Per Stig Møller (KF), 2009-03-31:
Jeg takker meget for Folketingets ønske om at få en debat om NATO.
Jeg synes, at det er utrolig passende, for om 4 dage kan vi jo fejre NATO's 60-års-jubilæum, og for alle os, som har stillet denne forespørgsel og skal besvare den, er det jo altså en historisk mærkedag, fordi sikkerhedspolitisk har NATO betydet kolossalt meget for Danmark og for Europa.
NATO har sikret Danmark under den kolde krig.
Vores medlemskab af NATO gav os tryghed.
Jeg ved godt, at nogle historikere siger, at vi ikke var blevet angrebet under nogen omstændigheder, det er jo faktisk ikke noget, man kan vurdere nu.
Man kan kun vurdere, at man hele tiden havde risikoen, og man vidste jo også, at den var til stede, og at der var styrker på den anden side af Østersøen, som var specielt uddannede i at gå i land i Danmark.
Men det kunne ikke lade sig gøre, fordi vi var medlem af NATO, og dermed har man i de år sikret, at vi ikke kunne blive mål for angreb.
Derfor er det også historiens ironi, at NATO fyldte 40 år præcis samme år, som muren faldt.
Dengang var der mange af os her i Tinget, der tvivlede på, om NATO så ville nå at blive 50 år, for ikke at sige 60 år, for var NATO så ikke overflødig?
Men det viste sig, at NATO havde en eksistensberettigelse, der rakte langt ud over den kolde krigs alliancelogik.
Det blev hurtigt klart, at alliancen selv uden kold krig og direkte trusler mod medlemslandenes territorier nu havde en vigtig rolle at udfylde som sikkerhedsgarant og sikkerhedsmagnet i andre sammenhænge.
Når NATO i år kan fejre sit 60-års-jubilæum, er det således ikke blot som den mest succesfulde forsvarsalliance i historien, men også som den uomgængelige ramme om et sikkerhedsfællesskab, der rækker langt videre end blot den fysiske beskyttelse af medlemsstaternes territorier.
Der skal således ikke herske nogen tvivl om, at NATO gennem artikel 5-garantien - som er musketereden, nemlig at et angreb på én er et angreb på alle - har den bedste sikkerhedsgaranti over for uforudsigelige farer i en i stigende grad uforudsigelig verden.
Men når NATO i dag ikke blot er en forsvarsalliance, er det, fordi det også er blevet en bredt funderet sikkerhedsalliance.
Det NATO, vi har i dag,
er fundamentalt anderledes end det NATO, der kom sejrrigt ud af den kolde krig.
Det omstillede sig til den nye tid og den nye tids trusler.
Dels har en række udvidelser næsten fordoblet antallet af medlemmer, og ved jubilæumstopmødet om et par dage tiltræder Albanien og Kroatien, hvorved vi når op på 28 medlemmer, dels har afslutningen på den kolde krig og den kunstige opdeling af Europa betydet, at vi nok lever i et sikrere Europa, men vi lever rent faktisk ikke i en sikrere verden.
Nye trusler har vist sig, som vi ikke kendte under den kolde krig.
Derfor må vi erkende, at de sikkerhedspolitiske vilkår og udfordringer har forandret sig betydeligt i løbet af det sidste tiår.
Nye trusler fra terrornetværk, spredning af masseødelæggelsesvåben og risikoen omkring sammenbrudte stater kræver en anden type håndtering end de gammelkendte.
De har dog det til fælles med de tidligere udfordringer, at de fordrer transatlantisk dialog og lederskab, altså at vi fortsætter den transatlantiske alliance.
For netop den transatlantiske dimension gør fortsat NATO til det helt centrale omdrejningspunkt, når det gælder om at finde holdbare løsninger på internationale sikkerhedspolitiske udfordringer.
Derfor kan den transatlantiske dimension endda blive styrket i årene fremover.
Det bekræftes af de signaler, der på det seneste er kommet fra såvel præsident Obama som ikke mindst fra Frankrigs præsident Sarkozy, der vil reintegrere Frankrig fuldt og helt i NATO.
