Jakob Axel Nielsen (KF), 2008-12-04:
Mange tak.
Jeg vil også opfordre formanden til at lade folk løbe i Folketingssalen, det er godt for sundheden.
Men nok om det.
2008 har indtil nu virkelig haft psykiatri på dagsordenen.
Folketinget vedtog den udvidede patientret inden for børne- og ungdomspsykiatrien inden sommerferien, hvoraf udredningsretten trådte i kraft i august,
og vi har indgået en ny satspuljeaftale, som sikrer, at alle psykiatriske patienter får en behandlingsret fra 2010, og som sikrer økonomien til regionernes gennemførelse af initiativerne.
Men vi har også set historier i pressen om tvang og utilstrækkelige behandlingstilbud, og nogle fagfolk har advaret om, at psykisk syge bliver udskrevet fra sygehusene, inden de er færdigbehandlede.
I denne forespørgselsdebat er jeg og min kollega velfærdsministeren blevet bedt om at redegøre for, hvordan regeringen vil sikre, at alle psykisk syge får et tilbud, der kombinerer psykiatrisk behandling med socialpsykiatriske tilbud og sikrer en aktiv opsøgende indsats, der kan reducere behovet for og anvendelsen af tvang i psykiatrien.
Indledningsvis vil jeg gerne understrege, at en stor del af de mennesker, der har en sindslidelse, er velbehandlede og velfungerende og får støtte og opbakning i familien, blandt venner og på arbejdspladsen; de kræver ikke en socialpsykiatrisk indsats.
Men for nogle patienter er den rigtige behandling i en kombination med den rigtige sociale indsats nødvendig for, at den psykisk syge kan bevare tilknytningen til samfundslivet, følge sin behandling og leve et værdigt liv.
Det er derfor, at samarbejde og koordination er vigtig på det overordnede plan mellem sektorerne og i den enkelte patients forløb.
Med sundhedsloven er der i 2007 indført en pligt for kommunerne og regionerne til at indgå sundhedsaftaler bl.a. om indsatsen for sindslidende.
Formålet med aftalerne er at undgå, at psykisk syge patienter, som har behov for en ambulant og/eller socialpsykiatrisk indsats, når de udskrives fra den psykiatriske afdeling, falder mellem to stole, altså når de bevæger sig fra behandling under indlæggelse til en situation med behov for opfølgende behandling og socialpsykiatriske tilbud i kommunen.
I begyndelsen af september mødtes jeg og velfærdsministeren, og vi diskuterede bl.a., hvordan indsatsen mellem behandlingspsykiatrien og socialpsykiatrien kunne styrkes yderligere.
Jeg bad efterfølgende Sundhedsstyrelsen om at vurdere, hvordan sundhedsaftalerne har styrket indsatsen i forhold til den samarbejdsrelation, der er nødvendig, når psykiatriske patienter har behov for både psykiatrisk behandling og sociale tilbud.
Sundhedsstyrelsen har i sidste uge godkendt samtlige sundhedsaftaler og har bl.a. konstateret, at aftalerne generelt lever op til formålet med at understøtte sammenhængende forløb mellem behandlings- og socialpsykiatrien.
I forhold til sammenhæng og koordination i den enkelte patients forløb er der i 1999 i psykiatriloven indført en pligt til at udarbejde udskrivningsaftaler eller koordinationsplaner for de patienter, som man antager ikke selv vil søge den behandling, herunder de sociale tilbud, der er nødvendig for patientens helbred.
Formålet er at sikre yderligere sammenhæng og koordination for de patienter, der i særlig høj grad har brug for støtte, når de udskrives fra den psykiatriske afdeling.
Det drejer sig om patienter med alvorlige sindslidelser og sociale problemer, der udsættes for betydelige helbredsforringelser ved ikke at modtage nogen form for behandlingsmæssig eller social støtte.
Men sundhedsaftaler, udskrivningsaftaler og koordinationsplaner fungerer selvfølgelig kun, hvis patienterne kan udskrives, når de er færdigbehandlede.
I virkeligheden er det misvisende at tale om - i gåseøjne - færdigbehandlede patienter, fordi det for mange patienter i den gruppe handler om, at der ikke længere er behov for behandling under indlæggelse, men at der er brug for en opfølgende behandling, f.eks. i distriktspsykiatrien eller hos egen læge, og for en samtidig socialpsykiatrisk indsats.
Netop derfor er det så vigtigt for den patientgruppe, at parterne, f.eks. distriktspsykiatrien og kommunerne, samarbejder, når patienten er klar til udskrivning.
Med kommunalreformen blev kommunerne medfinansierende af patienternes behandling i regionalt regi, og regionen skal opkræve kommunen en takst for patienter, der er på sygehuset, efter at de er færdigbehandlet her.
Jeg er helt enig i, at vi skal gøre, hvad vi kan, for at nedbringe anvendelsen af tvang i psykiatrien.
Det har været og er fortsat regeringens mål.
Regeringen igangsatte bl.a. i samarbejde med danske regioner det nationale kvalitetsprojekt om tvang i psykiatrien i 2004 med det formål at forbedre patienternes oplevelse af tvangsbehandling, at udvikle den faglige og organisatoriske kvalitet af tvang og herigennem også mindske behovet for og anvendelsen af tvang.
