Lars Løkke Rasmussen (V), 2009-05-27:
Tak for det.
Jamen så lad mig starte bagfra, og det er ikke, fordi jeg har nogen speciel målsætning om, at hr. Steen Gade ikke må gå på talerstolen næste gang.
Hr. Steen Gade er meget, meget velkommen, men kan jeg alligevel yde et bidrag til at gøre hr. Steen Gade glad, gør jeg det jo gerne.
Alle vinker, og der breder sig en venlig stemning i Folketingssalen, og det er måske, fordi jeg starter i det her meget imødekommende hjørne med at koncentrere mig om, hvad den sidste privatist sagde.
Men altså, hvis jeg kan yde et bidrag, vil jeg da gerne lige bare knytte to ord til nogle af de ting, som hr. Steen Gade sagde, nemlig med hensyn til ulandsbistanden.
Jeg vedkender mig, at et land så rigt som Danmark naturligvis har en forpligtelse, der rækker ud over vores grænser.
Det er ikke ren filantropi.
Det er også i vores egen interesse af sikkerhedspolitiske grunde, men også af moralske grunde, og derfor har regeringen jo også den målsætning, at vi løbende skal udbygge vores ulandsbistand, som aktuelt udgør 0,82 pct. af BNI, og som bringer Danmark i top fem globalt set, og hr. Steen Gade kan godt regne med, at det er en målsætning, som jeg vil forfølge.
På samme måde vil jeg i øvrigt også forfølge den målsætning at arbejde for, at vi skaber rammerne omkring en Grøn Vækst-økonomi.
Nu er det vel næppe kun hr. Steen Gade, der har patent på at tale med erhvervsledere.
Jeg taler også med erhvervsledere, og jeg synes, at det er et meget positivt budskab, der stod tilbage efter det erhvervstopmøde, der har været i Bella Centret de sidste 3 dage.
Det er en meget klar markering fra erhvervslivet om, at man gerne vil det grønne scenario, og man vil gerne kende sine rammevilkår, men man vil også gerne den lige konkurrence.
Altså, hvis vi for alvor skal grøn vækst, handler det om at få lavet nogle internationale aftaler, som gør, at den ramme, dansk erhvervsliv skal konkurrere i, er en kendt ramme, og det er den samme ramme, som andre virksomheder konkurrerer inden for.
Givet det vil jeg også gerne give hr. Steen Gade et tilsagn om at forfølge den dagsorden.
Så bandt hr. Steen Gade jo selv en sløjfe om min familiære baggrund, og det giver mig så anledning til i forhold til hr. Høgni Hoydal og hr. Edmund Joensen at kvittere for, hvad der er sagt.
Der blev ikke talt med én stemme, kan man vel roligt sige.
Der var betydelige nuancer at spore i de to indlæg, som de ærede medlemmer valgt på Færøerne holdt.
Det er så også en bemærkning til hr. Edmund Joensen i forbindelse med diskussionen om bloktilskuddet.
Det er jo en færøsk beslutning, et færøsk ønske, at bloktilskuddet er låst.
Det har vi taget ad notam, og det respekterer vi.
Opstår der på Færøerne en ny situation, et nyt ønske, må vi selvfølgelig drøfte sagen på ny med afsæt i det.
Så langt, så godt i forhold til hr. Høgni Hoydal, hr. Edmund Joensen og hr. Steen Gade.
Så er der jo resten af debatten.
Jeg er ikke grøn.
Jeg føler det lidt sådan.
Ny mand på jobbet, og jeg har glædet mig ufattelig meget til den her debat oven på et meget begivenhedsrigt folketingsår, hvor vi jo altså, som jeg var inde på i formiddags for snart mange timer siden, har skullet håndtere en international økonomisk krise, der i den grad udfordrer det lille danske samfund, som jo er kendetegnet ved at være en åben økonomi, der har vundet vores velstand i kraft af samhandel med andre lande og derfor selvfølgelig bliver udfordret af, at alting pludselig bremser op.
