Morten Østergaard (RV), 2009-05-29:
Det er jo rigtigt, at vi efterhånden har debatteret det her lovforslag og det næste, som tilsammen udgør den her jobcenterreform, både her i salen og i udvalget, men der kommer jo hele tiden nye oplysninger og nye bidrag, ikke bare fra folketingspolitikere, men også fra verden omkring os.
Det seneste er så kommet fra de økonomiske vismænd, Det Økonomiske Råd, som behandlede det i den rapport, der udkom i går.
Hvis man bare i overskriftsform tager den anmeldelse, er det jo altså under overskriften »Beskæftigelsesindsatsen placeres i kommunerne«, at de økonomiske vismænd slår fast, at finansieringsmodellen er problematisk, at det nye system kan føre til en dårligere matchning, at man skal afvente evalueringen af pilotjobcentrene, og – det er så det særlige – at man skal fastholde traditionen for en arbejdsmarkedspolitik baseret på solid empirisk viden.
Der kan man så vende det om og modsætningsvis sige, at det er underforstået, at den her reform ikke er baseret på solid empirisk viden.
Det er jo sådan set, kan man sige, en jobcenterreform, som er udokumenteret og uunderbygget med empiri om, hvordan virkeligheden er indrettet.
I sidste uge kom statsrevisorerne nemlig og forklarede, at de havde sammenlignet indsatsen i de statslige og de kommunale jobcentre, og at der ingen tvivl var om, at de kommunale jobcentre simpelt hen ikke leverede varen.
Man levede ikke op til de krav, der er i lovgivningen, om ret og pligt for kontanthjælpsmodtagere.
Når man så står i en situation, hvor regeringen hvert halve år opjusterer skønnet for ledighed, hvor der hver dag i april blev 350 nye ledige, samlet set flere end 10.000 nye ledige i april, vil man sige, at der selvfølgelig er grund til at overveje, hvad vi med udsigten til en kraftig stigning i ledigheden gør for at sikre en ordentlig beskæftigelsesindsats, fordi det er så fundamentalt, at der bliver taget hånd om de ledige fra den første dag.
For jo længere tid man går i ledighed, jo større er risikoen for, at man slet ikke kommer tilbage på arbejdsmarkedet.
Hvis man så skal drage én konsekvens som følge af den viden, vi har, og de undersøgelser, der er lavet – når man nu ikke vil afvente sin egen evaluering af pilotjobcentrene – ja, så drager man altså med det her lovforslag den forkerte konsekvens, for statsrevisorernes beretning var meget klar, at det altså ikke er de kommunale jobcentre, der kan levere den vare, der nu efterspørges mere, end den er blevet i meget lang tid.
Altså, det bliver jo sådan, at hvis man udliciterer, kan man få dækket halvdelen af udgifterne til den sagsbehandling, man vil udlicitere, og dermed kan kommunerne altså få betalt opgaven halvanden gang, for først fik de penge til at løse opgaven via bloktilskuddet, og hvis de så udliciterer den, måske endda til nogle, der er dyrere, ja, så får de altså refunderet halvdelen af de udgifter en gang til.
Det giver ikke incitament til bedre sagsbehandling, det giver heller ikke incitament til billigere sagsbehandling, det giver incitament til dyrere sagsbehandling, og det er trods et utal af spørgsmål stadig ikke helt belyst, hvad meningen er med det.
Det eneste, man kan forestille sig at meningen er, er jo, at man af en eller anden grund uden at kere sig om kvaliteten bare ønsker, at der skal ske en udlicitering.
Vi har intet imod andre aktører i beskæftigelsesindsatsen.
Tværtimod synes vi, at det kan være nyttigt, men så skal det være, fordi det er nyttigt, ikke fordi det er dyrere, og det er det, man lægger op til med reformen her.
Så nævnte den konservative ordfører, at der er stillet ganske mange spørgsmål, og det er jo rigtigt.
Andre har også interesseret sig for økonomien i jobcenterreformen.
Jeg vil gerne illustrere, hvorfor vismændene så klart kan konkludere, at det her foregår på et ikkeempirisk grundlag.
