Finn Sørensen (EL), 2016-05-04:
Tak, og tak for ordet, formand.
Lad os først knytte nogle kommentarer til det her forslag om udstationeringsfonden, L 177.
Det fremgår af bemærkningerne, at den vil få en meget begrænset for ikke at sige grænsende til en mikroskopisk virkning på det problem, som vi taler om her.
Man skriver, at man regner med, at 25 sager om året er det, der skal udbetales løngodtgørelse i, eller 25 virksomheder, tror jeg.
Der er ikke sat noget antal på, hvor mange medarbejdere man forestiller sig, men maks. er det jo nogle få hundrede udstationerede arbejdere, det drejer sig om, der ifølge det her forslag årligt ville skulle have udbetalt en godtgørelse.
Så er tingene ligesom sat i relief, kan man sige, når man tager i betragtning, at der er ca. 25.000 udstationerede arbejdere alene i byggeriet, altså 25.000 udenlandske arbejdere, der er ansat i et udenlandsk firma, som arbejder i det danske byggeri.
Enhedslisten vil selvfølgelig ikke stå i vejen for, at disse få arbejdere får bedre muligheder for at få udbetalt et løntilgodehavende, som ikke kan inddrives hos arbejdsgiveren.
Vi vil heller ikke stå i vejen for, at danske fagforeningers administrative byrder ved at inddrive tilgodehavender hos udenlandske arbejdsgivere bliver lettet, og derfor vil vi stemme for lovforslaget.
Tak for det.
Så var det 10 minutters taletid, det er jeg glad for.
Så skal jeg prøve at gøre det lidt kortere, for jeg har brugt lidt tid.
Så vi vil stemme for lovforslaget, da vi jo har den holdning, at selv om det er en mikroskopisk forbedring – for det er det, vi taler om her – støtter vi den, så længe der ikke er nogen forringelser for danske arbejdere eller udenlandske for den sags skyld.
Men dermed også sagt, at den her foreslåede ordning er et næsten – jeg siger udtrykkeligt næsten – helt ligegyldigt bidrag til kampen mod social dumping i det her land.
Den vil ikke få nogen effekt i det store billede.
Det indrømmer forslagsstillerne selv, når man ser på, hvor få sager de regner med fonden skal dække.
Man skal også kigge på årsagen til det, og det er, at fonden jo kun dækker overenskomstdækkede virksomheder, hvor man kun kan rejse en sag, hvis den har været en tur igennem Arbejdsretten, og det er den faglige organisation, der skal køre den sag, og for at få kørt den sag, skal man være medlem af den faglige organisation.
Det vil sige, at man med vilje har gjort det så svært som overhovedet muligt for de udstationerede arbejdere at få den ekstra håndsrækning til at sikre deres løntilgodehavende.
Derimod er der ingen tvivl om, at det her lovforslag, når det bliver vedtaget, har en helt anden og meget vigtigere funktion, som nok har vejet meget tungere for dem, der har fundet på konstruktionen, end hensynet til østarbejderne.
Det skal nemlig tjene som én stor undskyldning for ikke at indføre et kædeansvar, hverken ved lov eller ved overenskomsterne.
Det her forslag er født i Dansk Arbejdsgiverforenings krøllede hjerner, det ved enhver.
Og der er ingen tvivl om, hvordan det vil blive brugt.
Det vil selvfølgelig blive brugt på den måde, at når fagforeningerne i byggeriet, for det er der flere af dem, der har besluttet sig for, rejser krav om kædeansvar ved de kommende overenskomstforhandlinger, så vil de få at vide af arbejdsgiverne, at det er der ingen grund til, for nu har man jo lavet den her fine fond.
Det er det politiske i det.
Så må man spørge: Er det så en politisk rimelig udmøntning af det udstationeringsdirektiv, vi taler om, altså håndhævelsesdirektivet?
Det er det faktisk ikke.
Håndhævelsesdirektivet stadfæster nemlig det, der har være retstilstanden i EU i mange år, nemlig at det er lovligt for medlemslandene at indføre et kædeansvar.
Det har i mange år fandtes i syv medlemslande og i forskellige udgaver – kædeansvar, bestilleransvar, mange forskellige udgaver, men kædeansvar i alle tilfælde.
Hvis vi kigger på håndhævelsesdirektivets model, siger den jo klart og tydeligt det, som har været retstilstanden i lang tid, nemlig at det er lovligt for medlemslandene at indføre kædeansvar.
Direktivet foreslår så selv en begrænset udgave, hvor det kun er første led i kæden, men det står udtrykkeligt, at medlemslande har ret til at indføre mere vidtgående former for kædeansvar, og at de har lov til at indføre kædeansvar i andre brancher end i byggeriet.
For byggeriets vedkommende er det ifølge teksten faktisk en pligt, at man skal indføre et kædeansvar.