Det er jo den kæmpe udfordring, vi står i.
Jeg har i formiddags gjort rede for det, regeringen har gjort med skiftende opbakning fra Folketinget, altid med opbakning fra Dansk Folkeparti, tit og ofte også med opbakning fra Liberal Alliance, men ellers med skiftende eller ingen opbakning – alt det, vi har gjort.
Bankpakke, kreditpakke, transportinvesteringer, erhvervskreditter, der er blevet forlænget, frigivelse af særlige pensionsmidler, skattelettelser i år, skattelettelser til næste år, ophævelse af anlægsloftet, en helt nyordning i forhold til det almennyttige boligbyggeri for at gøre det mere attraktivt at bygge almene boliger i en situation, hvor bygge- og anlægssektoren sådan set har overskudskapacitet – alt det har jeg gjort rede for, også med en markering af, at vi kan gøre mere, hvis det er nødvendigt.
Så har jeg jo ventet på oppositionens modsvar og egentlig også besluttet mig for, at jeg ville forberede mig på den måde, at alle gode, velargumenterede ideer fra oppositionen, der blev fremført her i dag, ville jeg kommentere detaljeret på.
Og det er så det punkt, vi er nået til nu.
Men der er jo ikke så meget at sige, for der er jo ikke blevet sagt så meget.
Hvis man har lyttet til debatten og trækker frem, hvad der har været, kan jeg få øje på tre ting, som debatten har kredset om.
For det første har debatten kredset om en gallupundersøgelse med 1.002 respondenter gennemført på internettet, hvor cirka halvdelen ikke har forholdt sig til de spørgsmål, der er svaret på.
Det har været et stort tema i debatten.
For det andet har en beretning fra Rigsrevisionen, som endnu ikke er færdiggjort, som endnu ikke offentliggjort, været et stort tema i debatten.
For det tredje har der været den skattepolitiske debat med afsæt i et oplæg fra oppositionen, som endnu ikke er færdiggjort.
Det er sådan de tre ting, som debatten har kredset om.
Det er jo ikke meget at arbejde med sådan en onsdag aften, hvor der også er fodbold i fjernsynet, men jeg skal så alligevel gøre et forsøg.
I forhold til den her gallupmåling med de 1.002 respondenter, hvor f.eks. 54 pct. med hensyn til daginstitutionerne ikke har forholdt sig til spørgsmålet, vil jeg da gerne sige, at den havde jeg da gerne set så godt ud, for jeg forstår jo, at oppositionen tager et fuldstændig klart afsæt i, at Gallup altid har ret.
Gallup har altid ret.
Jo, jo, så kunne man trække andre gallupundersøgelser frem, men det vil jeg ikke gøre, for jeg har ikke det udgangspunkt, at Gallup altid har ret.
Jeg er selvfølgelig ærgerlig over, at en sådan gallupundersøgelse gennemført på internettet med 1.002 respondenter, hvoraf halvdelen ikke svarer på spørgsmålene, ikke tegner et mere positivt billede af den offentlige sektor, idet jeg dog hæfter mig ved – hvilket jo ikke har været fremme i debatten – at det billede, der jo trods alt tegnes her i maj 2009, er, jeg tror, at det hedder det på det sprog, selv om vi nok skal ned i de små mængder, signifikant mere positivt end det billede, der blev tegnet i december 2007, da den tilsvarende undersøgelse blev lavet.
Så der er altså en bedring at spore.
Nej, det er ikke godt nok, men det, der er det interessante i forhold til at udvikle den offentlige sektor, er selvfølgelig først og fremmest at se på, hvordan de, der bruger den offentlige sektor, føler, at kvaliteten er i forhold til det, vi leverer
Der hæfter jeg mig bare ved, at ni ud af ti forældre, der bruger den kommunale børnepasning, er tilfredse med den pasning, de får; at fire ud af fem forældre, der har børn i skolen, er tilfredse med skolens service; at tre ud af fire ældre, der bruger hjemmehjælpen, er tilfredse med hjemmehjælpen; at ni ud af ti patienter, der har været indlagt på sygehuset, er tilfredse med den behandling, de har fået.
