Birthe Rønn Hornbech (V), 2010-04-19:
Uden at ville starte med at være polemisk mod dem, der har talt om høringsfrister, demokrati og ytringsfrihed – for de ting har selvfølgelig ikke noget med hinanden at gøre – føler jeg mig bare inspireret til at sige, og det er vi jo alle sammen enige om, at den reaktion fra tilhørerlogen jo netop viser en fuldstændig mangel på respekt for ytringsfrihed og demokrati og en fuldstændig mangel på forståelse for spillereglerne, altså at det her i Folketinget er folketingsmedlemmerne, der taler.
Når vi så tager ud i landet, er der nogle andre spilleregler, som i hvert fald de anstændige partier følger; det går jeg ud fra at alle partier her i Folketinget gør.
Så er jeg fuldstændig enig med den sidste ærede taler fra Liberal Alliance og hr. Jesper Langballe – andre har også været lidt inde på det – i, at det jo har været en lidt underlig debat.
Det har været en lidt underlig debat, hvor man i høj grad har kørt på det formelle.
Det er der også grund til, og det vil jeg gerne diskutere, men det er lidt sjovt, at det sådan stjæler billedet hos de fleste af ordførerne, altså at man bruger så meget tid på det i stedet for at ytre sig om indholdet, i betragtning af at det er en temmelig banebrydende lovgivning, vi kommer med i dag.
Vi har annonceret et serviceeftersyn i åbningstalen; det har vi forberedt teknisk meget længe.
Vi har haft nogle politiske forhandlinger – de har nu overhovedet ikke været så lange, som man angiver her.
Men det er, som man kan se, meget indviklede forslag, vi har arbejdet med.
Og reglerne er sådan i Folketinget, hvad jeg selv har været med til at indføre, at høringssvarene skal ligge før førstebehandlingen.
Det synes jeg er en god ting, men havde Folketinget tilkendegivet, at man godt ville vente med høringssvarene og det meget flotte høringsnotat, som er meget omfangsrigt og har taget meget lang tid, er det klart, at høringsfristen også var blevet tilsvarende længere.
Det er ikke nogen undskyldning, det er bare for at sige, at sådan er det.
At forestille sig, at jeg efter det store arbejde, der er lavet i ministeriet, efter statsministerens åbningstale og efter politiske forhandlinger skulle sige, at vi for øvrigt venter med det hele til efteråret, ved enhver herinde, der har lidt politisk erfaring, selvfølgelig er en fuldstændig umulig tanke. Så vil jeg da godt lige fortælle her i Folketingssalen, at dem, der jo har ført sig stærkest frem og altså har haft tid til at føre sig frem i avisen, nemlig menneskeretsinstituttet, ikke har haft tid til at sende høringssvar, og nu er der endda gået 26 dage.
Så selv om vi havde fastsat en høringsfrist på 28 dage, er der ikke den store chance for, at menneskeretsinstituttet havde haft lyst til at svare.
Og hvorfor skulle de også det?
Men de synes ikke engang, at avisartiklen skal sendes til mig.
Ærlig talt: Det her er jo politik.
Det er at hænge sig i formaliteter af politiske grunde, ikke fordi man ønsker tingene bedre, for så kunne menneskeretsinstituttet have brugt deres tid på at sende et høringssvar til mig i stedet for at skrive i avisen, hvad de selvfølgelig er i deres fulde ret til.
Vi har også meddelt dem, at de jo kan komme med et høringssvar, når de vil – det vil selvfølgelig altid blive sendt over.
Det, der er tale om med fristen, er, at vi skal kunne nå at lave det høringsnotat, som i denne omgang var meget omfangsrigt.
Så jeg synes nok, at man er fuldstændig overgearet her, for vi kan sagtens løse det på mange andre måder, hvis man gerne vil.
Og der er jo ingen høringsberettigede eller borgere i Danmark, som er forhindret i at sende en henvendelse til Integrationsudvalget.
