Sophie Hæstorp Andersen (S), 2011-02-11:
Jeg vil gerne starte med at takke for debatten i dag.
Måske var det ikke så overraskende, men alligevel er det meget tydeligt, hvor langt væk fra hinanden vi står i det her spørgsmål.
For os Socialdemokrater og dem, som stod bag at fremsætte forslaget her i dag – SF, Enhedslisten og Det Radikale Venstre – er et af de vigtigste bærende principper for sundhedsvæsenet i Danmark, at de mest syge patienter kommer forrest i køen til undersøgelse og behandling, og at det ikke skal være pengepungen, der afgør, om man kan blive behandlet.
Sundhedsforsikringerne er en bombe under det princip, som jeg er meget stolt af ved det danske sundhedsvæsen, nemlig den lige adgang for alle.
I 2002 tog regeringen i samarbejde med Dansk Folkeparti de første skridt mod et privat sundhedsmarked med indførelsen af skattefritagelsen for arbejdsgiverbetalte sundhedsforsikringer.
Formålet med loven var ifølge bemærkningerne til lovforslaget at nedbringe sygefraværet på de danske arbejdspladser samt at nedbringe ventelisterne i det offentlige sygehusvæsen.
I dag kunne vi også høre fra De Konservative, at det var et gode i sig selv, at virksomhederne nu får skattesubsidiering, skattepenge til at tage et socialt ansvar med.
Regeringen har nu, 9 år efter at loven trådte i kraft, dog stadig ikke kunnet bevise, at de arbejdsgiverbetalte sundhedsforsikringer rent faktisk aflaster det offentlige sundhedsvæsen.
Mange rapporter er kommet, og en rapport fra DSI i 2010 fastslog, at de arbejdsgiverbetalte sundhedsforsikringer nok har bidraget til en højere aktivitet i sundhedsvæsenet, men ikke til en egentlig aflastning, muligvis fordi indikationerne for, hvornår man bliver behandlet, også har ændret sig.
Med andre ord siger man også, at de her sundhedsforsikringer i mange tilfælde er med til at gøre patienterne til kunder, der nu kræver ind, for nu har man jo en sundhedsforsikring og så har man også ret til noget osv.
Og det er også noget, vi hører fra mange praktiserende læger, som jo ser patienterne, første gang de kommer.
Efter det første år, hvor lovændringen blev gennemført, havde 235.000 danskere en arbejdsgiverbetalt sundhedsforsikring.
I dag er det knap 1 million danskere, der har en arbejdsgiverbetalt sundhedsforsikring, de kan trække fra i skat.
Dermed er der kommet langt flere danskere, der har købt sig retten til at komme foran i køen.
De arbejdsgiverbetalte sundhedsforsikringer er dyre, fordi det koster samfundet omkring 700 mio. kr. om året i tabte skatteindtægter, som kunne være blevet investeret i bedre sundhedsbehandling for alle patienter.
Det er ikke retfærdigt.
Vores mål er, at der skal være et så ensartet serviceniveau som muligt og en så ensartet ventetid som muligt.
Ordningen er tilmed dybt uretfærdig, fordi den jo reelt betyder, at dem uden sundhedsforsikringer betaler for, at dem med sundhedsforsikringer kommer foran i køen til behandling.
Hvorfor skal kassedamen, der arbejder fuld tid, være med til at finansiere en arbejdsgiverbetalt sundhedsforsikring for bankdirektøren eller slagteriarbejderen for den sags skyld, så de kommer foran hende i køen til sundhedsbehandling?
Hvis bankdirektøren vil have en sundhedsforsikring, må han selv betale for den.
Jeg tager meget hatten af for virksomheder, der gerne vil tage et socialt ansvar, men så må man vel også være villig til at tage det sociale ansvar og ikke kun tage det, når der kommer skattepenge efter det.
Senest har Jyllands-Posten i en artikelserie her i januar 2011 dokumenteret, at ventetiden til speciallæge er kortere for patienter med en privat sundhedsforsikring.
De svageste grupper eller mest udsatte grupper i samfundet, der ofte har det største behov for hjælp, får dermed ikke den nødvendige hjælp eller må vente i langt længere tid på den.
Det er altså igen de indirekte konsekvenser af, at man i stigende grad har lavet en udvikling, hvor flere og flere skal købe sig foran i køen og der så er nogle andre, der må vente i længere tid.