Det er da heller ikke uinteressant, at når man går ud og spørger de offentligt ansatte, er der faktisk både en betydelig tilfredshed med og en betydelig stolthed over og en stigende arbejdsglæde ved at være ansat i den offentlige sektor.
Otte ud af ti er meget tilfredse eller tilfredse med deres job, otte ud af ti angiver, at de er helt enige eller enige i, at de er motiverede i deres arbejde, ni ud af ti siger, at de gerne yder en ekstra indsats, og otte ud af ti statsansatte synes, at deres arbejdsopgaver er spændende.
Det er jo også en del af billedet. Socialdemokratiets politiske ordfører, hr. Henrik Sass Larsen, der øjensynlig har forladt salen, gjorde sig jo tidligere i debatten morsom over, hvem der havde evnen til at tune ind og modtage nuancerede budskaber.
Det var med en lidt arrogant undertone henvendt til fru Pia Kjærsgaard, så det skal jeg ikke gentage, men bare appellere til os alle sammen om, at vi får nuancerne på plads.
Jeg har selv den tilgang til det, at vi har en god offentlig sektor.
Den kan sagtens tåle at blive bedre, og det burde sådan set være en fælles opgave.
Penge gør det jo ikke alene; altså, vi har investeret målrettet i omegnen af 53 mia. kr. i mere offentligt forbrug, siden vi kom til.
Vi har løftet sundhedsområdet med 24 mia. kr., socialområdet med 12 mia. kr., undervisningsområdet med 12 mia. kr. og 5 mia. kr. på øvrige områder.
Men penge gør det selvfølgelig ikke alene, for vi ved jo, at der er forskel på, hvordan man griber ud efter pengene, og hvordan man sætter dem i omløb.
Men at tegne et billede af, at Danmark ikke er et sted, hvor det er værd at være, er altså skævt.
Der gør vi os jo i virkeligheden skyldige i at sætte de negative cirkler i gang.
Hvor motiverede ville vores medarbejdere blive af det?
Jeg spørger bare.
Og jeg siger ikke det her, fordi der ikke må være en åben diskussion om de skønhedsfejl, der er i den offentlige sektor – det skal der være, og der skal gøres om på det.
Jeg er selv født i det danske velfærdssamfund, jeg er et produkt af det; jeg ville ikke stå her i dag som landets statsminister
, hvis ikke det havde været et grundvilkår for mig, at jeg er rundet af det danske velfærdssamfund
Men denne entydige fokusering på, hvor man kan finde den meningsmåling med 1.002 respondenter, hvor halvdelen ikke svarer på spørgsmålene, og som tegner det mest negative billede, og hvor man kan trampe rundt i det en hel dag, er jo i virkeligheden at sende et fuldstændig negativt signal til de tusindvis af offentligt ansatte, der hver dag går på arbejde med virkelyst og engagement, og som gør en forskel, og den vil jeg ikke være med på.
Jeg vil til gengæld gerne være med på den, der hedder, at vi jo løbende skal gribe i egen barm og sige: Har vi så gjort det godt nok i forhold til at skabe de rammer, der skal være, for at vores medarbejdere kan løfte opgaverne optimalt?
Og jeg vil også gerne vedkende mig, at der er ting, vi skal gøre anderledes, og det er sådan set også baggrunden for, at regeringen meget klart har markeret, at vi nu forpligtende skal i gang med en afbureaukratiseringsproces, ligesom vi har været det i forhold til det private erhvervsliv, hvor vi jo har lettet de administrative byrder med 15 pct. siden 2001, hvor der ligger en konkret plan for, hvordan vi når op på de 25 pct., der har været regeringens målsætning frem til 2010, og hvor vi jo i dag fremstår, også i internationale undersøgelser, som et af de lande, der har den bedste erhvervsregulering.