Men det er blot for, at det skal være på plads.
Vi gør i ministeriet alt, hvad vi kan, for at nå tingene, og det lykkes altså ikke altid, og det skal jeg være den første til at beklage.
Men jeg vil godt sige, at det er yderligere ærgerligt i det her forslag, for jeg har så også gjort det, at jeg har foreslået en teknisk gennemgang inden førstebehandlingen.
Og det var selvfølgelig, for at oppositionen skulle have ammunition til i dag, for hvis jeg var bange for det, havde jeg selvfølgelig ventet med den tekniske gennemgang.
Jeg har netop tilbudt udvalget det af egen drift, og jeg synes i øvrigt, at vi havde en god og saglig teknisk gennemgang, og jeg synes, det er helt i orden, at man bruger krudtet politisk dag, men jeg havde altså ønsket mig, at det havde været lidt mere om indholdet.
Det kan også være lidt svært at forstå alle partierne, altså hvad det egentlig helt præcist er, de vil.
Bl.a. tror jeg, at det var hr. Henrik Dam Kristensen, der sagde, nej, det var vist fru Astrid Krag, som på et tidspunkt sagde, at det ikke engang var en stram lov.
Der er foretaget store ændringer i denne regerings tid, som er den tid, hvor man længst har haft integrationslove.
Man har også gjort sig mange tanker med ordførere og under de politiske forhandlinger, og det kom egentlig meget godt frem under den tekniske gennemgang.
For jeg kan næsten sige, at alle de punkter, der blev peget på af ordførerne, både fra den ene side og fra den anden side, netop var punkter, jeg også med aftalepartierne havde brugt temmelig lang tid på.
Så det viser jo i virkeligheden, at når man sidder bag lukkede døre, er man meget saglig, og så er det egentlig de samme steder, vi kan se udfordringerne er, selv om vi ikke ønsker de samme løsninger.
Så det var egentlig et udmærket møde.
Men man kan altså ikke komme uden om, at det er første gang, at vi nu har en sammenhæng mellem udlændingeloven og integrationsloven.
Det synes jeg er meget vigtigt.
Vi vender op og ned på integrationsloven, og det er jo grundholdningsmæssigt vigtigt for regeringen – regeringspartierne og aftalepartiet, Dansk Folkeparti.
Det er grundlæggende vigtigt, at vi får tilkendegivet, at vi forventer af enhver borger i dette land, at denne borger yder noget.
Men vi tilkendegiver jo også på den måde, vi udformer det, og ellers kan man i øvrigt læse det i regeringens arbejdsprogram, at vi tror, at den enkelte borger kan noget.
De store virksomheder i Danmark har noget, der hedder HR, der vistnok udtales human resource, og det betyder sådan set, at man tager udgangspunkt ikke i det, den ansatte ikke kan, men udgangspunkt i de kompetencer, som den enkelte har.
Og det er sådan set også det, vi vil.
Derfor kan jeg ikke lade være at føle, at der var en smule eller måske mere end en smule nedladenhed i nogle af de indlæg, der er kommet, hvor specielt hr. Naser Khader måtte stå for skud og jo svarede fuldstændig, som jeg også ser det.
Altså, hvad er det for noget med, at hvis et menneske er torteret, så kan det nok ingenting og skal pakkes ind i vat og bomuld?
Det er faktisk det, mange af flygtningene frabeder sig.
Og hr. Naser Khader sagde jo meget klart – det er egentlig så lysende klart og elementært – at netop torturramte, der er nået fra den anden ende af verden til Danmark, nok har noget at byde på.
De er nok netop ressourcestærke.
Derfor er det bare ikke til at bære, at hver gang man forsøger at tænke nyt, så kommer den der: Vi skal endelig ikke komme højere end den nederste bundlinje, endelig ikke, ikke en øre højere, ikke en meter højere, ikke en betingelse højere end den nederste bundlinje.