Man kan ikke fremlægge økonomiske beregninger for, hvad konsekvenserne vil være i kommunerne.
Det har man helt opgivet.
Vi ved jo, at når der bliver flere ledige, bliver ledighedsforløbene historisk set også længere.
Sådan er det gået, og det har man også svaret beredvilligt til et spørgsmål, nemlig at når der bliver flere ledige, bliver den gennemsnitlige ledighedsperiode også længere.
Det kan jo så gøre, at man, når man står i en situation, hvor der bliver mange flere ledige på kort tid, skal tage højde for, hvordan man fastsætter finansieringsmodellen.
Vi har så i spørgsmål 37 spurgt til, om man nu har taget højde for det, og der svarer regeringen, at i den her økonomimodel indgår der i de anvendte ledighedsskøn for 2008 og 2009 ikke en forudsætning om en bestemt gennemsnitlig varighed af ledighedsforløbet, da disse skøn er opgjort i fuldtidspersoner.
Det vil med andre ord sige, at man bare tæller, hvor mange ledige der er, uden at tage højde for, hvor lang tid de vil være ledige.
Det er klart, at en kommunes udgifter til aktivering af de ledige selvfølgelig afhænger af, hvor længe de ledige er ledige.
Så har vi sagt: Er det ikke en lille smule uheldigt, er det ikke uklogt?
For resultatet bliver jo så, at hvis kommunerne ikke har penge nok til aktiveringsforløb, gør de enten, som de har gjort hidtil, nemlig lader være med at aktivere folk, eller også må de lave en billigere aktivering, og det vil sige, at vi så er tilbage i de gode gamle aktiveringsfabrikker, hvor man aktiverer for aktiveringens skyld eller for lovens skyld, men ikke for de lediges skyld
Der spørger vi så, om ikke det er en lille smule uklogt, og så siger ministeren i svaret på spørgsmål 40, at det årlige rådighedsbeløb opgøres i forhold til antallet af fuldtidsledige og således også vil tage hensyn til en ændring i varigheden af ledighedsforløbene.
Det er jo det diametralt modsatte af det, man svarede på det andet spørgsmål.
Altså, man kan ikke både sige, at man i sine beregninger tager højde for en udvikling i ledighedsforløbenes længde, og så til et andet spørgsmål sige, at der ikke indgår en forudsætning om en bestemt gennemsnitlig varighed af ledighedsforløbene.
Altså, enten indgår ledighedsforløbenes længde, eller også indgår den ikke.
Men det, der bliver den centrale opgave for kommunerne at tage stilling til, er altså: Skal vi lave ringere aktivering for alle, skære ned på den gennemsnitlige udgift til aktivering – og så må vi jo altså sende folk ud og gøre det, man nu har hørt om gennem tiderne, komme søm i kasser, eller hvad det nu er, folk har lavet rundtomkring – eller skal vi lade være med at overholde loven og ikke komme med de tilbud, vi skal?
Det er det spørgsmål, som jeg synes er relevant at få besvaret af ministeren her i dag: Hvad skal kommunerne gøre, skal de se lidt højt og flot på det her med ret og pligt og rettidig indsats, eller skal de gøre det, som ministeren lægger op til, nemlig reducere udgifterne til aktivering til de ledige, fordi der ikke er råd til det, og så må aktiveringen blive derefter og resultatet sikkert også?
Det er jo det, der gør, at der advares af alle dem, der beskæftiger sig med det her, ikke bare i Folketingssalen, men også udeomkring.
Arbejdsmarkedsforskere, statsrevisorer, økonomiske vismænd – alle advarer imod den her jobcenterreform, ikke fordi man har noget imod kommunerne, men fordi man kan se, at det vil føre til en ringere indsats på et tidspunkt, hvor ledigheden stiger, og det vil bare gøre problemerne med at få husholdningsregnskabet til at hænge sammen i sidste ende endnu større.
Derfor graver man det hul, som man i forvejen har meget svært ved at komme op af, endnu større med den her jobcenterreform, og det er højst mærkværdigt.
Man skulle synes, at den opgave, regeringen havde med at få sin økonomiske politik til at hænge sammen, var stor nok i forvejen.