Fuldstændig på samme måde skal vi jo nu arbejde med den offentlige sektor og se: Hvor kan vi rulle regler baglæns, hvor kan vi sætte geniale regler i stedet for mindre geniale regler?
Og derfor vil regeringen efter sommerferien fremlægge en omfattende plan for afbureaukratisering i kommuner og regioner, bl.a. på socialområdet og børneområdet, og jeg kan garantere for, at det bliver et ambitiøst udspil.
Skal jeg så finde en glæde ved debatten her i dag, skal det være den, at det jo øjensynligt bliver en nem sag at få det udspil igennem Folketinget, for der har jo været en bred accept af, at her er der noget, vi skal gøre bedre.
Så det ser jeg utrolig meget frem til.
Jeg tror, vi skylder de offentligt ansatte at tegne et mere retvisende og et mere positivt billede af den offentlige sektor.
Så er der jo den her beretning fra Rigsrevisionen, som sådan set slet ikke er kommet endnu.
Nu kan man diskutere, hvor respektfuldt det er at føre en debat på så uoplyst et grundlag, og jeg er sådan set grundlæggende enig med fru Pia Kjærsgaard i, at vi burde holde os for gode til at diskutere en rapport, som kun findes i et udkast, som ikke er færdiggjort, som ikke er offentliggjort.
Men emnet er jo bragt på banen, og uden nogen som helst viden om, hvad der står i den rapport – for den kender jeg jo ikke – vil jeg gerne sætte lidt ord på hele det her spørgsmål om sundhed og frit valg, som har fyldt så meget.
For hvad handler det egentlig om?
Ja, det handler jo om, at vi indtil regeringsskiftet i 2001 havde et system med A-mennesker og B-mennesker.
A-menneskerne, man kan jo næsten høre, hvor i det politiske univers de hører til, var dem med overskud, med ministerløn eller folketingsgage eller pension eller friværdi.
De blev behandlet med det samme, og kunne det ikke ske i den offentlige sektor, kunne de søge privat behandling, og det kunne de selv betale.
Det var der jo også dengang i den offentlige debat masser af konkrete, jordnære, personificerede eksempler på.
Og så var der det andet hold, og de kunne bare vente.
Vi ønskede at lave om på det, da vi var i opposition og måske var lidt mere tydelige om, hvad vi ville, end det, man oplever fra den nuværende opposition.
Vi ønskede at lave om på det, vi ønskede at skabe reel, lige og fri adgang ved at lave et system, hvor pengene kunne følge patienten.
Vi havde en tanke om, at man kunne lade sig inspirere af det udmærkede system, vi har på friskoleområdet, hvor modellen jo er den, at hvis man sender sit barn i en privat friskole, får man 85 pct. af det beløb, som kommunen ellers skulle bruge på en folkeskoleplads, med sig.
Det var sådan set vores forslag her.
Hvordan blev det forslag så modtaget?
Jo, altså, ved åbningsdebatten i 1999 blev det skudt ned af den tidligere statsminister, Poul Nyrup Rasmussen.
Det bliver for langt at læse op, og det giver måske også bedst mening, hvis jeg trækker et koncentrat ud af det, der blev sagt, men i hvert fald var synspunktet, som den nuværende opposition dengang havde, følgende: »Og hvis man vælger noget andet, ja, så skal man kunne få en statslig dækning på 85 pct. af de samlede udgifter.
Jeg har spurgt i Sundhedsstyrelsen, hvad 1 stk. bypassoperation koster, og efter hvad der foreligger oplyst for mig, så indebærer det en egenbetaling for 1 stk. bypassoperation på 22.588 kr.
Jeg har dernæst spurgt, hvad en hofte- og lårknogleoperation koster, og hvis vi selv skal betale de 15 pct., bliver det 12.412 kr.
Det bliver for alvor uhyggeligt – det her er jo uhyggeligt nok – hvad 1 stk. lungeoperation koster: 97.591 kr.
Det er muligt, at der er nogle, der har råd til det, men det her er ikke det, vi vil, og det er jo ikke det, Venstre siger de vil. «
Citatet er af Poul Nyrup Rasmussen.
