Søren Pind (V), 2016-02-26:
Regeringen kan ikke støtte forslaget.
Det skyldes, at der er en række grundlæggende forhold, der taler imod offentliggørelse af kommissionens dokumenter, og dem agter jeg nærmere at redegøre for her.
Irak- og Afghanistankommissionens materiale består af et meget stort antal dokumenter, ca. 70.000, som er oversendt fra myndighederne, navnlig Forsvarsministeriet og Udenrigsministeriet, til kommissionen.
Hertil kommer det materiale, kommissionen har indhentet andre steder fra, og det materiale, den selv har produceret.
Det materiale, myndighederne har oversendt til kommissionen, drejer sig i meget vidt omfang om fortroligt materiale, hvor der vil foreligge et væsentligt hensyn, der taler imod at offentliggøre det.
Her tænkes navnlig på hensyn til statens sikkerhed, rigets forsvar og hensynet til Danmarks forhold til andre lande.
Det er langtfra alt det materiale, der af disse grunde ikke vil kunne offentliggøres, som er såkaldt klassificeret materiale.
Med klassificeret materiale forstås materiale, som er tildelt en klassifikationsgrad i henhold til sikkerhedscirkulæret.
Klassifikationen beror navnlig på vores forpligtelser som led i NATO-samarbejdet, og det er ikke sådan, at et dokument frit kan offentliggøres, hvis det ikke er klassificeret.
Eksempelvis vil det sjældent føre til klassificering, at offentliggørelse vil skade hensynet til andre lande.
Men det er klart, at offentliggørelse af eksempelvis indberetninger om fortrolige samtaler med repræsentanter for andre lande vil være til betydelig skade for Danmarks internationale virke nu og fremover.
Beslutningsforslaget lægger op til offentliggørelse af alt ikkeklassificeret materiale.
I bemærkningerne til forslaget nævnes imidlertid, at væsentlige hensyn til bl.a. statens sikkerhed eller rigets forsvar samt udenrigspolitiske eller udenrigsøkonomiske interesser kan føre til, at der ikke skal ske offentliggørelse.
I hvilket nærmere omfang de nævnte hensyn efter forslagsstillernes opfattelse kan føre til, at der ikke skal ske offentliggørelse, står imidlertid ikke helt klart.
Men det tyder på, at heller ikke forslagsstillerne nødvendigvis mener, at klassifikationsspørgsmålet skal være afgørende.
Det kan eksempelvis være notater og lignende til forelæggelse for ministre eller skriftlige beslutningsgrundlag, f.eks. såkaldte covers, til brug for møder i regeringsudvalgene, herunder regeringens koordinationsudvalg.
Det vil være ganske usædvanligt, ja, faktisk helt usædvanligt, hvis en tidligere regering og tidligere ministres interne beslutningsgrundlag pålægges offentliggjort af et aktuelt flertal i Folketinget.
Det vil skabe en præcedens, som jeg ikke er sikker på at alle partier i det her Folketing vil bryde sig om.
Enhver siddende regering har værnet om sin interne beslutningsproces, og den til enhver tid siddende regering har efter min opfattelse et ansvar i forhold til tidligere regeringer for at beskytte denne ordning.
Det er nødvendigt, hvis man skal kunne træffe velovervejede beslutninger i en regering, hvor enhver sten er vendt.
Den foreslåede ordning med offentliggørelse vil være langt mere vidtgående end det forhold, at undersøgelseskommissionen havde adgang til materialet.
Ordningen er jo netop den, at en kommission får alt materialet.
Til gengæld arbejder den under tavshedspligt og citerer alene det, der er relevant for dens konklusioner.
Der er tungtvejende grunde, der taler imod at offentliggøre sådant materiale.
Så er der endelig det materiale, som kommissionen selv har produceret.
Det vil eksempelvis kunne være kommissionsmedlemmernes foreløbige overvejelser om de spørgsmål, man skulle undersøge, overvejelser om emner, der skulle spørges til under vidneafhøringerne og lignende.
Hvis beslutningsforslaget skal forstås sådan, at også dette materiale skal offentliggøres, vil det være forbundet med alvorlige retssikkerhedsmæssige betænkeligheder.
Der er tale om et foreløbigt materiale fra en uafsluttet undersøgelse, og de involverede vil således ikke have mulighed for under betryggende retslige former at kunne forsvare sig imod de konklusioner, som eventuelt ville kunne blive draget på grund af et sådant foreløbigt materiale.
Efter undersøgelseskommissionsloven offentliggør kommissionen en beretning, hvor kommissionen tilkendegiver en vurdering af, hvad der kan lægges til grund der er gået for sig i et hændelsesforløb.
Inden da har de involverede
under iagttagelse af en række retsgarantier haft mulighed for at komme til orde.
Hvis man offentliggør et sådant materiale, springer man helt åbenlyst den proces over.
Det overlader de involverede til udelukkende at skulle føre deres forsvar i den moderne gabestok, nemlig i medierne.
Det er simpelt hen ikke retssikkerhedsmæssigt rimeligt, og jeg kender også partier, der under normale omstændigheder vil understøtte et sådant synspunkt.
Når man har fulgt debatten om offentliggørelse af kommissionens dokumenter, får man nærmest indtryk af, at det bare lige kan klares med et snuptag.
Det er ikke tilfældet – langtfra.
Der er sendt over 70.000 dokumenter fra myndighederne til kommissionen.
En offentliggørelse vil kræve en nøje gennemgang af hvert enkelt af disse dokumenter og vil i meget vidt omfang også kræve inddragelse af andre myndigheder, herunder efterretningstjenesterne og forsvaret, og høring af andre lande for at kunne vurdere, om der foreligger hensyn, der hindrer offentliggørelse.
Det vil tage – jeg har sådan set prøvet at holde op med at bruge alle de her tillægsord, men det vil tage meget, meget lang tid, og det vil koste betydelige ressourcer.
Det er umuligt at gøre præcist op, hvor mange ressourcer det vil koste, men myndighedernes skøn er, at det vil koste et betydeligt antal årsværk.
Den 2. juli i fjor og i forlængelse af regeringsgrundlaget »Sammen for fremtiden« besluttede regeringen at nedlægge Irak- og Afghanistankommissionen.
Det har der været flertal for.
Det kan man være uenig i, og den diskussion kan man jo tage.
Men man skal ikke blande den diskussion med spørgsmålet om at offentliggøre alle kommissionens dokumenter.
Der er tværtimod en række selvstændige, tungtvejende grunde, der taler imod, og dem har jeg redegjort for.
Det er baggrunden for, at regeringen ikke kan støtte beslutningsforslaget.