For alle skal nednivelleres, og det må ikke kunne betale sig at gøre en indsats, for så bliver man jo belønnet, og så er der nogle andre, der ikke bliver belønnet.
Det er der også flere ordførere, der har måttet forklare i dag.
Det er de tanker, der ligger til grund for det her, og dermed er der jo i virkeligheden også svaret, som også forligspartiernes ordførere har gjort det.
Vi overholder naturligvis handicapkonventionen, men vi starter ikke med at sige, at handicapkonventionen skal forhindre, at vi laver gode og nye love, som gavner Danmark, og som kan tiltrække arbejdskraft, og som kan skabe ny arbejdskraft fra dem, der allerede er her i Danmark.
Vi overholder konventionerne, men handicapkonventionen betyder jo ikke, at handicappede ikke kan noget.
Jeg kan lige komme i tanker om en præst, der mangler en arm og et ben.
Hun er i tjeneste.
Han yder langt ud over præstegerningen, er litterat, skriver artikler, laver alt muligt.
Der er også en i kørestol.
Og sådan kan man jo nævne masser af mennesker.
Altså, skulle de have været pakket ind i vat og bomuld og på førtidspension, er det det, man vil?
Her er en grundlæggende forskel i menneskesyn, og hold op med det der med, at man skulle være et bedre menneske og mere social, fordi man vil pakke folk ind i vat og bomuld og ikke tør stille nogle krav til dem.
Det havde vi jo Ritt Bjerregaard til i den der forbistrede »U 90«.
Det kom der ikke noget godt ud af.
Man kan se, hvordan det gik med skolen.
Man måtte ikke passe på sine ting.
Man måtte ikke blive bedre end de andre.
Hvad er der kommet ud af det?
Nej, det her er en banebrydende lovgivning.
Den venter vi os utrolig meget af, og den kan også sende det signal til omverdenen, at vi er interesserede i kvalificerede borgere, og at vi er interesserede i kvalificeret arbejdskraft, der kommer udefra.
Det er præcis det, det her handler om, nemlig det personlige ansvar og det, at man tager det ansvar på sig.
Så skal man selvfølgelig behandles bedre end dem, der ikke vil.
Og dem, der ikke kan, skal vi nok tage hånd om.
Der er ikke nogen gruppe i Danmark, som er så meget under omsorg og projekter og sprogskoler og kommunale medarbejdere og frivillige og Integrationsministeriet og satspuljemidler end netop den gruppe, som trænger til integration.
Det undrer mig, at så mange partier, der er med i satspuljeforhandlingerne, åbenbart ikke aner, hvad pengene går til.
Jeg sender ellers omhyggeligt oplysningerne over hver eneste gang.
Men vi har fået holdningerne på det rene, og det er ganske velgørende, at vi får de forskelle frem her i dag.
Nu har jeg jo ikke uanet taletid, men der er selvfølgelig nogle fejl.
Fru Astrid Krag gentog bl.a. igen og igen, at man, hvis man var halvdags, ikke kunne få permanent opholdstilladelse.
Og man kan også høre på nogle af de andre ordførere, at det åbenbart simpelt hen er værre end døden, at man ikke kan få en permanent opholdstilladelse.
Og den er ikke individuel, var hr. Simon Emil Ammitzbøll også inde på.
Vi er selvfølgelig nødt til at have nogle nogenlunde faste kriterier, men netop med halvdagsjobbene er det altså sådan, og det fremgår tydeligt af bemærkningerne på side 69, at hvis ikke man har et heldagsjob, så må man vente.
I det hele taget er der også i den offentlige debat fra ordførernes side sådan en underlig iver efter at bokse mod nogle skygger og nogle fjendebilleder, som ikke er der, måske fordi man skal finde en undskyldning for at være imod noget, der er banebrydende.
For sådan synes jeg det har virket, når man bliver ved med det der med, at de jo så ikke kan få tidsubestemt opholdstilladelse.
