Per Stig Møller (KF), 2007-10-11:
I nu mere end 20 år har vi drøftet traktatændringer i EU, og det er selvfølgelig med god grund.
Der er jo sket mange forandringer i de 20 år, og så må EU også forandre sig.
Vi er tydeligvis blevet en global spiller, og det betyder så også, at vi har et globalt ansvar.
Men den lange traktatproces har i den forbindelse ikke været uden omkostninger.
Vi har i lange perioder været alt for optaget af os selv, og debatten om institutioner og procedurer har ofte overskygget de konkrete resultater til gavn for borgerne, som jo er det egentlige formål med det hele.
Nu er vi med reformtraktatens egne ord rede til at fuldføre denne lange proces.
Det traktatudkast, som vi skal tage stilling til, er et resultat af den debat, som det franske og nederlandske nej til forfatningstraktaten satte i gang.
Tænkepausen - som vi også har haft - med gode folkelige høringer har haft sin virkning.
Reformtraktaten indeholder de bestemmelser, som er klart nødvendige for, at EU nu kan skabe resultater til gavn for sine borgere i større omfang end hidtil.
Ligesom den danske arbejdsmarkedsmodel er blevet et forbillede for hele Europa, er vores praktiske resultatorienterede europapolitik under betegnelsen »Resultaternes Europa« nu også blevet en fællesbetegnelse.
»Resultaternes Europa« er lige præcis ånden i reformtraktaten.
De fælles værdier og målsætninger understreges, og der er klare afgrænsninger i forhold til de nationale kompetencer.
Men det er jo tydeligt, at retorikken omkring en europæisk forfatning er udgået.
Der er ikke et helt kapitel om grundlæggende rettigheder, som kan få traktaten til at ligne en national grundlov.
Der er heller ikke tale om en total nyskrivning af EU’s samlede traktater, der er bare tale om at gennemføre en ændringstraktat med de nødvendige forbedringer, på samme måde som tilfældet var med Nicetraktaten, som ændringstrakten her, reformtraktaten, ændrer og reformerer.
Her har en af Europas grundlæggende svagheder jo altid været mangelen på evne til at tale med én stemme.
Kissingers berømte spørgsmål om telefonnummeret til Europa blev ikke stillet for sjov.
Hvem skulle han ringe til, når han skulle finde ud af, hvad Europa mente?
Reformtraktaten fastholder med rette princippet om, at udenrigspolitikken formuleres af 27 suveræne stater i et mellemstatligt samarbejde.
Det er også vores opfattelse.
Inden for denne ramme indeholder reformtraktaten tre vigtige forbedringer.
Først kan nævnes, at den vil betyde, at EU’s politiske og økonomiske virkemidler på det udenrigspolitiske område i vid udstrækning samles i ét embede.
Tidligere har Solana som såkaldt Høj Repræsentant været den, som rejste rundt og førte EU’s diplomati.
Ved siden af var der så en Kommission med den store pengekasse, som forvaltede projekter overalt i verden.
Det gav jo for mange kokke i køkkenet og betød lettere forvirring i omverdenen om linjen, og der var lange reaktionstider på grund af omstændelig koordination.
Den situation vil reformtraktaten nu ændre på.
Denne udenrigsrepræsentant får titel af Unionens Høje Repræsentant for Udenrigs- og Sikkerhedspolitik.
Det er selvfølgelig en klodset titel, men han er ikke udenrigsminister.
Som vi sagde under forfatningstraktatforhandlingerne, er det en forkert betegnelse.
Denne Høje Repræsentant for Udenrigs- og Sikkerhedspolitik skal både dække det, som er Solanas opgaver i dag, og skal derudover også være viceformand i Kommissionen med ansvar for udenrigsanliggender.
Det skal selvsagt ske i et løbende samarbejde med den faste formand for Det Europæiske Råd.
Dermed bliver den nye udenrigsrepræsentant både i stand til at komme med de udenrigspolitiske meldinger, som vi hører fra Solana i dag, og samtidig i stand til at bakke meldingerne op med konkrete midler.
Det vil sige, at pengene direkte følger politikken.
Derudover vil reformtraktaten indføre et system med en fast formand for Rådet, når det beskæftiger sig med udenrigsanliggender, for det er ikke bare mellem Kommissionen og Solana, der har eksisteret koordinationsvanskeligheder.
Mange formandskaber har af naturlige grunde ønsket at sætte fokus på et bestemt område, som har dette lands særlige interesse.
Med en fast formand i udenrigsministerrådet vil EU’s udenrigspolitik blive tilført mere kontinuitet og sammenhæng på tværs af 6-måneders-perioderne.