Men så kommer der så en undtagelsesmulighed, og det er den, man har benyttet sig af her i sin iver efter at finde en løsning, hvor man ikke bruger det mest effektive middel.
Undskyldningen for ikke at bruge det mest effektive middel er, at man opfinder en præmis, der er fuldstændig falsk og grebet ud af luften, nemlig påstanden om, at hvis man indfører et kædeansvar ved lov, er man også nødt til at lovgive om lønnens størrelse.
Nu har jeg spurgt tre ordførere, om de kan forklare mig, hvordan det hænger sammen.
Det er der ikke nogen af dem der er i stand til.
Jeg har spurgt den tidligere beskæftigelsesminister om det samme.
Hun var heller ikke i stand til det.
Senere på dagen spørger jeg den nuværende beskæftigelsesminister om det samme.
Det ved han at jeg gør, så jeg kan godt afsløre det her.
Jeg tror heller ikke, at beskæftigelsesministeren er i stand til at forklare den sammenhæng.
Det er i hvert fald meget interessant, hvis han kan.
Det kan han selvfølgelig ikke.
Praksis viser også, at der ikke er noget krav fra EU-retten om, at man skal lovgive om lønnen i forbindelse med et kædeansvar.
Herhjemme har vi faktisk et kædeansvar inden for det offentlige, nemlig på statens område, i den såkaldte ILO-konvention 94, der jo pålægger statslige myndigheder og virksomheder, som ikke er i en konkurrencesituation, at stille krav om arbejdsklausuler for at indgå en kontrakt.
Der står udtrykkeligt i det cirkulære, som Beskæftigelsesministeriet har udsendt, at som en del af den proces skal man stille krav om en garantisum, således at man har en dækning for de lønkrav, der måtte opstå nede i kæden af underleverandører.
Det er et kædeansvar, selv om ordet ikke bruges.
Der er ikke lavet nogen lovgivning om det.
Det er bare en implementering.
Der er ikke lavet nogen lovgivning om, at det skal være lønnens størrelse.
Man henviser simpelt hen bare til de mest repræsentative overenskomster.
Hvor svært kan det være?
Så det er en dårlig undskyldning for ikke at indføre et kædeansvar, at man påstår, at det er nødvendigt at lovgive om lønnens størrelse, hvis man laver en lovgivning om kædeansvar.
Det er jo også det, som ordføreren for Dansk Folkeparti er fanget af, nemlig det politiske formål med det her forslag.
Hvad så med håndhævelsesdirektivet i øvrigt?
Hvis vi ser isoleret på det og ser bort fra fonden, er der jo nogle klare – de er ikke store, rettere temmelig små – forbedringer af RUT-registeret og fagforeningernes adgang til RUT-registeret og forskellige andre ting, som er ganske udmærkede.
Der er ingen forringelser i det lovforslag, L 178, så det vil vi også støtte.
Men generelt må vi sige, at man fra regeringens side og fra de partier, der støtter det, virkelig har gjort sig meget stor umage for at finde det, man kalder for den mindst indgribende måde, men man burde have sagt: den mindst effektive måde at implementere håndhævelsesdirektivet på.
Samtidig er vi nødt til at gentage, at der er ingen af de her to lovforslag, som vi behandler her, der løser det grundlæggende problem, som vi diskuterede i sidste uge, nemlig at Domstolen har foretaget indgreb i konfliktretten og i medlemslandenes ret til at beskytte sig mod social dumping, der gør, at det er ulovligt at tage de fornødne skridt for at sikre lige vilkår for såvel udenlandske arbejdere som for værtslandes egne arbejdere.
Hvad det videre arbejde angår, vil vi selvfølgelig lytte til, om der skulle være muligheder for at forbedre de to forslag, og hvis det skulle vise sig at være tilfældet, gør vi det gerne.
Men vi fik i sidste uge desværre afklaret, at der ikke er noget flertal i det her Folketing for at gøre det, der virker, nemlig at indføre et egentligt kædeansvar, selv om vi jo nu er i en situation, at det står sort på hvidt fra Kommissionen, at det må vi gerne.
Det er jo mildt sagt rigtig, rigtig ærgerligt.
Ordføreren ved jo, at Enhedslisten er fuldstændig enig i, at vi ikke skal lovgive om lønnens størrelse i det her land.
Det skal Folketinget ikke blande sig i.
Det fremgår heller ikke af det forslag, Enhedslisten har fremsat.
Så hvorfor bliver ordføreren ved med at fremture med den påstand?
Og hvis ordføreren mener, at der er en eller anden automatisk sammenhæng imellem en lovgivning om kædeansvar og en lovgivning om lønnens størrelse, må ordføreren da kunne forklare, hvori den sammenhæng består.
Så jeg ser stadig væk frem til at få den forklaring.