Altså alternativet til tidsubestemt opholdstilladelse er jo ikke at blive smidt ud.
Alternativet er, at så må man altså vente, til man har kvalificeret sig.
Det er en ekstra valgmulighed.
Derfor må jeg sige til hr. Simon Emil Ammitzbøll, at der er meget individualitet i det her, og pointsystemet giver jo netop en større valgfrihed, fordi man til en vis grad selv kan sammensætte sine sidste 30 point.
Og når man i hele forløbet her har talt så meget uddannelse, så skal jeg jo henvise til – jeg tror også, det var hr. Naser Khader, der gjorde opmærksom på det – at det giver nogle ekstra point.
Men ser man på loven i dag, er det jo på den ene side sådan, at langt de fleste skal vente 7 år, og så er der også en vis automatik i, at man får den efter 7 år.
Det er den automatik, vi ønsker at gøre op med.
Men der er jo også i dag en 5-års-regel, som der faktisk er nogle, der har fået opholdstilladelse efter.
Det er ikke så mange, men i de kommende år ville der måske være kommet nogle flere.
Der er kravet jo også beskæftigelse, nemlig 3 års beskæftigelse.
Sjovt nok er der ikke nogen, der har lagt mærke til det.
Så hvad gør det, at vi kræver 2½ år nu?
Nej, mange af indvendingerne holder ikke vand.
Så er der det der med, at de svage holdes ude.
Ja, jeg sagde noget om det i starten, altså om nivelleringen.
Jo, men hvad med dem, der ikke får en studentereksamen?
Hvad med alle de mennesker, der ikke kommer igennem den der X Factor, som jeg ikke har set, men som jeg forstår har hensat det ganske land i trance foran skærmen?
Det er jo heller ikke alle, og det er formentligt slet ingen af dem, der bliver verdensstjerner inden for noget som helst område.
Vi kan nu altså ikke alle sammen det samme, og vi kan ikke det hele.
Vi er ikke så dygtige, som vi går og tror.
Vi har kæmpe konkurrenter i Kina og i Indien, og danske virksomheder flytter fra Danmark, ikke bare fordi lønnen er højere end i udlandet, men fordi der er mange lande, hvor man i meget højere grad kan vælge og vrage mellem højtuddannede.
Det er faktisk noget af det, denne regering vil rette op på, også gennem denne lovgivning, vi står med i dag.
Jeg vil da egentlig godt takke fru Astrid Krag, for jeg synes, at fru Astrid Krag alligevel var nuanceret.
Men der var en ting, jeg ikke kunne høre, og det, jeg spørger om nu, er så ikke en inklination for fru Astrid Krag.
Men fru Astrid Krag var sådan lidt inde på, at vi kunne tage det der med valgretten ud.
Jo, men fru Astrid Krag ved jo godt, hvordan politik er.
Men det, jeg ikke helt kunne høre, var, om fru Astrid Krag, hvis vi havde taget det ud, ville lægge hovedet på blokken og sige, at så stemte hun for det.
For så er der jo mulighed for i hvert fald at sige det i betænkningen og give den tilkendegivelse.
Det er jo sådan set meget rart for os andre at vide: Altså kan man gå ind for alle de andre punkter i integrationsloven?
Det kunne da være meget interessant at se.
For det har jo været lidt det samme.
Det kunne måske være på sin plads at sige noget om dem, selv om det jo sjovt nok ikke har fyldt så meget i dag.
Det har til gengæld fyldt meget i medierne, så der har man måske fået talt ud, eller også er man kommet til at læse høringssvaret fra Lægeforeningen og Advokatsamfundet, efter at man har udtalt sig i medierne.
Jeg må indrømme, at jeg undrer mig over de læger, der har ført sig frem.
Jeg synes, de er med til at ødelægge deres egen stand, så sandt som at når enhver fagperson begynder at klage over at skulle kontrolleres, er der altid nok et eller andet.
