Lone Dybkjær (RV), 2007-04-10:
I 2005 citerede jeg fra Det Radikale Venstres program for ligestilling, og da der er gået 2 år, vil jeg lige tage en lille del af det frem igen, for jeg går ikke ud fra, at alle fuldstændig kan huske, hvad det var, der blev sagt dengang.
Og jeg gør det, fordi det selvfølgelig har relation til ministerens redegørelse.
Jeg citerer: Vores mål er et samfund, hvor vi har mulighed for at leve som mænd og kvinder på flere forskellige måder, og hvor køn ikke sætter snævre rammer for de forventninger, omverdenen har til os.
Ligestilling betyder med andre ord ikke, at alle skal være ens.
Ligestilling betyder, at alle skal have lige muligheder, lige rettigheder og lige værd.
Når jeg citerer det, er det selvfølgelig, fordi det jo ikke er på det her område, vi sådan set er uenige med ministeren.
Vi er uenige i de der meget overordnede målsætninger, som ministeren også har.
Men den store uenighed ligger i spørgsmålet om det frie valg og de konkrete po litiske initiativer.
Her skriver vi om de frie valg, og jeg citerer: Men den danske befolkning har ikke et frit valg til at skabe de liv, de ønsker, uafhængigt af om de er kvinder eller mænd.
Der er ikke ligestilling i Danmark.
Her er der en fundamental skillelinje mellem os og regeringen.
Vi tror ikke, at der er et frit valg.
Vi tror sådan set ikke, at klassekampen er forbi; det er den godt nok i den klassiske forstand, men der er bare kommet nogle andre uligheder i samfundet – dels er der nogle uligheder, der er fortsat, dels er der kommet nogle nye.
Regeringen har en illusion om et frit valg.
Vi har ikke et frit valg, heller ikke på arbejdsmarkedet, når det drejer sig om mænds og kvinders valgmuligheder.
Og det er baggrunden for, at vi mener, at der skal nogle andre politiske initiativer til end dem, som regeringen kommer med.
Men inden jeg kommer ind på det, vil jeg godt sige, at jeg synes, at et af problemerne med regeringens redegørelse, som jo er fin og glimrende og alt det der, er, at det er meget svært at se udviklingsperspektiverne i, hvad det er, der foregår.
Det er meget svært at holde sammen på det.
Det sagde jeg så året efter, altså i 2006, og det synes jeg stadig væk er gældende.
Det er jo således karakteristisk, at ministeren skriver noget om status for handlingsprogrammer mod mænds og kvinders vold, hvor der er en handlingsplan, og det gør, at det er noget lidt andet på det område.
Men så skriver ministeren altså om en status på nogle initiativer, på kønsmainstreaming, og hvad ved jeg.
Og det jo ikke en status, det er en opremsning af, hvilke initiativer der er taget, men det er ikke, hvad man kan kalde en status, der drejer sig om: Hvor er vi, hvor skal vi hen, hvad har vi fået ud af det, hvad er det, vi vil, og hvordan korrigerer vi det?
Det gælder sådan set for handlingsplanen i højere grad, for selv om der var detaljer, vi var uenige om, så var der faktisk en slags status på den.
Men det er der ikke over de her initiativer, og det gør det sørens svært at diskutere, når vi ikke kan se, hvad udviklingsperspektivet er.
En af grundene til, at det også er svært for os – og det vil jeg så tage frem, det er ikke direkte, men indirekte regeringens skyld – er, at vi ikke har et ligestillingsudvalg i Folketinget.
Der er simpelt hen ingen på embedsmandsplan i Folketinget, der følger, hvad der foregår på ligestillingsområdet.
Der er interesserede mennesker, mænd og kvinder, men der er ingen, der følger det.
Der er ingen, der har et samlet overblik.
Der er ingen, der kan være til nogen hjælp, sådan som man kan i andre udvalg – det gælder selvfølgelig i meget høj grad Europaudvalget, det gælder også Socialudvalget, og det gælder Kulturudvalget, det gælder andre udvalg – hvor der er nogle mennesker, der følger en udvikling, og som dermed også kan være til hjælp for folketingsmedlemmer, når de stiller nogle spørgsmål.
Her har vi reelt ikke nogen at samarbejde med.
Det ligger formelt i Det Politisk-Økonomiske Udvalg, men der er ikke nogen, der særlig tager sig af det.
Og det er ikke en kritik af de embedsmænd, der er.
De har en masse andre områder, men der er ikke nogen, der er specialister på det her område.
Det betyder også, at Folketinget som sådan, oppositionen specielt, selvfølgelig, er utrolig svagt stillet over for et ligestillingsministerium.
Det er ikke regeringens direkte skyld, men indirekte er det selvfølgelig, fordi regeringspartierne ikke gør noget, som regeringen ikke er enig i, når det drejer sig om at nedsætte et ligestillingsudvalg.
Så skal jeg tage nogle konkrete områder op, hvor jeg synes der er behov for mere tilbundsgående analyser, måske forskning og i hvert fald politiske initiativer.
For det første er der det kønsopdelte arbejdsmarked, som ministeren og mange andre er enige i er en meget stor grund til, at vi har meget stor uligeløn i Danmark.
