runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Per Stig Møller (KF), 2008-11-12:
Der er mange forskellige bolde, der pludselig er blevet kastet op i luften her i sidste runde.
Oslokonventionen forbyder altså ikke samarbejde med lande, som har klyngeammunition, for så ville f.eks. Norge overhovedet ikke kunne deltage i NATO, for nogle lande i NATO har klyngeammunition.
Så det er ikke forbudt.
Det, vi skal gøre, er at prøve at påvirke de andre lande, som ikke er med i Oslokonventionen, til at gå ind for et totalt forbud.
Det er det, Danmark arbejder for under vores ledelse af FN-forhandlingerne, men jeg kan lige så godt tilstå her over for fru Pernille Frahm, at mine evner ikke forslår til at få gennemført et totalt forbud over for alle de lande, der ønsker at fastholde det.
Jeg tilstår, at det er jeg ikke stærk nok til.
Men det, vi prøver på, er at få trukket de andre lande, altså dem, der bruger eller har klyngeammunition, så langt frem som overhovedet muligt, men selvfølgelig ikke, og så vender jeg tilbage til et tidligere svar, så vi ender på noget, der er fuldstændig ligegyldigt og i virkeligheden til grin.
Så kan det være bedre at arbejde videre med Oslokonventionen.
Og så må jeg bare lige til allersidst sige, når man sammenligner med antipersonelminerne, at der er den forskel mellem den her situation, vi er i nu, og den, vi var i i 1990'erne, at de fleste vestlige lande på det tidspunkt havde gjort op med problemet med landminerne, men ikke med klyngeammunitionen.
Så det er en helt anden situation.
Pernille Frahm (SF), 2008-11-12:
Altså, det bedste resultat er jo det, der omfatter hundrede procent.
Men tidligere på dagen havde vi en debat herinde om eurosamarbejdet.
Det omfatter jo heller ikke hundrede procent, og alligevel kan jeg forstå, at der er ganske mange partier, der synes, vi skal blive i det eller ind i det.
Det er bare et eksempel på, at selv et samarbejde mellem en begrænset kreds af lande jo faktisk kan flytte ting - det er derfor, jeg nævner det, det er ikke bare sådan almindeligt drilleri, der er faktisk en mening med det - og vi har jo før set eksempler netop på en kreds af lande, der slutter sig sammen og begynder på ting; vi ved f.eks. med landminedebatten, at det starter et sted, og så ruller det derfra.
Det er derfor, at jeg ikke helt køber den der med, at Rusland og USA ikke er med og Finland også sviner og sådan noget, og så kan det være lige meget.
Det giver mening at indføre de her konventioner, også fordi, som vi lige var enige om før, man gennem Osloprocessen i Dublin forpligter sig til aktivt at arbejde for at udbrede forbuddet.
Det bringer mig så til den sidste ting, jeg godt vil høre om, nemlig samarbejdet med andre lande, som ikke har tilsluttet sig forbuddet.
Hvilken linje vil regeringen køre i FN-forhandlingerne?
Vil man stadig væk lukke op for, at det er o.k. at samarbejde med lande, der stadig væk anvender klyngebomber, også dem, som vi har været med til at forbyde, eller vil man også her køre den linje, som blev vedtaget i Dublin, nemlig at man aktivt skal arbejde for at udbrede forbuddet og derfor naturligvis ikke kan samarbejde med og om anvendelse af klyngeammunition?
Per Stig Møller (KF), 2008-11-12:
Nej, det ville jo for så vidt være morbidt, hvis man begyndte at sige, at civile tab er acceptable.
Det er de ikke.
Civile tab er overhovedet ikke acceptable.
De er også forbudt ifølge krigens love.
Men der sker altså det, at af og til er der civile tab.
Det er jo virkelighedens verden, desværre, og det bør ikke ske, og derfor skal det minimeres maksimalt.
Det vil sige, at man hele tiden skal tvinge situationen teknologisk frem til, at udstyret bliver mere og mere sikkert og mindre og mindre fejlfyldt.
Det skal vi blive ved med at presse frem, og det må vi gøre i kraft af konventionerne, således at man hele tiden - det kunne f.eks. være en af metoderne - er forpligtet til at gå over til den form for klyngeammunition, som har vist sig at have den mindste fejlmargen.