Endelig er det ikke nok at styrke udenrigsrepræsentantens arbejde og embede, også embedsværket skal understøtte repræsentantens arbejde, ellers kan det jo ikke lykkes.
Derfor styrkes det nu med oprettelsen af en fælles udenrigstjeneste i EU, som tillige skal supplere de nationale udenrigsministerier og sikre koordinationen ude i marken.
Det er f.eks. ikke hensigtsmæssigt, at vi har op til flere kontorer for EU-institutionerne på samme sted, som overlapper hinanden.
Nu skal det samles.
Tjenestens nærmere opbygning ligger ikke fast endnu, men den kommer til at rumme medarbejdere fra Kommissionen, rådssekretariatet og naturligvis også fra medlemslandene.
Med reformtraktatens nyskabelser er forudsætningerne altså kommet på plads, for at EU kan stå stærkere som udenrigspolitisk aktør.
Dermed bliver EU bedre i stand til at løfte det ansvar, som vi også skylder resten af verden at løfte.
EU har formået at agere som stabiliserende kraft på det europæiske kontinent, og EU har over de senere år i Afrika, på Balkan, i Mellemøsten og i Sydøstasien efter tsunamien og i andre kriser leveret en stadig større og engageret indsats.
Det har vi ressourcerne til, det har vi evnerne til, og det skal vi intensivere.
Verden venter faktisk på, at EU nu gør sig færdig med sit hjemmearbejde og træder ud i verden.
Reformtraktatens nyskabelser vil sætte EU i stand til bedre og mere slagkraftigt at bidrage med løsninger og i højere grad blive set på som en uomgængelig aktør på verdensscenen.
Mere end nogen sinde før har vi brug for denne gennemslagskraft i en verden præget af kriser, opbrud og forandring.
De store asiatiske magters hastige vækst skaber enorme muligheder, men de vil jo også ændre den internationale magtbalance og medvirke til at skabe nye spilleregler.
Det har vi senest set i Burma, hvor Indien og Kina har en afgørende rolle.
Men det gælder også i forhold til Afrika, som er arnestedet for stadige kriser, om det så er Darfur, Tchad, Somalia, Congo, Elfenbenskysten eller Zimbabwe.
I vores egen baghave har EU helt naturligt hovedansvaret.
Her er udviklingen på Balkan stadig en udfordring og vil med bl.a. Kosovo forblive det i mange år frem.
Går vi længere mod øst, ligger Ukraine, Kaukasus og Centralasien i den russiske skygge, som EU kan hjælpe dem ud af, hvis de vil ud af den.
I et Mellemøsten præget af evig konflikt
har Europa en forpligtelse til at lade vores analyse af situationen af de samlede løsningsmuligheder komme kraftigere til orde.
EU skal i regionen arbejde for at stabilisere Irak, vi skal arbejde for at undgå, at Iran destabiliserer regionen, og vi skal arbejde for at fremme en tostatsløsning på den israelsk-palæstinensiske konflikt, så vi kan få det kapitel lukket.
Her kan EU faktisk agere på mange niveauer.
Vi kan agere i FN, vi kan agere inden for kvartetten, vi kan agere over for parterne, og vi kan følge op med konkrete bistandsaktiviteter, der kan bidrage til at gøre den palæstinensiske hverdag lettere og være med til at sikre, at den fred, som må komme, også holder.
For de enkelte landes stemmer drukner i dag i den europæiske kakofoni.
Også i EU’s bilaterale forhold til andre store globale partnere kan og skal der skabes større sammenhæng i linjen for de forskellige politikområder.
Endelig bliver vi også nødt til at forholde os mere struktureret til en række tværgående emner, der alle har en stærk international dimension.
Det er emner som følge af globaliseringen, såsom illegal immigration, klimaforandringer og terrorisme.
Det, jeg netop har nævnt, er alt sammen noget, vi fra dansk side har en oplagt interesse i.
Den europæiske solidaritet beskytter det enkelte medlemsland mod pres udefra.
EU giver især de små lande en enestående mulighed for at fremme deres udenrigspolitiske synspunkter på den globale scene.
Danmark får en langt større gennemslagskraft internationalt, end vores størrelse på 5 millioner indbyggere ellers ville have berettiget os til.
Tilbage står så at få reformtraktaten vedtaget, så vi kan komme i gang med arbejdet.
Det kræver naturligvis politisk vilje, og denne synes at være til stede i alle de europæiske hovedstæder.
Derfor regner jeg med et resultat i næste uge, først på udenrigsministermødet og senere på topmødet i Portugal.
Den politiske vilje er tydeligvis også til stede her i København, og jeg glæder mig over, at et bredt flertal i Folketinget er indstillet på at støtte reformtraktaten. Forhandling