I begge lande er der en erkendelse af, at der ikke er nogen modsætning mellem et stærkt NATO og et styrket europæisk forsvarssamarbejde.
Det giver os i årene fremover en stor mulighed for at forstærke det transatlantiske samarbejde og samtidig reformere NATO.
Som allerede John F. Kennedy sagde, består NATO af to søjler: den amerikanske og den europæiske.
Men NATO's store styrke er, at det er et unikt historisk baseret værdi- og sikkerhedspolitisk fællesskab, som er fast besluttet på at stå sammen om at imødegå fælles sikkerhedspolitiske udfordringer.
NATO har hidtil vist en enestående evne til at tilpasse sig udviklingen og ikke mindst de ændrede sikkerhedspolitiske vilkår, som jeg har nævnt.
Lad mig pege på, at NATO i 1995 besluttede at gennemføre sin første out of area-operation i Bosnien-Herzegovina - som jo ikke var medlem af NATO - og det gjorde man i form af den såkaldte Operation Deliberate Force og efterfølgende indsættelser af den robuste fredsbevarende operation IFOR, som vi var enige om her i Folketinget - eller et flertal var enige om.
Evnen til hurtig tilpasning får vi også brug for fremover, hvor de konstant skiftende trusler og udfordringer stiller krav til alliancens fortsatte omstillingsparathed.
NATO står derfor over for at skulle gennemføre en række nødvendige reformer i de kommende år.
NATO's engagement i Afghanistan er et godt eksempel på NATO's nye rolle og på de nye udfordringer, der følger med NATO's indsats for sikkerhed, stabilitet og terrorismebekæmpelse.
NATO har påtaget sig et enormt ansvar i Afghanistan, og resultatet af indsatsen vil påvirke NATO's fremtid.
Svigter NATO her, går NATO i utide, vil islamisterne jo ikke tro, at NATO overhovedet spiller nogen rolle for at kunne beskytte moderate og udviklingsorienterede muslimske samfund.
Fremskridtene vil tage tid, og der er ingen hurtige løsninger.
Først og fremmest er Afghanistan en fælles opgave, for bliver Afghanistan igen centrum for terrorisme og terrortræningslejre, sendes terroristerne jo ud, ikke mindst til vores verdensdel.
Derfor må vi alle sammen i forbindelse med Afghanistan dele byrder og risici, som det også vil blive fremhævet i den erklæring, der bliver vedtaget under topmødet.
Det betyder, at når præsident Obama beder sine allierede i Europa om øgede bidrag, må Europa tage det alvorligt.
Som et af de lande, der bidrager forholdsmæssigt mest i Afghanistan, og som yder store ofre i den uroplagede Helmandprovins - desværre for mange gange de største ofre - har vi også en interesse i større byrde- og risikodeling mellem alliancens medlemmer.
Dernæst er det afgørende, at vi løser opgaven innovativt.
Traditionelle måder at håndtere sikkerhedsmæssige udfordringer på er ikke nok i en så kompleks konflikt som den i Afghanistan.
Skal vi undgå, at Afghanistan igen bliver det fristed for terrorister, som det var, skal vi altså ikke bare sætte militært ind, men også civilt.
Den sikkerhedsmæssige indsats skal integreres med den udviklingsmæssige og den politiske.
Vi kan ikke skabe stabilitet og sikkerhed uden udvikling - og omvendt.
Og der skal en politisk overbygning til for at skabe bæredygtig stabilitet og udvikling.
Danmark har længe været bannerfører for, at en sådan samtænkning bliver den naturlige tilgang til konflikthåndteringen og genopbygningsindsatsen.
Det er en tilgang, vi selv praktiserer i det daglige i Afghanistan, og det har vi gjort, lige fra den første dag vi lavede det første beslutningsforslag.
Denne tilgang er nu også NATO's, ligesom den er en del af den nye amerikanske Afghanistan-Pakistan-strategi, som er blevet offentliggjort i dag.
Vigtigheden af at se Afghanistan i et regionalt perspektiv, som også er en del af Afghanistan-Pakistan-strategien for USA, er vi også ganske enige i; og det har vi stået for længe.
