Søren Pind (V), 2011-05-26:
Som hr. Martin Henriksen beskrev det, har det været udgangspunktet for den politiske debat siden 2001, at sådan måtte det være.
Det er det, jeg ønsker mig et opgør med, og det ønsker jeg gerne bredt forankret i det danske Folketing, ja.
Jeg værdsætter normalt den frie debat i Folketingssalen.
Jeg synes, det er godt, at de frie holdninger kan komme til udtryk selv i deres mest ekstreme former, og at det frie ord tæller.
Jeg vil dog sige, at den her debat alligevel får mig til at spekulere.
Når man bliver beskyldt for at ville skille sorte og hvide mennesker ad; når man får besked på, at man udviser magtarrogance, fordi man følger en fuldstændig normal praksis; når man i øvrigt i en tv-udsendelse i går aftes bliver beskyldt for at bedrive apartheid; når man får mails om, at man er nazist; når man får besked på, at man har præcis det samme forhold til internationale konventioner som en minister, der måtte gå af for at have en anden holdning til det; og når man bliver beskyldt for, at det, man vil, er at åbne landet for dem, integrationsministeren godt kan lide, ja, så kender vulgariteterne ingen grænser.
Siden jeg tiltrådte som minister, har det været mit grundlæggende synspunkt, at ord betød noget.
Ord medfører ting, ord er ikke gratis, og derfor må jeg sige, at jeg ikke kan tage nok afstand fra den dæmonisering og den defamering, de pågældende udtryk er udtryk for.
Jeg finder det uhørt, og jeg må også sige, at de ting, sådanne ord medfører, de reaktioner, sådanne ord kan udløse, fuldt falder tilbage på dem, der har fremsat dem.
Hykleriet her er åbenlyst, især når man tyer til mærkværdige begreber, skønt der er tale om åbenlyst objektive kriterier.
Når det bliver sagt helt åbenlyst, at internationale konventioner skal overholdes, når det bliver sagt, at det her er det første spæde forsøg på at liberalisere dansk udlændingelovgivning og man i virkeligheden retter appel til oppositionen om at prøve at hjælpe med at udbrede disse kriterier, således at nogle af de uhensigtsmæssigheder ved den udlændingelovgivning, som oppositionen ved Gud har kritiseret igennem mange år, ja, når man prøver på at komme blot nogle af de uhensigtsmæssigheder til livs, så bliver man overfaldet med en verbal skidtspand af en karakter, jeg sjældent har oplevet her i Folketinget.
Det kan jeg jo af gode grunde ikke gøre noget ved, men jeg må bare tage det til efterretning og sige, at det må skyldes, at man står med en dårlig sag.
Sagen er jo den, at det i den her sammenhæng, når man anfægter ministerens ret til at stille ændringsforslag, i virkeligheden ikke er mig, der er antidemokraten.
De kriterier, vi har udvalgt, er objektive.
De har ikke noget som helst at gøre med, hvilke lande jeg kan lide.
Det handler om lande, som er medlem af OECD.
Det handler om lande, som står højt på Human Development Index.
Det handler om lande, som Danmark har gensidige aftaler med om visumfrihed.
Det forstår jeg åbenbart er meget vigtigt lige pludselig.
Det er tre objektive kriterier.
Det handler ikke om, hvem jeg godt kan lide.
Det, jeg gerne vil, er at komme den holdning og den virkelighed til livs, hvor man, fordi en fast udlændingepolitik er nødvendig – og det siger f.eks. Socialdemokratiet i hvert fald at de grundlæggende er enige med mig i – siger, at så må vi tage det sure med det søde.
Man siger: Jamen det kan godt være, at når vi skal have en fast og fair udlændingepolitik, må vi også tage alle de uhensigtsmæssigheder med, der gør, at folk, som ellers kunne integreres i Danmark, så også bare skal rejse ud.
Det vil jeg gerne komme til livs, så godt jeg kan.
Den vilje forstår jeg ikke er til stede andre steder.
Det synes jeg grundlæggende er en skam.
I forhold til det spørgsmål, som fru Johanne Schmidt-Nielsen har stillet igen og igen, må jeg sige, at det jo ikke er mig, der i den forstand bestemmer, at det skal være nemmere for en pige fra Amerika at komme til Danmark end for en pige fra Argentina.
Det er det resultat, kriterierne giver, og indtil jeg kan finde på bedre og bredere kriterier eller fru Johanne Schmidt-Nielsen kan, er det sådan.
Det er ikke anderledes, og det er svaret på fru Johanne Schmidt-Nielsens spørgsmål.
Som jeg sagde før, kunne et modspørgsmål være: Hvorfor ikke?
Hvorfor ikke give den ret til en amerikansk pige?
Der har jeg heller ikke fået noget svar på.
Der har været tre forslag fra min hånd, som er blevet vendt i samme omgang, hvoraf de to blev afvist som værende i strid med internationale konventioner, og derfor kan jeg også med sikkerhed sige, at vi naturligvis vidste, at Justitsministeriet godkendte det tredje, og det er så i øvrigt det forslag, som i sagens natur er fremsat.
Som jeg har sagt før: Hvordan kan det være, at man tror, at Justitsministeriet ikke skulle have godkendt forslaget, når justitsministeren selv stemmer for det?
Selvfølgelig har Justitsministeriet godkendt forslaget.
Anderledes er det ikke.
Jeg synes, det er en skam, at det, der kunne have været starten på en interessant debat om de forandringer at dansk udlændingepolitik, som jeg egentlig troede det meste af Folketinget ville kunne om ikke andet så have en forståelse for, er endt i vulgariteter om sorte og hvide mennesker, om apartheid, om magtarrogance, om ikke at have respekt for internationale konventioner.
Det synes jeg er ærgerligt.
Det siger noget om den realitet, der er i oppositionen bag alle de fagre ord, som der i øvrigt er om, at man grundlæggende støtter en fast og fair udlændingepolitik.