Og hvad er det, der er tale om her med de læger, som vel ikke er så mange, for Lægeforeningen siger jo ja?
Men de læger, der fører sig frem, hvad er det egentlig, deres skingre røst skal dække over?
For hvad er sanktionen?
Jamen sanktionen er bare, at så indhenter vi blot en anden lægeerklæring.
Endnu mere forrykt bliver det jo, når man hører en læge i morges sige, at så kan vi bare spørge embedslægen.
Hvis jeg som integrationsminister begyndte at drage embedslægen ind i det her, ville man nok sige, at jeg begyndte at spille disciplinærmyndighed.
Næh, hvis vi ikke har tillid til en lægeerklæring, og hvis vi kan se, at den ikke er objektiv, så har vi i mange år – i al min tid og før – sagt: Ved du hvad, du må lige komme med en anden lægeerklæring også.
Det er jo, fordi vi skal have tillid til lægerne.
Og nu vil vi gøre det lettere, for det her har jo også gjort det sværere for ansøgerne.
Ansøgerne har jo måttet vente på, at vi skulle have en ny erklæring, og de har også måttet betale for den.
Nu gør vi så det for at lette lægerne, hvad både Lægeforeningen og Advokatsamfundet fremhæver, at vi simpelt hen laver en liste over, hvad det er, de skal svare på, så de ikke glemmer det.
Og så er de måske mindre tilskyndet til at begynde at drive politik i lægeerklæringerne.
For politik i lægeerklæringerne har altså ikke noget at gøre der.
Derfor kan vi ikke have tillid til dem.
Det er bygget på nogle erfaringer i 2002, da loven blev ændret, og det bygger på endnu flere erfaringer nu og fra ministeren personligt, som har fulgt de her sager meget nøje igennem årene.
Jeg havde gerne set den ændring tidligere, men det skal jo gøres ordentligt, og det er det så blevet i form af samtaler med Sundhedsstyrelsen.
Jeg har selv ført samtaler med læger osv. osv.
Det er at save den gren over, man sidder på som læge, hvis ikke man kan forstå, at det her styrker tilliden til lægestanden og er det stik modsatte af det, nogle ganske få læger har ført sig frem med.
Og hver gang, man skal lave sine ting ordentlig, skriger man op om en ytringsfrihed.
Jeg håber, at de ordførere, der har ført sig frem i pressen, nu kan høre, at mon ikke lige man skulle spise brød til.
Ytringsfrihed?
De kan jo sige, hvad de vil.
Men så sandt som jeg jo heller ikke kan gå ud og sige alt muligt om enkeltsager og politik, så kan en læge det langt mindre.
Han er en fagperson, som vi skal rette os efter, og vi skal altså have en erklæring med en diagnose.
Jeg har læst alle de her sager, og jeg skal hilse og sige, at det der, hvor der er politik i sagerne, også er der, lægeerklæringerne tit er noget vattede.
Det er også det, der gør, at vi har kunnet konstatere, om ikke en masseproduktion – nu skal man jo passe på, hvad man siger fra Folketingets talerstol – men et stigende antal ansøgninger om humanitær opholdstilladelse fra Balkan.
Derfor er det nu, vi siger: Jamen altså, vi kan ikke blive ved med lange undersøgelser om, hvad medicinen koster dernede, hvis det ikke ser ud, som om der er meget i de sager.
Det kan vi altså ikke.
Det har vi heller ikke pligt til, det har vi ikke.
De vil stadig væk opfylde konventionerne.
Men vi kan altså ikke blive ved med at have, at interessen for en billigere lægebehandling her i Danmark fører til, at man via asylsystemet og humanitær opholdstilladelse kan få lægebehandling i årevis her i systemet.
For lige at gøre det klart skal jeg tilføje, at jeg fortsat er flintrende ligeglad med, hvor mange sager der står om i pressen.