Resultaterne fra projekterne viser bl.a., at anvendelse af tvang kan nedbringes markant bl.a. gennem øget lægeligt tilsyn, eftersamtaler og kompetenceudvikling af personalet.
Regeringen har fulgt op på projektets resultater ved en ændring af psykiatriloven i 2007.
Her indførte man netop krav om øget lægeligt tilsyn og samtaler mellem læge og patient efter et tvangsindgreb.
For så vidt angår kompetenceudvikling af personale, har regeringen som led i kvalitetsreformen afsat ca. 360 mio. kr. i 2009 til regionernes kompetenceudvikling af personale på sundhedsområdet.
Det er initiativer, som vi forventer vil resultere i en nedgang i anvendelsen af tvang.
Nedbringelse af tvang i psykiatrien er som sagt et vigtigt indsatsområde for regeringen, og derfor følger vi nøje anvendelsen af tvang i Sundhedsstyrelsens tvangsstatistik, som udkommer hvert år.
Tvang er et meget alvorligt indgreb i den personlige frihed, men det er imidlertid vigtigt at anvende tvang, når det er nødvendigt.
Det er en af konklusionerne i Sundhedsstyrelsens årsberetning om personfarlig kriminalitet begået af psykisk syge kriminelle.
Formålet med årsberetningen er læring, og sagerne bruges således til at undersøge, om den psykisk syges kriminelle handling kunne have været undgået, hvis behandlingssystemet eller socialforvaltningen havde handlet anderledes.
Konklusionerne på de foreløbig 30 sager, som Sundhedsstyrelsen siden 2005 har undersøgt, er, at udskrivningsaftaler og koordinationsplaner burde have været anvendt i en række af de undersøgte sager.
Sundhedsstyrelsen konkluderer endvidere, at der i flere af de undersøgte sager burde være foretaget tvangsindlæggelse af patienten.
Sundhedsstyrelsen peger i årsrapporten på en række indsatsområder, som kan styrke indsatsen for gruppen af svært psykisk syge.
Styrelsen peger bl.a. på, at sundhedsaftaler mellem regioner og kommuner skal styrkes med hensyn til samarbejde om koordination, information og initiativforpligtelse, herunder en klar opgave- og ansvarsfordeling, samt inddragelse af Kriminalforsorgen.
Jeg har i juli måned i år over for regionerne indskærpet forpligtelsen til at udarbejde udskrivningsaftaler og koordinationsplaner.
Sundhedsstyrelsen har også for nylig sendt brev til regionerne og henledt opmærksomheden på reglerne om udskrivningsaftaler og koordinationsplaner.
Selv om vi kan se, at brugen af disse værktøjer stiger, vil regeringen og Sundhedsstyrelsen fortsat holde øje med udviklingen og holde regionerne og lægerne fast på ansvaret for at bruge udskrivningsaftaler og koordinationsplaner for de patienter, der har behov for det.
Herudover vil Sundhedsstyrelsen snarest muligt nedsætte en arbejdsgruppe med henblik på at få udarbejdet en vejledning vedrørende behandlingsansvar i forbindelse med behandling af patienter, der har fået en dom til psykiatrisk anbringelse eller ambulant behandling.
Specielt i de to sidstnævnte situationer, når patienten ikke er indlagt, kan det være nødvendigt at få præciseret, hvorledes den behandlingsansvarlige overlæge skal følge op på medicinering og samarbejde med andre myndigheder.
De initiativer og muligheder for at forebygge tvang er fulgt op af flere ressourcer: flere ressourcer til regionernes løsning af sundhedsopgaverne generelt, flere ressourcer fra satspuljen til bl.a. retspsykiatrien, opsøgende psykoseteam og den udvidede behandlingsret
og flere ressourcer til udvikling af sundhedspersonalets kompetencer
Afslutningsvis vil jeg nævne denne uges presseomtale af en endnu ikke offentliggjort rapport fra torturkomiteen.
Rapporten er kritisk over for brugen af tvang i Danmark.
Regeringen skal afgive svar til komiteen i januar måned, hvorefter rapporten blev offentliggjort.
I rapporten omtales en særlig tvangsmetode, som Sikringsafdelingen i Nykøbing Sjælland anvender over for nogle af de allerfarligste patienter - for der er jo tale om meget syge mennesker, som har fået en dom for alvorlig kriminalitet - men metoden er altså ikke lovlig.
Derfor har jeg skrevet til den ansvarlige regionsrådsformand, og han har svaret mig, at de nu er ophørt med brugen af denne metode.
Samtidig har jeg bedt Sundhedsstyrelsen om en faglig vurdering af metoden, og herudover vil jeg også foranledige, at vi får undersøgt anvendelsen af tvangsmetoder i lande, vi normalt sammenligner os med, med henblik på at få afdækket, om vi kan lære noget af andre landes tvangsmetoder og derigennem nedbringe anvendelsen af tvang yderligere.
Så vi får altså fremadrettede bidrag til de overvejelser, vi hele tiden må gøre os, nemlig om de metoder, vi bruger i behandlingen af de psykisk syge, også er de rigtige.
Foreløbig tak.