Jeg synes også, at det er fint, at ministeren vil tage nogle initiativer i forhold til børnehaver, og hvad ved jeg.
Jeg tror bare slet ikke, at det er nok.
Jeg tror, at vi kommer til at gå meget dybere ind i det her kønsopdelte arbejdsmarked, også i forhold til, hvordan det ser ud i andre lande.
Hvis vi kigger statistisk på det, er der jo en meget skæv fordeling mellem det private og offentlige.
Og jeg siger tak for det der faktahæfte – nu har jeg ikke taget det med herop – som ministeren har lavet.
Det er udmærket.
Jeg ville godt have haft det et år mere opdateret på nogle steder, men jeg håber, at vi kan lave en løbende opdatering.
Faktaboksene i det hæfte – som jeg altså desværre ikke tog med, så jeg kunne vise det, det ligger nede på mit bord – viser jo meget tydeligt, at der er en stor skævhed imellem den private og den offentlige sektor, når det drejer sig om mænd og kvinder.
Og derfor er spørgsmålet så: Hvad er det, der har dikteret det?
Er det bare en tradition, eller er det andre ting, som vi ikke ved noget om?
Og før vi ved lidt mere om det, tror jeg, at det er svært at komme ind med pjecer og alt muligt andet over for de børn i børnehaven.
Det er ikke nok.
Deres rollemodeller er jo moren, der altså er i den offentlige sektor og sådan set tager sig af de samme områder, mere eller mindre – altså, uddannelse og børneomsorg og alt det der, som hun sådan set også gør i en vis grad på hjemmefronten – og så i øvrigt kvinderne i daginstitutionerne.
Der er jo ikke noget mærkeligt i, at der fastholdes en eller anden form for skævt rollemønster for pigernes vedkommende og modsætningsvis til mændene, som ikke har nogen rollemodeller, i hvert fald lige der i det daglige, i det store og hele.
Det er det ene område.
Gabet vokser, og det vil sige, at de nye lønforhandlingssystemer, og hvad ved jeg, betyder, at kvinderne yderligere kommer bagefter.
Det tredje er – og det har vi jo diskuteret tidligere, og det vil regeringen ikke, og der er ikke andet at sige til det, end at vi jo kan håbe det vil ske på et eller andet tidspunkt – at vi skal en bredere ligelønstatistik.
Det er altså ikke nok at have den der med de store virksomheder.
Det fjerde er så – og der er vi heller ikke enige – den øremærkede barselorlov til mænd.
Eftersom der ikke er frie valg, hvorfor kunne vi så ikke få en orlov særlig mærket mænd?
Og jeg har det synspunkt, som jeg også sagde under den korte replik, at der jo ingen grund er til, at mænd skal igennem alle de samme gamle kampe, som vi i min generation var igennem.
Det er jo nøjagtig det samme, der udspiller sig på mændenes arbejdsmarked, som det, der udspillede sig på kvindernes arbejdsmarked dengang for 30-40 år siden.
Der synes jeg lige så godt at man kan sige: Det er ikke familiernes frie valg.
Det har noget at gøre med samfundsstrukturer, og det har altså noget at gøre med den der klassekamp, som vi altså talte om i overført betydning, hvor der er ulige forhold på arbejdsmarkedet.
Men så kommer jeg til det næste punkt, som jeg vil trække frem.
Det drejer sig om, at jeg synes, at i stedet for at ministeren vil lave et eller andet frivilligt charter med den private sektor, skulle ministeren sætte sig ned og sige: Hvad for nogle måltal kan vi få for den offentlige sektor?
Hvad mener vi egentlig vil være godt?
Mener vi f.eks., at vi skal have 30 pct. kvindelige ledere i den offentlige sektor i 2015 eller 2017, eller hvad for et tal, man nu kunne finde frem til?
Lad os diskutere det og sige: Hvordan når vi så det?
Vi når det ikke pr. automatik.
Og det vil sige, at jeg synes, at man skulle sætte nogle måltal for den offentlige sektor, den statslige sektor og den kommunale sektor.
Vi har også set det meget tydeligt i den kommunale sektor.
Jeg så det, da jeg havde møde med den, og der var det helt oplagt, at de heller ikke kommer med i løbet af de kommende år, for de har ikke det lederniveau, som skal til, for at man kan komme videre.
Så er vi videre til et nyt punkt.
Jeg synes også, at man bør give Klagenævnet initiativret.
Der er også behov for, at der er nogen, der går ind og har en initiativret.
Ombudsmanden har en initiativret.
Det ved vi jo virker, og jeg synes også, at Klagenævnet burde have en tilsvarende initiativret.
Regeringen har siddet siden 2002.
Der har været mange initiativer, kompliment for det, men hvad har virket, hvad har ikke virket, og hvad skal der til, for at vi kan komme videre?
Til allersidst skal jeg sige, at det er helt bevidst, at jeg ikke har taget handlingsplanen for kvindehandel op, jeg har heller ikke taget vold og hele den problematik, som vi har diskuteret i andre sammenhænge, op.
Nu har jeg holdt mig til det helt overordnede ligestillingspolitiske.