Lise von Seelen (S), 2010-02-02:
Der er brug for, at vi får skabt bedre muligheder for, at offentligt ansatte kan ytre sig i samfundsdebatten, uden at disse ytringer får konsekvenser for ansættelsesforhold eller karrieremuligheder.
Der findes adskillige undersøgelser, der viser, at der er ansatte i den offentlige sektor, som er tilbageholdende med at ytre sig på grund af den bekymring, der ligger i, hvilke konsekvenser det kan få at være aktivt deltagende.
Det er et problem for den enkeltes frihed, og det er et problem for samfundet, at vi har en gruppe borgere, som ikke synes, at de kan ytre sig frit om det arbejde, de har, og den arbejdsplads, de er tilknyttet.
Vi ved, at vi har brug for, at der er fagfolk, der giver os tilbagemeldinger på, hvordan det fungerer i praksis, hvordan virkeligheden er; det har vi hårdt brug for.
Det er dem, der kan komme med de autentiske beretninger om de love, regler og forordninger, der følges, og vi har brug for at få de tilbagemeldinger, og derfor skal vi sikre, at der er et godt miljø, så folk virkelig vil melde tilbage til os.
Det, at vi i dag befinder os i en situation, hvor det er langt sværere at finde sig et nyt job, hvis man bliver fyret, gør jo, at det her forslag kommer på det helt rigtige tidspunkt.
Vi kender til mange områder i den offentlige sektor, hvor der er ansatte, som har været tilbageholdende med at give os meldinger.
På stort set alle de områder, vi kunne nævne, kan vi finde eksempler.
Det kan være på miljøområdet, at der sidder folk, der gerne ville fortælle, at der var noget, der gik forkert for sig; det kan være på byggesagsbehandlingsområdet; det kan være på sundhedsområdet, hvor der har været arbejdsplaner, der har forringet vilkårene for patienterne; og det kan især være i forbindelse med børnesager, hvor vi har set at der har været medarbejdere, der godt har vidst, at her var der noget, der ikke gik rigtigt for sig, men som alligevel af bekymring for, hvilke konsekvenser det kunne have at melde det ud, har været tilbageholdende, og måske har man slet ikke sagt noget.
Alle steder er det sådan, at de offentligt ansatte trives, når de kan være stolte over deres fag, men lige præcis det, at de nogle gange sidder inde med en viden, som de ikke kan bidrage med i den offentlige debat, kan jo medføre stress, og at de mistrives, og derfor er det meget, meget afgørende, at man ikke lægger det bånd på et system, der gør, at folk ikke vil melde ind med det, de synes er deres bidrag i den offentlige debat.
Forslaget her skal jo ikke ændre på Ombudsmandens opgaver i forbindelse med det at afgøre sager om brud på ytringsfriheden.
Nævnet her skal jo være en hjælp langt tidligere i processen, sådan at det kan være til gavn for de mennesker, der er i tvivl om, hvorvidt de overskrider nogle grænser, og hvor langt de kan gå, og det kan være til glæde for hele systemet.
Nævnets sammensætning er beskrevet i forslaget, og det skal selvfølgelig afspejle de interesser, der kan være.
Det er ikke spor vanskeligt at skelne imellem en interesseret og engageret medarbejder, som føler sig fagligt stolt og gerne vil fortælle omverdenen, hvordan verden ser ud på vedkommendes faglige felt, og en medarbejder, som er illoyal.
Den ledelse, der ikke kan kende forskel på de to fænomener, er simpelt hen en dårlig ledelse, så den bekymring mener jeg ikke man overhovedet bør have.
Det kan man sagtens kende forskel på.
I sager, hvor der opstår tvivl om, hvorvidt der er brud på tavshedspligten, eller hvor der er en, der måske har optrådt illoyalt, er det jo afgørende vigtigt, at ledelsesretten er der, og det er overhovedet ikke den, der anfægtes i forslaget her.
Den omvendte bevisbyrde vil være en klar fordel for, at ingen bliver trynet.
Vi synes, det er et godt forslag, og at det kunne være med til at skabe mere dynamik i den offentlige sektor, og derfor håber vi virkelig – men indtil nu er det jo ikke gået så godt – at der er støtte til forslaget.