Derved ville man i hvert fald fremtvinge, at hver gang nogen havde fundet frem til noget, der var mindre farligt end andet, så skulle alle de andre følge med.
Så der er flere muligheder, men jeg er da glad for, at vi kan konstatere, at vi begge er meget optaget af det, og at det her altså drejer sig om at få det bedste resultat ud, og også, at vi er enige om, at det bedste resultat altså omfatter de 90 pct. Det bedste resultat er ikke et resultat, som ignorerer de 90 pct.
Jo, det forpligtede vi hinanden på, og det er jo præcis det, vi arbejder på.
Det er også derfor, det har betydning, hvis vi får de lande med, som bruger dem.
Der nævnte jeg før, at selv et lille land som Georgien bruger dem.
Og hvorfor bruger små lande dem?
Fordi det er et billigt udstyr mod invasionsstyrker.
Derfor er der mange mindre lande som Finland og Georgien, som altså ser en direkte interesse i at have dem, fordi det er et billigere udstyr, hvis det bruges imod invasionshæren, og det tror jeg heller ikke fru Pernille Frahm har noget imod.
Altså, krig er krig, og krig er vi alle sammen imod, men når der nu er krig, er det jo i hvert fald inden for det militære slagsmål, det skal holdes og ikke ramme civilbefolkningen.
Civilbefolkningen - og der er vi også enige - er ikke bare dem, som rammes her og nu, og som aldrig burde være blevet ramt, for man må aldrig ramme civilbefolkningen ifølge krigens regler, men der er også problemerne senere.
Selv om de ikke er brugt imod civilbefolkningen, for det må man ikke efter krigens regler, så kan de jo også være blevet brugt mod invasionsstyrker, og det må man godt efter krigens regler.
Men der er problemet så, at de kan blive efterladt, og hvis der ikke er de her selvdestruktionsmekanismer på, kan invasionshæren være rullet forbi og befolkningen vendt tilbage, og så kommer den ud for alle de skader, som fru Pernille Frahm jo antyder, og som jeg bekræfter.
Ellers kan befolkningen ikke vende tilbage til områderne og genopbygge landet.
Så vi går efter et resultat, så vi får fjernet så meget som overhovedet muligt for derved at forbedre situationen for mennesker, der befinder sig i krigsområder, og som også kan befinde sig i disse områder, lang tid efter krigen er slut.
Pernille Frahm (SF), 2008-11-12:
Endnu en gang takker jeg for svaret.
Jeg bemærkede også, at ministeren i hvert fald i en del af besvarelsen gjorde det tydeligt, at det ikke helt er det samme spørgsmål.
Men jeg er enig i, at de ligger tæt på hinanden, de ligger jo i forlængelse af hinanden.
Pointen er bare, at hvis vi læner os for meget tilbage og lader FN-sporet udhule Osloprocessen - for jeg er enig i, at det er bedre, at der er flere med - så er det et problem, hvis den brede aftale kommer til at undergrave den smalle aftale.
For så har vi ligesom slet ingenting i sidste ende.
En af de ting, man f.eks. diskuterer, er, hvilken offerdefinition man skal bruge.
Hvem er offer for klyngebomberne?
Nu var ministeren så venlig at sige, at det jo er noget, der ødelægger tilværelsen for mennesker i mange år ud i fremtiden, nogle steder oven i købet i generationer, fordi hele områder bliver ødelagt.
Der mener jeg at hvis man bruger det meget snævre offerbegreb, der består i, at det kun er dem, der bliver ramt, dem, der bliver sprængt i luften eller får sprængt arme eller ben af, der er ofre, så glemmer vi præcis det, ministeren siger, nemlig at det er mange år ud i fremtiden, det handler om, og at det faktisk også handler om næste generation, fordi hele områder kan være gjort ubeboelige af klyngebomber og familier kan få ødelagt deres livsgrundlag.
Andre steder taler vi om at arbejde med hearts and minds, om at vinde hearts and minds.
Det gør vi jo f.eks. i Afghanistan, hvilket jeg synes er ganske, ganske væsentligt.
Der er det er jo en vigtig del af en sådan sag her, at vi er opmærksomme på, at ofret ikke bare er den enkelte person, men at vi går efter det bredere offerbegreb.
Det er den ene ting.