Det var så den reaktion, vi fik fra regeringen, da vi havde forslaget om, om ikke det var en god idé at lade patienten tage 85 kr. med, hver gang det offentlige bruger 100 kr.
Ja, hvor mange penge skulle man ellers tage med?
Skulle man tage det halve eller halvanden gang så meget med, eller hvad skulle man tage med?
Vi sagde: Det er sådan, at hvis en patient, der skulle have været opereret på Hillerød Sygehus, i stedet bliver opereret på Roskilde Sygehus, flytter der 100 pct. DRG-takst med.
Hvor meget skulle det ellers være?
Det er det offentliges gennemsnitsomkostning.
Det var det, vi foreslog.
Det blev vedtaget i Folketinget.
Det fremgår af bemærkningerne til det lovforslag, der blev vedtaget dengang, og nu citerer jeg: Hvad angår takster, vil udgangspunktet være de samme takster, DRG, som benyttes mellem de offentlige sygehusejere.
Citat slut.
Ja, hvad skulle det ellers være? Nu kan jeg så forstå, at det her nogle år efter på baggrund af en rapport, der ikke findes, er en skandale; det er simpelt hen en skandale, at de private sygehuse har fået det samme – hvis der skal en nuance på, vil jeg sige, at det nu altså endte med, at de aftaler, man lavede, var på et niveau, der hed 95 pct. af DRG-taksterne, men lad os nu glemme nuancerne, det er jo ikke sikkert, at alle er tunet ind på dem – som det offentlige selv tager for at lave en given operation.
Så vil jeg gerne sige, at hvis det er en skandale, står vi altså med noget, som er meget stort, som er en kæmpeskandale.
For det, regeringen nu har besluttet, er at sige: Nu har vi så haft nogle år, hvor det beløb, der er flyttet med patienterne, er det samme, som det i gennemsnit koster det offentlige selv at behandle dem, og nu er der bygget en kapacitet op, så nu skulle vi måske sætte en højere standard, så lad os nu gå ud og finde de offentlige sygehuse, der gør det absolut billigst, altså ikke til gennemsnitsprisen, men de, der gør det billigst, og så sige, at de, der gør det billigst, skal sætte hele prisen.
Det er jo fint nok, for det betyder, at vi får pengene til at række længere.
Men hvis man ud af det aflæser, at der så har været et skandaløst merforbrug, jamen så har der jo været et skandaløst merforbrug i hele den offentlige sektor, for det siger jo sig selv, at hvis man f.eks. går ud til den fjerdedel af sygehusene, der gør det billigst, og siger, at de skal sætte prisen, og hvis man gør det til en skandale, at de andre tre fjerdedele er dyrere, er det, der er foregået på tre fjerdedele af landets sygehuse, jo skandaløst.
Jeg nævner det her, fordi jeg synes, at historien forputter sig.
Og jeg vil gerne sige, at det, der har været den politiske ambition – og det ved de partier, der har stemt for – har været at sige, at hvis patienten bliver behandlet i det offentlige sygehusvæsen, vil der være et givet forbrug, og så er det ikke nogen stor ulykke, hvis de penge, man alternativt ville have brugt, flytter et andet sted hen.
Oven i det kan man jo tillægge, at det er det jo specielt ikke, fordi det har haft en fantastisk, dobbeltsidig effekt; det har betydet, at mere end 250.000 danskere har fået en operation, de ellers ikke ville have fået.
Det er så det skandaløse element, der er 250.000 danskere, der har fået en operation, de ellers ikke ville have fået.
Det har samtidig betydet, at de erfarede ventetider er faldet med en tredjedel, fordi det jo har haft den dobbelte effekt, at ud over at patienten selv havde mulighed for at søge privat behandling, hvis det offentlige ikke leverede en hurtig behandling, skabte det en konsekvens.
