Søren Espersen (DF), 2012-03-02:
Tak for det, og tak for de indlæg, der har været i debatten.
Jeg ser frem til udvalgsbehandlingen, ikke mindst på grund af Venstres og Konservatives indlæg.
Debatten har i øvrigt givet mig anledning til et tankeeksperiment: Tænk, hvis Danmark i 1965 – 20 år efter besættelsen – havde fået en minister, som havde været formand for DNSAP og dermed altså været formand for en bevægelse, som var Danmarks fjende.
Og tænk, hvis rygterne i 1965 florerede igen og igen i aviserne om, at denne minister havde været ansvarlig for at indsluse store ikkeregistrerede pengebeløb til undergravelse af Danmark og demokratiet.
Og tænk, hvis man også vidste med sikkerhed, at det daværende Vesttysklands præsident havde dokumenter liggende, som med usvigelig sikkerhed en gang for alle kunne afkræfte eller bekræfte rygterne, og at præsidenten bare ved et fingerknips kunne sørge for, at disse dokumenter blev gjort tilgængelige.
Mon så ikke Jens Otto Krag, det hed Danmarks statsminister faktisk dengang i 1965, ville have sagt: Jamen selvfølgelig, jeg ringer lige til Vesttysklands præsident, Heinrich Lübke, og så får vi den sag bragt i orden, så vi en gang for alle kan slippe for alle avishistorierne og alle rygterne?
Vi kan jo aldrig vide, hvad Jens Otto Krag ville have gjort, og kontrafaktisk historieskrivning synes jeg i bund og grund er en unødig beskæftigelse, men jeg tror alligevel, han ville have gjort det.
Dog er hele sagen ikke særlig realistisk, for jeg kan med hundrede procents sikkerhed sige, at den socialdemokratiske statsminister Jens Otto Krag aldrig i livet ville have udpeget en tidligere formand for DNSAP som minister i sin regering i 1965.
Men sådan forandrer verden sig altså, og sådan forandrer Socialdemokratiet sig.
Vor nuværende statsminister har i modsætning til sin forgænger åbenbart ikke nogen betænkelighed ved at udpege en tidligere formand for DKP til minister i sin regering.
Det var et kommunistisk parti, som i alle årene – i alle årene – var mere loyale over for Sovjetunionen end noget andet kommunistisk parti i Vesteuropa, en DKP-formand, som selv, da Muren vaklede og faldt, Gulag-koncentrationslejrene befriedes, massegravene blev åbnet og alle skeletterne i øvrigt begyndte at rasle ud af skabene, stadig var loyal over for de lede magthavere i Kreml.
To centralistiske diktaturideologier, nazismen og kommunismen, er nu lykkeligvis forsvundet fra Europa.
Takket være visionære, kompromisløse statsmænd som Churchill, Thatcher og Reagan ligger de to menneskeforagtende ideologier nu godt begravet i historiens store arkiv.
De sidste danske afdelinger af nazistpartiet DNSAP og kommunistpartiet DKP blev anført af henholdsvis Frits Clausen og den nuværende erhvervsog vækstminister.
Deres skæbner skulle blive så vidt forskellige, omend de to havde så meget tilfælles, både hvad angår tankegods og ideologi.
Da Sovietregimet endelig var stendødt, begyndte erhvervs- og vækstministeren så at bekæmpe og jage kommunister.
Takket være sine gode russiske sprogkundskaber og sine venskabelige forbindelser i Moskva og Berlin skaffede han sig adgang til KGB's og Stasi's arkiver, og derovre østpå begravede han sig så i et par år i papirer og dokumenter fra gulag-kz-lejrene, inden han, efter at støvet havde lagt sig herhjemme, vendte tilbage til sit fædreland, nu som bestsellerforfatter.
Det er forresten interessant nok at forestille sig Frits Clausen i en lignende situation nogle år tidligere springe rundt i Berlins ruiner på jagt efter dokumenter, der kunne afsløre nazismen, og at han så senere blev hyldet som bestsellerforfatter i sit fædreland og blev minister i regeringen Jens Otto Krag.
Et eller anden sted tror jeg ikke selv – og jeg har ellers en levende fantasi – på denne kontrafaktiske spekulation.
Men lad den side af sagen ligge.
Det har ikke været vores tanke med dette beslutningsforslag at starte en lang debat om nazisme og kommunisme, ej heller at diskutere, hvorvidt erhvervs- og vækstministeren har angret eller ikke angret.
Nej, Dansk Folkepartis ærinde her i dag er af en ganske anden pragmatisk, ligetil og praktisk karakter: Vores eneste ærinde er simpelt hen at få på det rene, hvorvidt der er hold i de vedvarende avisskriverier og fornyede rygter om, at erhvervs- og vækstministeren i sin tid som DKP-formand modtog ulovlige penge fra Moskva.
Statsministeren har jo med stor elegance og charme i de seneste uger bevist, at hun repræsenterer Danmark fint på den internationale scene, så jeg vil egentlig bare have hende til at ringe til Ruslands præsident og lige bede ham sørge for, at de afgørende dokumenter bliver frigivet, så vi en gang for alle kan slippe for alle de rygter om erhvervs- og vækstministeren, som i den grad er belastende for såvel regeringen Helle Thorning-Schmidt som for Danmarks almindelige omdømme i udlandet.
Ikke mindst over for de baltiske lande, der så lykkeligt blev befriet for kommunismen, ville det være et rigtig godt budskab at sende, at statsministeren nu får den sag i ordnet.
Præsidenten i Rusland er den eneste, der vil kunne give tilladelse til efterforskning i KGB's arkiver.
Det er en almindelig opfattelse, at præsidenten, hvis denne får en anmodning fra Danmarks statsminister, selvfølgelig vil se med meget venlige øjne på en sådan anmodning.
Som vi anfører i beslutningsforslaget, har der ikke siden zar Peter Den Stores dage været et så varmt og nært forhold mellem Danmark og Rusland, og Rusland er jo selv i gang med store videnskabelige udredninger i forbindelse med den katastrofale periode i russisk historie, som Sovjettiden var.
En anmodning – oven i købet fra den samme regering, som erhvervs- og vækstministeren sidder i – vil, det siger sig selv, gøre det endnu lettere.
Vi ved jo fra PET-kommissionens beretning om den kolde krig, at DKP fra 1969 til 1989 modtog mere end 50 mio. kr. i kontant støtte.
Det er bekræftet, at ministerens forgænger som DKP-formand kvitterede for denne støtte.
Så vi mener altså, at det er væsentligt – og gerne på den måde, som hr. Per Stig Møller fra De Konservative skildrer muligheden af – at regeringen selv går i gang med det her, selv ser regeringens egen interesse i en gang for alle at få de her ting klarlagt.
Det må være til stor fordel for regeringen selv – og den er jeg som sagt temmelig ligeglad med, men jeg er ikke ligeglad med den anseelse, Danmark har i udlandet – en gang for alle at få dette enten bekræftet eller afkræftet.
Det er det, vi beder om.