I Dublin forpligtede vi jo også hinanden på at udbrede forbuddet.
Per Stig Møller (KF), 2008-11-12:
Det er jo det samme spørgsmål som før, for den del af debatten har vi netop været inde i.
Men jeg skal selvfølgelig være fair og prøve at sige det på en ny og anden måde.
Som jeg har beskrevet det under spørgsmål nr. S 304 om samme emne, mener jeg ikke, der er en indbygget modsætning i at følge de to forhandlingsspor, og det var vi for så vidt også enige om.
Ellers når den ikke at få nogen virkning.
Jeg opfatter det ikke som en anstændig option blot at læne sig tilbage og vente på en tilslutning til et forbud.
Det er ikke godt nok over for ofrene for disse våben.
De har krav på, at vi gør mere, og det er det, vi gør i FN-processen, hvor vi prøver at få en bred aftale, der bliver så stærk som overhovedet muligt.
Lad mig endvidere nævne, at også hovedparten af EU-landene samt lande som Australien og Canada har tilsluttet sig Oslokonventionen, men samtidig arbejder videre inden for CCW-forhandlingerne.
Det centrale for regeringen er, at vi her og nu får forbudt og begrænset den faktiske brug af utidssvarende og upålidelige typer af klyngeammunition mest muligt.
Så her taler vi altså ikke alene om en politisk signalværdi, men faktisk også om forbedringer på det, man kunne kalde den virkelige slagmark.
Pernille Frahm (SF), 2008-11-12:
Vil udenrigsministeren redegøre for sine principielle overvejelser over det ønskværdige i, at Danmark er med til at vedtage to forskellige konventioner omhandlende klyngevåben, hvis de opererer med forbud og/eller reguleringer i forhold til denne våbentype, der er i modstrid med hinanden?
Per Stig Møller (KF), 2008-11-12:
Det er også et meget interessant spørgsmål, og det er rigtigt, at det jo ikke er meget værd, hvis det er ting, som alligevel ikke bruges, og hvor man så har fået noget andet.
Vi kan se, at her i krigen i Georgien ser det altså også ud til at være blevet brugt.
Russerne bliver beskyldt for at have brugt det, de har ikke svaret på det; georgierne bliver beskyldt for at have brugt det; begge parter ser ud til at have brugt det og er i hvert fald under anklage for at have brugt det.
Så det er noget skidt.
Det ødelægger livsmulighederne mange år frem, og det læderer og slår mennesker, som overhovedet ikke kunne ane, at de befandt sig i en farezone eller krigszone, ihjel.
Det er slet ikke det, det skal bruges til.
Derfor går vores bestræbelser ud på at få fjernet skidtet.
Vi kan bare ikke få fjernet det hele, og der er jeg enig med fru Pernille Frahm i, at det, vi får ud af FN-processen, jo må være meningsfuldt - det må være meningsfuldt, det må føje noget til, som ellers ikke ville være sket.
Det er vi enige om.
Vi fører de forhandlinger.
Danmark har faktisk den ære ved en dansk ambassadør at være formand for forhandlingerne, og de foregik altså også i den uge, vi netop er gået ud af, så det er ikke nogle forhandlinger, der er gået i stå og ikke finder sted, og der er bevægelse i dem.
Vi skal have brugt Osloprocessen, og jeg har også komplimenteret den norske udenrigsminister for det initiativ, han har taget, for jeg ser det, som om man derved har fået hjulpet os i FN-processen til at få presset det længere frem, end vi ellers havde fået.
Vi skal så langt frem som muligt, og det skal ikke være meningsløst til sidst.
Pernille Frahm (SF), 2008-11-12:
Jeg takker for svaret.
Det lyder, som om - i hvert fald hvad angår offerdefinitionen - at vi er meget enige om, hvilken linje man skal køre der.
Så kommer vi igen til det her med selvdestruktion, altså de bomber, der er udstyret med selvdestruktion.
Der har regeringen jo selv på et tidspunkt været med til at lægge en grænse for, hvad der var acceptabelt.
Og det har jo senere hen vist sig, at for noget af den klyngeammunition, som regeringen tidligere har anset for at ligge under den acceptable grænse - jeg kan så være uenig i, at det er acceptabelt i det hele taget - som regeringen selv satte sig, bl.a. for de våbentyper, der bliver anvendt i Libanon, er den grænse ikke holdt.