Man vidste eksempelvis på sygehuset i Hillerød, at hvis man ikke opererede patienten, der havde behandling behov, inden for 2 måneder, var der altså en risiko for, at patienten flyttede et andet sted hen og tog pengene med, og så tænkte man: Skulle vi så ikke hellere operere patienten?
Det er de politiske bevæggrunde bag det, vi har gjort.
Sådan er det.
Nå, det sidste tema, der så været oppe her i dag, har været den her skattedebat med afsæt i et oplæg, som ikke findes.
Det havde jeg jo glædet mig ekstraordinært meget til, for
godt nok oplever jeg mig som grøn, om end hr. Steen Gade ikke oplever det, men jeg har dog alligevel en klar erindring om, at der – var det for et par måneder siden? – var en debat her i Folketingssalen, hvor vi også snakkede skat.
Og der fik vi jo at vide fra oppositionens side, at vi måtte meget undskylde, men vi kunne ikke få noget nærmere indblik i, hvad man gik og tænkte om den sag, for nu skulle man jo lige sunde sig oven på de aftaler, der var indgået, og forslagene skulle præsenteres i Folketingssalen, og så skulle man nok komme med det.
Nu er forslagene så præsenteret i Folketingssalen
ja, de er faktisk praktisk talt vedtaget – det sker i morgen – og nu får vi så at vide, at det skal der altså lige holdes ferie på.
Og så føler jeg mig måske alligevel også lidt befriet over, at tingene så alligevel er gået, som de er gået.
Jamen det var det ikke, det var vel stort set med den mest åbne tilgang, man overhovedet kan forestille sig.
Hvis man skal finde et billede på det, svarede det sådan set til, at vi hængte et lærred op på væggen og sagde: Vi inviterer til fri tegning, der er bare lige en ramme med tre sider, og vi skal lige være enige om, hvad det er for et lærred, vi maler på
Der er en ramme, som består af tre elementer, nemlig for det første denne: Når man laver en skattereform midt i en situation, hvor danskerne lidt har tabt tilliden til fremtiden, skulle vi så ikke bruge det her til at skabe noget optimisme, noget tillid, skulle vi ikke løbe det ind underfinansieret, sådan at vi starter med at give folk nogle flere penge mellem hænderne?
Det var den ene ting, nemlig det med at give familierne lidt ekstra økonomi i en situation, hvor de måske føler sig lidt trængt.
Den anden ting, vi sagde, var: Når vi så har malet og er enige om, at det er pænt, skal vi så ikke også være enige om, at så skal det hænge der en tid, så gælder der et skattestop, så skal vi ikke bare gå og lave om på det bagefter?
Og det er jo i særlig grad vigtigt, for netop i en krise skal befolkningen jo have tillid til, at de skatteregler, der gælder, ikke bare gælder indtil næste valg, de skal ligge fast.
Så skattestoppet var det andet element i rammen.
Den tredje ting, vi sagde, var: Velkommen om bord, og nu starter vi med at male, men vi er også nødt til at være enige om, at vi jo altså ikke skal stå her hele foråret, for vi skal have en relativt hurtig afklaring.
De danskere, der går og er bekymrede for deres privatøkonomi, skal jo ikke været tilskuere til sådan et livslangt kreativt projekt, de skal have klar besked på, hvad det er for skatteregler, der gælder i Danmark.
Det var sådan set de tre ting, vi sagde, nemlig punkt 1, at vi skulle bruge det til at løbe økonomien i gang med, og at det skulle være finansieret på sigt, punkt 2, at skattestoppet skulle gælde bagefter, og punkt 3, at vi skulle have en relativt hurtig afklaring.
Givet det, sagde vi: Så kom og mal!
Der var ingen, der kom.
Og det skal jeg jo på sæt og vis beklage dybt, men jeg vil alligevel udtrykke den lille tilfredshed med det, at hvis oppositionen var mødt op, havde vi været nødt til at forlænge folketingssamlingen, for her står vi jo altså, 2 dage før den stopper, og vi ved endnu intet om, hvilke pensler man vil male med, og hvilke farver man vil male med.
Vi ved intet – intet!
