere i arbejde eller uddannelse.
Men ydelserne står ikke alene, de skal ses i sammenhæng med den lange række af aktive tilbud, der stilles til rådighed til en særlig indsats over for svage grupper.
Her tænker jeg specielt på initiativerne i forbindelse med »Flere i arbejde« og ikke mindst »En ny chance til alle«, hvor vi bl.a. bevilgede en ½ mia. kr. til kommunernes indsats over for de svageste grupper.
Tilsvarende er der på de sociale områder iværksat en lang række initiativer til gavn for de grupper, hvis vej til beskæftigelse kan være lidt længere.
Alt i alt er der altså mange argumenter, der taler imod at fastsætte en officiel fattigdomsgrænse i Danmark.
Jeg tror ikke på, at en officiel fattigdomsgrænse vil føre til større omsorg for de svagest stillede, her skal helt andre midler til.
På den baggrund skal jeg indstille, at vi forkaster beslutningsforslaget.