Uffe Elbæk (UFG), 2015-03-10:
Jeg vil faktisk starte med en personlig historie, fra dengang jeg var kulturminister og oplevede den her problemstilling på tætteste hold, i forbindelse med at jeg skulle til Ukraine, hvor der var EM i fodbold, for som minister og offentlig repræsentant at give opbakning til vores idrætsudøvere, som skulle ned og forhåbentlig vinde.
Da oplevede jeg et dilemma, for hvordan bakker man på den ene side vores idrætsorganisationer op, samtidig med at man på den anden side kommer med et klart signal til værtsnationen om, at man synes, der var nogle problemer i forhold til at overholde menneskerettighederne?
Den måde, jeg og regeringen valgte at gøre det på, var at bruge anledningen til både før og efter selve fodboldkampen at snakke med menneskerettighedsaktivister for at støtte dem i de udfordringer, de stod over for, og som repræsentant for ikke bare Danmark, men også EU, sige, at vi bakker jer op og har fokus på jer.
Derudover valgte jeg ikke at sætte mig oppe i VIP-loungen og dermed legitimere værten, men satte mig i stedet ned til de danske fodboldfans.
Det fik den paradoksale konsekvens, at jeg som minister blev smidt af DBU's fly derned, og at de ikke ønskede, at kulturministeren deltog.
For når jeg ikke ønskede at sidde sammen med de andre VIP-gæster, var jeg jo ikke længere en del af deres arrangement.
Det rummer på en måde et af de dilemmaer, vi står over for, uagtet hvem der sidder i regering og i opposition, nemlig på den ene side at bakke et frit idrætsliv op, som vi selvfølgelig skal, og samtidig give udtryk for vores politiske holdninger over for de værtslande, som ikke overholder menneskerettighederne.
Og det, jeg er spændt på at høre mine kollegaer om i debatten i dag, er jo, hvor vores smertegrænse ligger henne.
Kan vi komme i en situation, hvor vi siger, at der ønsker vi rent faktisk ikke at deltage, og er det noget, vi gør som nation, eller er det noget, vi gør på EU-niveau?
Hvad gør de andre lande?
Hvad er vores egen position i det?
Vi står over for, at der i 2022 skal afholdes VM i fodbold i Qatar, og de tal, som kommer fra Amnesty International, siger bl.a., at man forventer, at inden vi når 2022, vil mindst 4.000 af de bygningsarbejdere, der er med til at bygge de forskellige stadioner dernede, være døde på grund af de arbejdsvilkår, de bliver budt.
Så jeg synes, vi står over for at finde ud af, hvordan vi håndterer det her.
Hvornår ramler vi ind i vores smertegrænse for, hvad vi vil være med til?
Også selv om vi prøver at forsøge at adskille sport og politik.
Noget af det, man måske kunne opfordre vores idrætsorganisationer til, var bl.a. at sige, at lige som en lang række private virksomheder i dag faktisk har årsregnskaber i forhold til menneskerettigheder og går ned og kigger på, hvordan arbejdsvilkårene er hos de underleverandører, de bruger, så kunne man godt forestille sig, at man gjorde det samme inden for sportens verden, altså at man faktisk begyndte at se på, hvordan man har brugt sin organisation til at fremføre nogle af de her krav om, at værtslandene overholder menneskerettighederne.
Så jeg synes, vi er inde i en diskussion, hvor der ikke er nogen lette løsninger, og hvor man skal tage afsæt i den konkrete situation uden på nogen måde at være skråsikker.
Men jeg synes, vi skylder hinanden at diskutere det her svære spørgsmål om, hvordan man på den ene siden bliver ved med at sikre sportens uafhængighed og samtidig ikke stiller op og legitimerer nogle værtsnationer, som vi på ingen måde kan se os selv i, fordi det er så klart dokumenteret, at de ikke lever op til menneskerettighederne.
Jeg glæder mig rigtig, rigtig meget til debatten og håber på, at vi sammen kan tage hånd om de her spørgsmål, der som sagt absolut ikke er lette.