Det er våbentyper, der ligger meget tæt, ikke er nøjagtig den samme, men hvor selvdestruktionsmekanismen er af samme type som den klyngebombe, som regeringen ville godkende.
Det har jo vist sig, at den ikke holder den standard, som regeringen troede den holdt, og det er derfor, at jeg går efter at motivere, opmuntre regeringen alt, hvad jeg kan, til at køre en linje, der går på, at man ikke accepterer, at den her selvdestruktionsmekanisme er en tilstrækkelig undskyldning til at sige, at så er de civile tab acceptable.
Karen Jespersen (V), 2008-11-12:
Det er op til det enkelte ministerium at vurdere, om det er relevant at kønsmainstreame lovforslagene.
Det er indrettet sådan, at der jo er givet forskellige muligheder for at bistå med nogle elektroniske kurser og en vejledning i, hvordan man griber det an.
Det er sådan, at vi har valgt at gribe det an på den måde, at der er noget rådgivning, men det er ikke sådan, at jeg skal rende rundt og være overpolitibetjent og holde øje med, at man gør det, eller at jeg har nogen form for straffemekanismer, hvis ikke man gør det.
Der vil jo være en række tilfælde, hvor det ikke er relevant at kønsmainstreame.
Per Clausen (EL), 2008-11-12:
Jeg vil bare spørge fru Margrethe Vestager, om hun ikke kan bekræfte, at det er helt umuligt at finde nogen ekstraordinært positive økonomiske resultater i euroområdet, ligegyldigt om vi sammenligner med USA eller sammenligner med andre europæiske lande, som ikke har været med i euroen.
Euroens succeshistorie fortaber sig måske lidt i det uvisse, hvis man kigger på den konkrete virkelighed. Så vil jeg bare være helt sikker på, at det er rigtigt forstået, at fru Margrethe Vestager sådan set er enig med mig i, at den politik, man har ført i EU med mere liberalisering, mindre indsigt og mindre kontrol med kapitalbevægelserne, har været forkert.
Den har været medvirkende til at skabe forudsætningerne for den finansielle krise, vi har nu, og hvis fru Margrethe Vestager er enig med mig i det, vil jeg bare spørge fru Margrethe Vestager: Hvor var det synspunkt henne, da Det Radikale Venstre sidst ville sælge euroen til os?
Margrethe Vestager (RV), 2008-11-12:
Jeg tror, det bliver en stadig større fordel for Danmark at være med i euroen, hvis det lykkes at gøre det, der i øjeblikket bliver talt om blandt mange statsledere, til noget helt konkret.
Der bliver talt om det både i eurogruppen, i gruppen af statsledere i Den Europæiske Union og på de forskellige møder, der afholdes rundtomkring.
Hvis det resulterer i en konkret forandret virkelighed, så tror jeg, euroen vil komme til at fungere endnu bedre, end den ville gøre, hvis vi havde tilsluttet os for 2 år eller 7 år siden.
Men det betyder jo ikke, at euroen har været et dårligt papir, for euroen er som sagt den samme.
Men jeg synes, man skal hæfte sig ved det, der foregår udenom, når vi nu forstærker vores anbefaling af, at Danmark kommer med, og at vi også får euroen.
Det betyder nemlig noget, hvilken sammenhæng en ting fungerer i, også selv om det er den samme ting.
Det med at finde uafhængige økonomer kan man jo diskutere, for økonomer har jo heldigvis forskellige opfattelser; økonomi er ikke en eksakt videnskab.
Men det, jeg har hæftet mig ved, er, at uanset hvordan man vender og drejer det, betaler vi også i de tider, hvor der er stabilitet, ro og højkonjunktur, en lillebitte merpris.
Det tror jeg bare man skal tage for givet og så overveje, om vi er villige til at betale den, eller om vi egentlig hellere vil høste den gevinst, der er.
Per Clausen (EL), 2008-11-12:
Men det, jeg syntes var lidt interessant i det, fru Margrethe Vestager sagde, var, at jeg må forstå, at den sammenhæng, euroen er indgået i indtil nu - hvor formålet jo har været afregulering af og mindre kontrol med kapitalbevægelserne - har været en forkert sammenhæng.
