Jesper Langballe (DF), 2011-02-22:
Selv om Dansk Folkeparti ikke er medlem af forligskredsen, forhindrer det os ikke i at sige, at den justering af universitetsloven, der foreligger her, er fornuftig.
Den historiske baggrund er jo den, at 1968-oprøret i 1970 producerede den mest berygtede styrelseslov for universiteterne, som man overhovedet kunne finde i Europa.
Det blev der gjort op med i loven af 2003, men med en tilbøjelighed til at hoppe i den anden grøft, så det erhvervsliv, som havde været forkætret og nærmest havde været fanden selv for 1968'erne og for styrelsesloven af 1970, nu blev kanoniseret som noget næsten helligt.
Det var grunden til, at vi stemte imod.
Vi frygtede, at bestyrelserne med obligatorisk eksternt flertal betød, at erhvervslivet så at sige skulle overtage universiteterne som redskab for en bedre indtjening.
Vi må være ærlige og sige, at det ikke er sket; det gik ikke så galt, som vi havde frygtet.
Vi kan jo sige, at man måske tværtimod kunne have ønsket sig, at universitetsbestyrelserne havde været lidt mere synlige, sådan at universiteterne enkeltvis kunne blive ansvarliggjort igennem dem.
Hvad angår den såkaldte instruktionsbeføjelse, som var en grim plet på loven af 2003, glæder det os, at den gamle § 17, stk. 2, er blevet omskrevet, så den nu siger det stik modsatte af, hvad den sagde før.
Før var der tale om, at en institutleder kunne føre bestyrelsens forskningsstrategi ud i livet ved at sætte forskeren til hvad som helst dagen igennem.
Nu er det blevet skrevet om til det modsatte, nemlig at forskningsfriheden er sikret, og at forskeren ikke må sættes til alt muligt i sin arbejdstid, så han er forhindret i at følge sine egne forskningsmæssige spor.
Det er vi meget, meget tilfredse med.
Vi er også tilfredse med, at det akademiske råd er blevet styrket derved, at det nu selv vælger sin formand, og at rektor ikke er født formand.
Og jeg vil lige sige til diskussionen før, hvor det akademiske råd indgik i spørgsmålet om medinddragelse og medindflydelse, at det jo ikke er sådan noget, som det akademiske råd skal bruges til.
Det er ikke en politisk institution, men en rent faglig, akademisk, kritisk institution.
Endelig har vi noteret os den debat, der har været om udviklingskontrakter.
Her synes nogle, at ministerens beføjelser til at pålægge universiteterne målsætninger er for vidtgående.
Jeg vil sige, at det jo er en kontrakt, universiteterne har med ministeren, så der er vel ikke noget at sige til, at ministeren har noget at skulle have sagt.
Jeg har noteret mig, at ministeren sagde, at ønsket om dialog i den forbindelse er en selvfølge, for selvfølgelig indgår man ikke en kontrakt uden at have haft en forudgående dialog.
Men jeg glæder mig så også over, at ministeren har bebudet, at det skal præciseres noget nærmere i lovteksten.
Men alt i alt er vi glade.
Styrelsesloven fra 1970 gik jo først og fremmest ud på at spænde universiteterne for en ideologisk vogn, så de i stedet for at fremme viden og kundskaber skulle frelse samfundet, og vi kan sige, at man med loven af 2003 – med modsat tendens – havde risikeret, at det blev noget af det samme.
Jeg synes, at det med den afstemte justering, der foreligger her, er blevet lykkeligt undgået.