Lone Dybkjær (RV), 2009-12-03:
Jeg vil gerne takke for debatten og for de sådan set temmelig mange positive tilkendegivelser om forslaget.
Og så håber jeg altså stadig væk, at ministeren vil gå på talerstolen og sige, hvordan det ligger med tidsterminerne – det tror jeg der kan være en interesse for også kommer ud i det offentlige rum.
Så vil jeg gerne sige, at jeg selvfølgelig synes, det er fint, at der kommer et generelt arbejde i Straffelovrådet om voldtægt og de paragraffer, der er.
Men jeg beder meget til, at det bedste ikke bliver det godes værste fjende, altså at vi fortaber os i alt muligt andet, sådan at de her efter min opfattelse relativt simple ting ikke bare bliver udskudt hele tiden, fordi der er så meget andet, vi også skal se på.
Voldtægt er voldtægt, og overgreb er overgreb, og det bør have den samme strafferamme, hvad enten man er gift eller ikke gift.
Det er helt urimeligt med den tilstand, vi har i dag.
Og som Dansk Folkeparti bl.a. også var inde på, er det jo nærmest en skærpende omstændighed, hvis man ikke ved, hvad der foregår, altså at det kun er gerningsmanden, der ved, hvad der foregår.
Om man så ikke ved, hvad der foregår, fordi man er beruset eller i øvrigt ikke er i stand til at forstå det, er jo så en anden sag.
Jeg mener i virkeligheden også, det er en skærpende omstændighed, og efter min opfattelse er det ret ligegyldigt, om man selv har drukket sig fuld eller man er blevet drukket fuld af en anden; det kan ikke have noget med det at gøre.
Voldtægt er voldtægt i den her sammenhæng, og det bør være det, der er udgangspunktet, og hvad angår strafferammen, må man så finde ud af, hvad selve straffen skal være.
Så jeg håber, at ministeren lige vil gå op og sige noget om tidsterminen.
Så synes jeg også, det er fint, at vi kigger på andre lande.
Jeg tror sådan set personligt ikke, at svenske mænd er mere voldtægtsorienterede end danske mænd – sådan har det ikke været min oplevelse sådan bredt, når man har færdedes i det samfund.
Jeg tror, det har noget at gøre med, hvordan mulighederne er for at anmelde, og hvordan man ser på situationen.
Og der tror jeg altså, at Sverige ligestillingsmæssigt er længere fremme – der er ting, man ikke vil finde sig i i Sverige, som man finder sig i i Danmark, eller hvor man føler skam, hvis man er blevet et voldtægtsoffer – og det synes jeg så også man må tage med i betragtning.
Selv om vi synes, de skandinaviske lande er temmelig ens, er der jo altså nogle ret store forskelle på nogle områder.
Jeg tror, der ligestillingsmæssigt er stor forskel på det her område, og det vil afspejle sig i, om man synes, man vil anmelde en voldtægt eller ej; det vil man simpelt hen i højere grad gøre i Sverige.
Og i Norge har man f.eks. det, at psykisk sygdom slet ikke har været så stigmatiseret, som det er i Danmark.
Så der er altså meget store kulturelle forskelle – kan man kalde det – selv om vi normalt siger, at vi er meget ens.
Når det er sagt, vil jeg sige, at der er flere, der har været inde på, at det jo ikke er nok, at man bare kigger på strafferammerne.
Nej, men igen vil jeg appellere til, at det bedste ikke bliver det godes værste fjende, for jeg er enig i, at der tiltrænges en hel masse mere hjælp og bistand, og hvad ved jeg, på det her område.
Men det ændrer ikke ved, at udgangspunktet for strafferammerne er diskriminerende, og det bør under alle omstændigheder ændres, og så må vi jo så se på det andet i den sammenhæng, hvor man nu skal se på spørgsmålet om psykologisk bistand og penge til forskellige centre, og hvad ved jeg.