Det strider mod det afgørende princip i det danske sundhedsvæsen om, at alle har lige adgang, når nogle skal vente i 3 måneder, mens andre kun skal vente i 14 dage.
Vi kan ikke, skal ikke og bør ikke acceptere et samfund, hvor pengepungens størrelse afgør, hvornår man får behandling.
Vi mener, at alle skal have lige ret til sundhedsbehandling af højeste kvalitet, og vi skal derfor bruge ressourcerne på et stærkt offentligt sundhedsvæsen, hvor der er fri og lige adgang for alle, og hvor man kan få behandling, når der er behov for det.
Socialdemokraterne er ikke imod, at folk tegner private forsikringer, eller at virksomheder tegner de her forsikringer.
Vi synes bare, at de selv skal betale for det og på den måde tage det ansvar, hvis man vil tage det ansvar.
Jeg synes, at det er interessant, at man igen kommer med mange af de her argumenter fra regeringens side.
Vi hørte argumentet om, at der jo nu er et krav om, at alle i virksomheden skal tilbydes en arbejdsgiverbetalt sundhedsforsikring, så det ikke kun er chefgangen, som får del i ordningen.
Jamen det er da korrekt, og det kom jo kun med, fordi der blev larmet så meget over det fra oppositionens side, at Dansk Folkeparti til sidst stillede det som et krav, dengang man indførte det.
Det var ikke noget, hverken Venstre eller Konservative syntes var en særlig god idé; man havde faktisk bare tænkt sig, at der skulle være skattefritagelse for direktørernes sundhedsforsikringer.
Det er også kommet frem, at flere og flere offentligt ansatte er omfattet af arbejdsgiverbetalte sundhedsforsikringer, men ikke desto mindre er det stadig væk sådan, at det kun er omkring 6 pct. af de offentligt ansatte, der har en sundhedsforsikring.
Og der er jo alle de grupper, der står uden for arbejdsmarkedet, nemlig pensionister, handicappede og arbejdsløse, som slet ikke kan tilbydes en forsikring.
Helt banalt er man jo helt nede på, at man i dag, hvis man lider af astma eller allergi, faktisk ikke engang kan tegne en privat sundhedsforsikring.
Det er en ret stor skævvridning, der foregår.
Så har vi hørt et argument om, at de arbejdsgiverbetalte sundhedsforsikringer aflaster det offentlige sundhedsvæsen.
Ministeren er blevet bedre og bedre til at fortælle, at det er et ræsonnement, han laver.
Ministeren er gået væk fra at kalde det en mavefornemmelse, men trods alt er det nu blevet til et ræsonnement, hvilket dækker over, at man jo efter 9 år med den her lov stadig væk ikke har kunnet bevise eller bare så småt dokumentere, at det her rent faktisk aflaster det offentlige sundhedsvæsen.
Vi i oppositionen bliver så til gengæld skudt i skoene, at vi heller ikke kan dokumentere, at der rent faktisk er tale om 700 mio. kr.
Jeg synes, at debatten i dag har vist, at man langt ind i regeringen har det menneskesyn, at der er mennesker i Danmark, som går på arbejde og bidrager, og at de ikke bare skal have goder, men have mange ekstra goder, mens de mennesker, som står uden for arbejdsmarkedet, men måske tidligere faktisk var nogle af dem, der bidrog, altså skal vænne sig til at stå længere tid i kø, have dårligere adgang og måske endda også betale dyrere medicin.
Der er mange ting, som de mennesker, der står uden for arbejdsmarkedet, skal opleve.
Mange af dem kæmper i forvejen mod systemet, har svært ved at komme videre, er måske kommet på sygedagpenge eller er røget ud af sygedagpengesystemet.
Men nu ved vi også, at det simpelt hen handler om, at skattesubsidiering er noget, man giver til dem, som er velstillede, som er højtuddannede, som er på arbejdsmarkedet, altså som i virkeligheden har mindst brug for det, mens dem, der står udenfor, dem, der har de største udfordringer, kan man sige, dem, der måske ikke mangler livskvalitet, men har de største udfordringer med at blive ved med at have et godt helbred, altså er dem, som skal mødes af lukkede døre, som skal mødes af en lang række krav alene og i hvert fald ikke opleve, at der er noget som helst, der skal skattesubsidieres for deres vedkommende.
Jeg synes, at det er et usympatisk menneskesyn, man giver udtryk for.
Tak for ordet.