Karin Nødgaard (DF), 2015-01-16:
I mange historier og eventyr er slutsætningen ofte »... og de levede lykkeligt til deres dages ende«.
Efter at have gået så gruelig meget igennem for at finde kærligheden og få hinanden, måske trods modstand, er parret nået dertil, at bump på vejen er forceret og lyset skimtes forude, at et liv sammen i medgang og modgang venter, og at der kan etableres en familie med børn og måske senere børnebørn, indtil døden skiller dem ad.
Sådan er fortællingen i den fiktive eventyrverden.
Uanset om man er troende eller ej, er der for alle aldre en vis tiltrækning og fascination af denne skildring.
Hvorfor gribes vi af eventyrfortællingen?
Det kan der være flere årsager til.
Jeg tror, det er noget meget individuelt, noget, som udspringer af individets historie, erfaring og opvækst, herunder påvirkningen fra forældrene.
Når vi i dag behandler et forslag, som har undertitlen »Imødegåelse af samarbejdschikane m.v.«, er der i mine ører ikke meget eventyr over det.
Virkeligheden indhenter os, også os som lovgivere.
Der er ting, som ikke stemmer overens med fortællingerne i de gamle eventyr.
Der er en virkelighed, som ikke er lys, og hvor det hele ikke ender godt til sidst – snarere tværtimod.
Her er der tale om mennesker, der måske ikke har gået så meget grueligt igennem for at få hinanden, har fundet den store kærlighed og har fuldendt denne kærlighed til hinanden med at etablere en familie og få børn.
Meget bedre kan det vel ikke være.
For dem af os, der har prøvet det, er det en daglig glæde, og det at kunne skabe nyt liv og følge det generation efter generation er noget ganske særligt.
Desværre indhentes lykken og kærligheden for nogle af det uundgåelige brud, hvor man erkender, at man af den ene eller den anden årsag ikke længere skal leve sammen.
Trods de bånd, der binder, når man har børn sammen, kommer flere og flere par til den erkendelse, at der skal træffes en beslutning om, at man ikke længere skal leve sammen og dele hverdagens glæder og sorger, at livet i medgang og modgang ikke kan overskues, og at et brud er en udvej.
Ulykkeligt er det i nuet, men vi må heldigvis også konstatere, at for mange er et brud det eneste rigtige for at komme ud af et forhold med værdighed for begge parter og for at sikre børnene en god tilværelse.
Jeg skal ikke være den, der afgør, om det for alle i dag er blevet for let at bryde ud af et parforhold, uanset om der er papir på det eller ej.
Men jeg må dog udtrykke min bekymring for noget af den lovgivning, som der er lavet her på det seneste omkring ægteskabet, nemlig om, at straksskilsmisse er blevet en mulighed.
Når Dansk Folkeparti er med i den her aftale, som blev indgået i september sidste år, er det med ønsket om, at vi fra lovgivers side gør, hvad vi kan, for at sikre, at de børn, der er involveret i deres forældres skilsmisse, lider så lidt som overhovedet muligt, at det er barnets tarv, der skal være i højsædet, at det er barnets ret til begge forældre og ikke forældrenes ret til barnet, der skal være det afgørende element for et barns levevilkår efter en skilsmisse.
Det er vigtigt, at forældrene er klar over, at der er et fælles ansvar for barnet, og at barnet har kontakt med begge forældre, og at der ikke oparbejdes et konfliktfyldt forhold, hvor barnet tages som gidsel i forældrenes brud.
På det område kan vi som lovgivere være medvirkende til at skærpe de krav og forhold, der er, for parterne i en skilsmisse.
Derfor har vi også bredt politisk opstillet nogle initiativer, som skal være med til at sikre barnets tarv.
Disse initiativer er ikke ensbetydende med, at vi er i mål i forhold til forældreansvarsloven, men jeg tror, det er et skridt i den rigtige retning.
Flere skal der til, og derfor arbejder vi fortsat med området, kommer med nye initiativer og følger udviklingen og effekten af aftaler, vi har indgået, herunder udviklingen i at nedbringe sagsbehandlingstiderne, som ligger Dansk Folkeparti meget på sinde.
Fra politisk side kan man ikke lovgive sig ud af følelsesmæssige konflikter.
Man kan være med til at forebygge, at skilsmissen udvikler sig til chikane og konflikter.
Endvidere er der stor forskel på, hvorledes børn oplever forældrenes skilsmisse.
Det kan være på grund af den alder, barnet har på det givne tidspunkt, dets personlighed, dets netværk eller noget helt andet.
Der er ikke tvivl om, at to skilsmisser ikke er ens, og derfor kan det også være svært at sætte alle forhold vedrørende en skilsmisse ind i lovgivningsmæssige formler.
Jeg vil gerne slå fast, at udtrykket til barnets bedste skal forstås således, at det altid er det, der for det givne barn er bedst, at alle forhold er belyst, og hermed også sagt, at der kan være forhold, som gør sig gældende, hvor det ikke er til barnets bedste at have kontakt og samvær med begge forældre.
Desværre ved vi, at nogle børn er udsat for misbrug, fysisk eller psykisk vold eller overgreb, og her skal der være mulighed for at beskytte barnet, og det kan være at afskære en forælder fra samvær med barnet, fordi det skønnes ikke at være til barnets bedste.
Enhver mistanke om misbrug eller lignende skal altid tages alvorligt af myndighederne og vurderes meget hurtigt.
Jeg må da også afslutningsvis i den her tale komme med en appel til forældrene, som har elsket hinanden, og som sammen har skabt liv, om, at der kæmpes for at sikre det fælles barn en tryg og god opvækst, og at egne følelser og skuffelser og måske nederlag sættes i skyggen, for at barnet kan få et liv med lykke og glæde, og når forholdene er således, at det bedste i barnets perspektiv er, at familien er samlet, ikke kan lade sig gøre, at arbejde for, at det næstbedste bliver til virkelighed, nemlig at mor og far er glade hver især og kan kommunikere med hinanden.