Per Clausen (EL), 2010-02-12:
Selv om den store enighed i Folketinget om den her sag jo godt kunne sprede den opfattelse, at det er unødvendigt at gennemføre en debat, for tingene går nok af sig selv, så tror jeg alligevel, at vi skal holde fast i, at det har været en rigtig god idé at rejse forespørgslen.
For det er jo ikke alt det, som alle i Folketinget i princippet er enige om, som bliver til noget.
Det kræver, at der er fokus på det, det kræver, at der er opmærksomhed om det, og det kræver også, at man indimellem giver nogle venlige og milde henstillinger til sundhedsministeren i hans daglige arbejde og hans daglige samarbejde med regionerne, også på det her område.
For sagen er jo, at selv om der er stor enighed om, at det her er et vigtigt område, og selv om der også gøres noget, har vi stadig væk en række udfordringer foran os.
Personlig har jeg det sådan, at når jeg de der otte til ti gange om året bliver ringet op af en eller anden journalist eller en skoleelev, eller hvem det nu er, som vil have en forklaring på, hvorfor vi ikke støtter aktiv dødshjælp, er det jo ikke, fordi det sådan på det principielle plan er svært at forklare og henvise til, at vi ikke vil have et samfund, hvor vi slår mennesker ihjel, og henvise til, at det kan føre til, at der i virkeligheden kommer et urimeligt pres på den døende i forhold til at vælge at dø, fordi man ikke kan overskue situationen og man vil tage hensyn til de pårørende og systemet, og hvem man ellers vil tage hensyn til.
Det er ikke svært.
Men det svære er jo, når man så konfronteres med historier fra det virkelige liv og bliver bedt om at forholde sig til, om man ikke synes, at det i et konkret tilfælde ville have været godt, hvis der havde været mulighed for at bruge aktiv dødshjælp.
Jeg plejer stadig væk at kunne afvise det, og det vil jeg også gøre i dag, men netop hvis vi skal kunne blive ved med at afvise det, er indsatsen for at skabe gode vilkår for de døende – eller så gode vilkår, som det nu er muligt – og også for de døendes pårørende jo fantastisk vigtig.
Der er allerede sagt mange kloge ting om, at vi har brug for mere viden, så vi kan handle på et så oplyst grundlag som muligt, at vi skal skabe nye muligheder, og at det er vigtigt, at der er et alsidigt og mangesidet tilbud, som jo oven i købet i det her tilfælde skal være forholdsvis tæt på der, hvor den døende kommer fra, og hvor den døendes familie er.
Så det er en meget omfattende opgave.
Netop når man tænker på, at mennesker, som lider af en uhelbredelig sygdom, bliver udsat for et voldsomt menneskeligt pres – det gælder både den syge og de mennesker, som befinder sig i den pågældendes nærhed – er det jo afgørende, at man får mulighed for at dø på en værdig måde og under ordentlige forhold.
Det er et af de vigtige elementer i det her.
Et af de steder, hvor samfundet kan tilbyde uhelbredeligt syge at tilbringe en sidste tid, som er præget af værdighed og ordentlige forhold, er et hospice, hvor den syge får en lindrende pleje givet af et veluddannet personale, hvis eneste opgave er at søge at lette den sidste svære og ofte pinefulde tid, og hvor man i hvert fald ikke har en oplevelse af, at man befinder sig tæt på en sygehusgang.
Desværre er det jo i dag sådan, at antallet af hospicepladser ikke modsvarer det behov, der er.
Det synes jeg er en vigtig opgave at få gjort noget ved, og det er derfor, jeg synes, at det er vigtigt at fastholde, at når den døende i udgangspunktet selv skal have mulighed for at vælge, hvor vedkommende vil dø henne, så er det altså afgørende, at der ikke er en stor mangel på de pladser, som af mange opfattes som det bedste tilbud.
Derfor er det mit håb, at ved siden af alt det andet arbejde vil det, at man får en udredning af behovet for den slags pladser, føre til, at det vil dokumentere, at der er behov for en hel del flere pladser.
Og så går jeg ud fra, at når vi kommer dertil, kan vi være lige så enige, som vi i dag er, om, at de pladser skal fremskaffes.