Det vil sige, at den kritik, vi tidligere har rejst af Den Økonomiske og Monetære Union og euroen fra venstrefløjens side, har været rigtig, men fremover vil det blive anderledes.
Sådan forstod jeg det, fru Margrethe Vestager sagde.
En anden ting er, at fru Margrethe Vestager jo ikke tillægger økonomien så stor betydning, og det tror jeg er klogt ud fra et eurobegejstret synspunkt.
Margrethe Vestager (RV), 2008-11-12:
Jeg synes, det er meget vigtigt at være tydelig og lade være med at være polemisk med hensyn til det.
For jeg har på intet tidspunkt givet udtryk for nogen forestillinger om, at det var noget andet - tværtimod.
Vi har en euro, den er traktatfæstet.
Den har vi ikke tilsluttet os, men til gengæld har vi tilsluttet os det andet.
Vi er simpelt hen nogle af de flinkeste medlemmer, man kan forestille sig.
Det synes jeg er et paradoks, specielt set i lyset af at den euro så kommer til at fungere i et miljø, der forhåbentlig er mere venligt over for folk, der har sådan et ønske om åbenhed, tilsyn og ordentlighed på kapitalmarkederne.
Det er sådan set det, der er vores klare pointe.
Euroen bliver ikke lavet om, traktaten er, som traktaten er, men den måde, euroen fungerer på, tror jeg vil være anderledes, når man oplever den meget stærke politiske vilje til med afsæt i en finanskrise, der har virket som et jordskælv, at sige: Det her skal ikke fortsætte.
Det skal bruges som afsæt, for at vi får et andet tilsyn, en anden åbenhed, en anden kontrol med kapitalfondene.
Når statsministeren gør lysende klart, at det, vi allerede har påtaget os, sådan set er det, vi skal gøre også for at få euroen, synes jeg, at det ligger på den flade hånd, og så er der ikke brug for at polemisere over, om det er en anden euro eller en ny euro, eller hvad det er.
Euroen er euroen, men den kommer til at fungere i et bedre miljø.
Søren Espersen (DF), 2008-11-12:
Jeg synes også, det er interessant, hvad fru Margrethe Vestager håber.
Man har lov til at have sine håb og sine forventninger.
Det, jeg egentlig bare synes vi skal have gjort krystalklart i den her debat i dag, også af hensyn til de mange tøvende SF-vælgere, som sidder rundtomkring og måske følger med i dag, er, at SF eller Det Radikale Venstre ikke kan forsøge at komme ind - jeg ved ikke, om man havde tænkt sig at rejse til Frankfurt selv og snakke med dem dernede - med nogen som helst danske krav om, at nu skal euroen ændres til noget andet.
Jeg synes, at fru Margrethe Vestager skal forklare også over for SF's vælgere, at det ikke kan lade sig gøre, og at det er at stikke folk blår i øjnene, hvis man tror det.
Det, vi siger ja til, er den euro, der ligger, og det må fru Margrethe Vestager da kunne bekræfte og slå fuldstændig fast.
Margrethe Vestager (RV), 2008-11-12:
Jeg ved ikke, om man kan sælge penge.
Det er i hvert fald svært at få en større pris end den pålydende.
Vi har fra radikal side ingen ambition om at sælge noget til nogen.
Men vi synes, der er rigtig, rigtig gode argumenter for at få de fordele, der knytter sig til at være med i et meget stærkt politisk fællesskab og et stærkt økonomisk fællesskab, som bliver materielt i hånden på os i form af mønter og sedler.
Jeg hæfter mig ved, at den verden, som euroen skal fungere i, forhåbentlig bliver bedre, og jeg glæder mig også over, at det er danske politikere, som skubber på i den diskussion for at se, hvad man kan gøre ved kapitalfondene.
Med hensyn til det her med at finde noget ekstraordinært positivt siger jeg ikke, at euroen er svaret på alle tiders økonomiske udfordringer, tværtimod.
Der er sandelig meget at gøre for hvert enkelt lands politikere i den forbindelse - rigtig, rigtig meget.
Det kan ingen andre gøre for os.
Men den kan bidrage positivt, hvis vi også passer vores ordentlige og sunde finanspolitik.
Jeg håber, jeg var meget klar i mine bemærkninger til statsministerens redegørelse, nemlig at euroen er euroen.
