Frank Aaen (EL), 2012-05-08:
Der er to grunde til, at Enhedslisten ikke kan støtte budgetloven.
Den ene er, at den er udtryk for, at EU får større indflydelse på den danske økonomiske politik, fordi loven jo er en udmøntning af EU's finanspagt, som betyder større dominans over den politik, som kan vedtages her i Folketinget.
Jeg synes, man skal lægge mærke til, at mens vi står her og vedtager den her budgetlov – som er en udmøntning af finanspagten – så kan man ude i Europa se meget omfattende demonstrationer og valg, som gør, at regeringer er faldet på at støtte den her finanspagt, og at vi lige nu har set, at der er skiftet præsident i Frankrig i protest mod udformningen af finanspagten.
Jeg synes, det burde give anledning til, at man i højere grad overvejer, om den lov, der er ved at blive vedtaget her – og dermed som følge af det en vedtagelse af finanspagten – er en klog lov.
Klogskaben – eller rettere sagt manglen på samme – er jo også illustreret ved den helt aktuelle 2020-plan, som vi har fået udleveret fra regeringen i dag, og som siger, at den offentlige økonomi kun må vokse med 0,8 pct. om året i gennemsnit.
Det lægger op til en ufattelig stram økonomisk politik, som er lavere end gennemsnittet de sidste 30 år.
Det er sådan, at det også er lavere end de 1,4 pct., som S og SF før valget meldte ud var det absolutte minimum, for at det ikke skulle gå frygtelig galt ude i kommunerne.
Det er ufatteligt, at regeringen kommer med så lav en vækstmålsætning, og jeg vil også sige, at det er udtryk for en ideologisk udvikling, som vi er lodret imod, og som går ud på, at når samfundet vokser i økonomien med 2,25 pct. – hvilket man anslår – og man siger, at den offentlige sektor kun må vokse med 0,8, så skal den fælles kollektive velfærd blive mindre på bekostning af det private forbrug; det betyder det jo lige ud, og det er en udvikling, som vi er lodret imod.
Vi synes som minimum, at når samfundet bliver rigere, så bør velfærden også kunne blive forbedret tilsvarende.
Altså, vi ønsker ikke, at der skal være nogen gældsætning af det offentlige, men der er heldigvis to veje til at nå det mål.
Den ene er, at man kan spare – som der er lagt op til her – og den anden er, at man på anden vis kan sikre mere arbejde, mere beskæftigelse og flere indtægter.
Der siger vi, at finanspagten er en sparevej.
Vi gør opmærksom på, at regeringen op til valget sagde, at det gjaldt om at arbejde sig ud af krisen og få beskæftigelse, og man afviste sparevejen.
Men det er altså sparevejen, der siden hen via EU har vundet og nu bliver godkendt her med en budgetlov i det danske Folketing.
Det er vi imod.
Omkring Det Økonomiske Råd vil jeg sige, at vi sådan set ikke har noget imod, at der er et uafhængigt organ, der ligesom kontrollerer den politik, der bliver ført, og altså har et kritisk øje på, om det er en ansvarlig, fornuftig – eller hvilke ord man nu vil bruge – økonomisk politik, der føres af regeringen og Folketinget.
Men det er da som at sætte ræven til at vogte gæs – det er måske i virkeligheden to ræve – for dem, der styrer Finansministeriet, er jo samme slags økonomer, som sidder i Det Økonomiske Råd.
Der er ingen forskel på dem.
Det er akkurat den samme skole, det er akkurat de samme regnemaskiner, og de når frem til akkurat de samme resultater.
Det er i virkeligheden overflødigt at sætte Det Økonomiske Råd til at kontrollere Finansministeriet, og i værste fald er det skadeligt, fordi man efter vores opfattelse bare godkender og blåstempler en dårlig økonomisk politik.
Derfor støtter vi heller ikke det lovforslag.
Må jeg så sige om de to følgende lovforslag om sanktioner over for regionerne og kommunerne, som vi behandler under det næste punkt på dagsordenen, og som jo er en del af budgetloven, at vi heller ikke kan støtte dem.
Jeg er nødt til at tage til møde og kan ikke deltage i debatten om dem, men vil bare fortælle, at vi også er imod de to lovforslag.