Særlig Pakistan er afgørende for stabiliseringsindsatsen i Afghanistan.
Uden et stabilt Pakistan, forbliver Afghanistan ustabilt.
Og uden et stabilt Afghanistan, kan Pakistan blive meget ustabilt.
NATO's engagement i Afghanistan har også understreget behovet for alliancens styrkelse i samarbejdet med andre aktører.
Begge organisationer har fælles sikkerhedspolitiske målsætninger.
Det ser vi i Afghanistan, hvor EU's politimission under ledelse - god ledelse, anerkendt ledelse - af vores danske politichef Kai Vittrup gør en stor indsats for at styrke landets politikapacitet.
Og vi ser det også i Kosova og i pirateribekæmpelsesindsatsen i Adenbugten, hvor organisationerne arbejder tæt sammen - og hvor vores skib jo er det, der har taget flittigst fat i nakken på piraterne.
Her håber jeg og regner jeg med, at den franske reintegration i NATO bidrager til at styrke samarbejdet, for der er jo ingen tvivl om, at EU besidder en række unikke kompetencer inden for den civile krisehåndtering, ligesom EU evner at løfte en række militære opgaver i den lettere ende af det militære operationsspektrum.
Men vi må sikre, at vi udnytter hver organisations individuelle styrker og kompetencer bedst muligt, så de bliver komplementære og ikke kopier.
Eftersom NATO har påtaget sig et mere globalt engagement, må samarbejdet med partnere uden for det transatlantiske område intensiveres, ligesom det skal ske i vores eget nærområde.
NATO-udvidelserne har været og forbliver et vigtigt signal om en fortsat åben alliance; vi er ikke en lukket klub.
Ligesom tilfældet har været med EU-udvidelserne, har optagelsen af nye NATO-medlemmer haft en stabiliserende effekt i Europa.
NATO's åbne dør-politik bør derfor fortsætte.
Det er og skal forblive at være suverænt op til NATO og de lande, som ønsker medlemskab, at beslutte, om og hvornår medlemskab skal gives.
Der tales ikke her om medlemskab i morgen eller i overmorgen; det er der ingen af dem der er klar til.
Både Ukraine og Georgien har behov for yderligere reformer, og det skal de hjælpes med, og det er vi i gang med.
Begge lande har endnu meget, der skal indhentes, inden de er rede til medlemskab.
For 10 år siden oprettede man klogeligt NATO-Rusland Rådet - også for at markere, at den kolde krig var slut, og at vi var inde i en ny tidsalder - og det var for at sikre afspændingen i Europa.
Begivenhederne i august i Georgien viste desværre, at afspænding ikke er en selvfølge i Europa.
Derfor er der behov for at udvikle dette råd og ikke at nedlægge det.
Det er jo ikke kun til på solskinsdage, det er også til på regnvejrsdage.
Derfor var det en rigtig beslutning, NATO's udenrigsminister traf på mødet den 5. marts, hvor vi opnåede konsensus om at genoptage de formelle møder med Rusland.
For det er et væsentligt forum, hvor vi kan drøfte både de emner, som vi er uenige om - såsom f.eks. netop den omtalte NATO-udvidelse, og det kan være CFE, og det kan være missilforsvaret - og de områder, hvor vi har fælles interesser med Rusland.
Det kan jo f.eks. gælde terrorbekæmpelse og indsatsen i Afghanistan.
Der er ingen tvivl om, at NATO har bevist sin eksistensberettigelse også efter Murens fald.
I kraft af vores indhøstede erfaringer og konstruktive samtænkningsindsats er Danmark i stand til at spille en stærk og aktiv rolle i bestræbelserne på at gøre det 20. århundredes mest succesfulde forsvarsalliance til en lige så succesfuld sikkerhedsalliance i det 21. århundrede.
Jeg ser derfor frem til en god og vedkommende drøftelse i dag om, hvordan denne alliance, der nu fylder 60 år, fortsat vil udgøre en hjørnesten i dansk sikkerhedspolitik, og hvordan vi bedst i NATO kan møde fremtidens udfordringer.