Line Barfod (EL), 2007-02-27:
Det er blevet sagt flere gange under debatten, at den bestemmelse, vi diskuterer, § 266 b, skulle være blevet indsat i straffeloven i 1971.
Den blev rent faktisk indsat i straffeloven i 1939.
Det blev den på baggrund af de forfølgelser, man havde set af jøderne i Nazityskland.
Det var derfor, man mente, at der var behov for at have en sådan bestemmelse i den danske straffelov.
Så ændrede man den i 1971 for at kunne tiltræde FN's konvention imod racediskrimination.
Men det var altså en bestemmelse, som man indsatte, fordi man ikke ønskede at se den samme forfølgelse, som man havde set af jøderne i Nazityskland.
Det synes jeg er væsentligt at huske, når man diskuterer bestemmelsen.
I Enhedslisten har vi den meget klare holdning, at det er utrolig vigtigt at have en meget vidtgående ytringsfrihed.
Det er utrolig vigtigt, at vi ikke kriminaliserer folks holdninger.
Vi er meget glade for, at vi i Danmark ikke har kriminaliseret nazister, at vi ikke har kriminaliseret holocaustfornægtere osv.
Vi mener, det er væsentligt at imødegå den slags holdninger med en åben debat.
Det tror vi er en langt bedre måde at bekæmpe dem på.
Men over for hensynet til ytringsfriheden står samtidig hensynet til at beskytte andres frihed til ikke at blive truet, forhånet, nedværdiget og forfulgt.
Det er derfor, vi har bestemmelser, der skal beskytte folk mod at blive truet, forhånet, nedværdiget og forfulgt.
Vi mener altså, at det er væsentligt, at vi holder fast i at have en sådan beskyttelse, og at man afvejer de frihedsrettigheder over for hinanden, og derfor har vi valgt, at vi støtter at bibeholde racismeparagraffen.
I forhold til den første ændring, Dansk Folkeparti foreslår, har både ministeren og flere andre været inde på, at det ikke giver mening, medmindre Dansk Folkeparti kan komme med nogle eksempler, hvor de kan dokumentere, at bestemmelsens ordlyd i dag ikke beskytter flertal.
Vi har endnu ikke hørt sådanne eksempler i debatten, og derfor er det overflødigt at sætte det ind i bestemmelsen.
Det andet er så, som flere andre også har været inde på, stk. 2.
Dansk Folkeparti siger, at man skal kunne blive straffri, hvis man kan føre sandhedsbevis, eller hvis man var provokeret.
Flere andre ordførere før mig har været inde på, hvor besynderligt det ville være, hvis man indsatte noget sådant, især fordi vi endnu ikke har fået nogen eksempler på, hvad det er for typer af sager, hvor Dansk Folkeparti mener, at man skal kunne komme med sandhedsbevis for en trussel.
Hvis nogen rent faktisk har fremsat en trussel om, at de f.eks. vil opfordre til at slå jøder ihjel, hvordan skulle de så kunne blive straffrie ved at føre sandhedsbevis for, at de faktisk mener truslen, eller hvad er det, Dansk Folkeparti forestiller sig?
Så skal jeg bare til hr. Søren Krarups debat med fru Pernille Frahm lidt tidligere sige, at i det eksempel, hr. Søren Krarup brugte, var det jo hr. Søren Krarup, der ønskede at indskrænke hr. Thorkild Simonsens ytringsfrihed ved at anlægge injuriesag mod hr. Thorkild Simonsen og åbenbart også vinde den injuriesag.
Der mener hr. Søren Krarup altså, at det er i orden, at der er indskrænkninger af ytringsfriheden, når det kan beskytte hr. Søren Krarup, hvorimod hr. Søren Krarup åbenbart ikke mener, at det er i orden at indskrænke ytringsfriheden, hvis den kan beskytte andre mennesker mod at blive truet, forhånet eller nedværdiget.
Vi mener i Enhedslisten, at det er væsentligt at kunne beskytte folk imod det.
Derfor kan vi ikke støtte det forslag, der er fremsat af Dansk Folkeparti.