Jeg synes, at der blandt Folketingets partier - det gælder også Dansk Folkeparti - er gjort en indsats, som har været meget velplaceret, meget direkte og meget ordentlig for at få sat styr på noget, som har præget vores økonomi og jo også vores hverdagsvirkelighed på en måde, som jeg tror mange har syntes har været meget svær at leve med.
Det er det ene.
Det andet er, at når jeg læser på konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde og ser på konklusionerne fra det ekstraordinære møde, der blev lagt frem på G20, ser på, hvad det er for en rolle, man tiltænker IMF, så tror jeg faktisk på, at vi kan få et bedre kapitalmarked med større åbenhed om, hvad der foregår, og med mindre tilbøjelighed til, at penge bliver skjult, at ting foregår, uden at tilsynsmyndigheder og andre kan holde styr på det.
Det synes jeg er vigtigt i vurderingen af, hvad det er for et miljø, euroen skal fungere i.
Søren Espersen (DF), 2008-11-12:
Jeg har vældig svært ved at forstå det her.
Fru Margrethe Vestager taler om en anden euro eller noget, som er nyt, og som skal lægges ind i samarbejdet.
Tidligere i løbet af sommeren har vi hørt hr. Villy Søvndal, SF's formand, tale om, at han ikke kunne være med til euroen i den foreliggende form.
Jeg har vældig svært ved at forstå det her.
Det, vi eventuelt siger ja til i forbindelse med en folkeafstemning om euroen, er det ikke euroen i sin nuværende form?
Eller forestiller Det Radikale Venstre sig lige så naivt som SF, at vi så nu kommer ind i euroen og laver det hele om?
Er det ikke den euro, der nu ligger, med alt, hvad den indebærer, som vi - uden at have nogen som helst mulighed for at påvirke den - skal sige ja til?
Morten Messerschmidt (DF), 2008-11-12:
Tak, formand.
Ja, det var jo en ganske klar motivation, vi hørte fra Det Radikale Venstres side.
Det er jo oftest nemt at forudse, man skal bare vende det, Dansk Folkeparti mener, om, så tror jeg næsten, man har Det Radikale Venstres synspunkt.
Sådan er det også i eurospørgsmålet.
Men en part, der ikke har været særlig klar i mælet, er regeringen, Venstre og statsministeren, og det er på den baggrund, Dansk Folkeparti har bedt om en hasteforespørgsel i dag.
Gennem de sidste par uger har vi oplevet at få en lang række flikflakmeldinger i pressen - meldinger, som vi synes går i forskellige retninger, og derfor synes vi, der nu er behov for at få en klar melding om, hvad det er for nogle planer, statsministeren og regeringen ligger inde med i forhold til at realisere deres drøm om nu også at kunne få hugget den del af dansk suverænitet, som handler om, at vi kan føre vores egen valutapolitik og vores egen rentepolitik og have vores suverænitet på det økonomiske område, af.
Det er jo ikke nyt, at regeringen ønsker at afvikle forbeholdet; så vidt jeg husker, står det i regeringsprogrammet.
Men det, der er nyt, er, at man for det første misbruger den ganske alvorlige økonomiske krise, som verdensøkonomien for øjeblikket befinder sig i, til at fremme sin egen politiske sag.
For det andet er det en dybt tvivlsom kurs, statsministeren har begivet sig ud på ved at love Socialistisk Folkeparti, som godt nok vil afskaffe kapitalismen og lade alle virksomheder overgå til folkeeje, vetoret over, hvilken valutapolitik Danmark skal føre.
Allerværst er måske den snak, der har været fremme om, at hvis man skal afvikle kronen, skal det ske hurtigst muligt.
Jeg ved ikke, hvad det er, der presser statsministeren til at have den tilgang, at det skal ske hu hej vilde dyr, men for os i Dansk Folkeparti er det i hvert fald helt væsentligt, at hvis man overhovedet overvejer en sådan afstemning, skal der være rigtig god tid til at debattere tingene med danskerne.
Vi er altså meget skeptiske over for den linje, statsministeren de sidste uger har lagt i denne sag, og først og fremmest ønsker vi sådan set bare den klarhed, som statsministeren tidligere var kendt for - en klar udmelding om, hvad projektet er, hvordan det skal realiseres, og hvad tidsrammen er. Tak, formand.