Oppositionen har i dag intet fortalt os om, hvad det er for en skattepolitik, oppositionen går ind for.
De partier, der for 50 dage siden førte sig frem på et krav om, at regeringen ikke havde nogen legitimitet, og at nu skulle vi have et folketingsvalg, nu skulle danskerne tage stilling, er simpelt hen tavse, larmende tavse, om, hvad det er for en skattepolitik, de går ind for.
Men det rammer måske situationen meget godt ind, for hvis man skal opsummere på de her tre spændende temaer, som er en internetundersøgelse med 1.002 deltagere, hvor halvdelen ikke har svaret på spørgsmålene, en rigsrevisionsberetning, der ikke er gjort færdig og ikke er offentliggjort, og et oplæg om skat fra oppositionen, der ikke kommet endnu, må man sige, at så tegner det et billede af, at vi har en regering, som danskerne ved hvor de har, og en opposition, som man ikke rigtig ved hvor man har. For så vidt angår regeringen, står regeringen jo altså på en kurs, hvor vi tager krisen dybt alvorligt, hvor vi ikke vil sælge et falsk billede til danskere om, at det her bare går væk, at det ikke kommer til at gøre ondt, og at stigningen i arbejdsløsheden er noget, der bare kan afmonteres, men hvor vi til gengæld gerne vil sende det meget klare signal til danskerne, at vi har arbejdstøjet på – og det gælder også i hele feriesæsonen.
Vi er parate til og har handlekraft og har via den økonomiske politik, vi har ført de sidste 7½ år, også mulighed for at gøre alt, hvad der skal til for at afbøde de menneskelige virkninger af krisen mest muligt, vel at mærke på den kloge måde, at Danmark også står endnu, når krisen stopper, at der er styr på statsfinanserne, at vi har vores konkurrenceevne intakt, at vi så at sige har muligheden for at få glæde af opsvinget og dermed altså også fortsat kan arbejde for at skabe den indtjening til danske virksomheder, der gør, at Danmark fortsat kan være et rigt og velstående samfund.
For velstand er forudsætningen for velfærd.
Nå, det var det egentlige ærinde, o.k. Men der blev så puttet meget omkring det egentlige ærinde.
Der må jeg bare starte med at glæde mig over den tilgang, at når regeringen kommer med afbureaukratiseringsdagsordenen, er Det Radikale Venstre klar.
Det glæder mig, for vi kommer efter sommer med et samlet, ambitiøst bud på at afbureaukratisere.
Jeg glæder mig til, at Det Radikale Venstre vil være med til at løfte det, og måske specielt, hvis Det Radikale Venstre så også selv vil løfte, ikke for at forudse en diskussion, hvor ikke alle vil være med, men altså, hvis Det Radikale Venstre står i sig selv og også i givet fald tør gøre det færdigt alene, vil det glæde mig meget.
Fru Margrethe Vestager lægger jo økonomi- og erhvervsministeren nogle ord i munden, hun aldrig har sagt.
Jeg kan bare sige, at der ikke er nogen forskel overhovedet mellem det, jeg her har gjort rede for, og det, som regeringen mener, og som økonomi- og erhvervsministeren mener.
Vi ser fuldstændig ens på de ting.
Vi har den ambition, at vi skal have en fair og ordentlig afregning med det private sygehusvæsen.
Vi har den ambition, at i takt med at ting udvikler sig, skal man selvfølgelig se, om man kan få pengene til at række længere.
Derfor er det jo også besluttet, og det er aftalt, at vi fra den 1. januar 2010 får en særlig opmandsfunktion, så vi renser politikken ud af takstfastsættelsen.
Vi laver referencetakster, der tager sit afsæt i en skyggepris, som hentes, ved at man ser, hvor man i den offentlige sektor gør tingene allerbilligst.
Det er jo ikke et udtryk for, hvad det koster i det offentlige, men det er et udtryk for, hvad det koster i den del af det offentlige, der gør det bedst, og med afsæt i det forhandler man så nogle priser.