Marianne Jelved (RV), 2007-05-31:
Alle burde hver morgen, når de vågner, stille sig selv spørgsmålet: Hvordan sikrer vi nu, at der er de kvalificerede lærere, pædagoger, hjemmehjælpere, sygeplejersker og læger, som kan passe børnene, undervise dem, og som kan passe og pleje de syge og de gamle, der har brug for det?
Det er jo alle de medarbejdere, der er de sande VIP'er i samfundet, de er frontløberne, det er dem, der er velfærdssamfundet.
Men de store årgange er på vej på pension, og de små årgange skal overtage opgaverne, og så skal alle enten løbe hurtigere og hurtigere, eller der skal skæres opgaver væk, eller også skal der skaffes flere hænder i arbejde, end der umiddelbart er.
Der er mangel på arbejdskraft både i den private sektor og i den offentlige sektor.
Derfor skal Det Radikale Venstre endnu en gang opfordre regeringen til at forhandle om en skattereform med politisk bredde bag.
Regeringen kan sidde for bordenden og dermed være helt tryg, fordi den kan have hånd i hanke med de beslutninger, der træffes, på helt samme måde som regeringen havde sin udmærkede skatteminister siddende for bordenden, da der skulle forhandles en skattereform for virksomhederne.
Her lukkede regeringen huller, regeringen reducerede fradragsmulighederne, og regeringen brugte det provenu, der kom, på at sænke selskabsskatten.
Det er fuldstændig den samme metodik, som vi appellerer til regeringens fornuft om at tage fat på, når vi taler om beskatning af arbejdskraften.
Her kan regeringen sænke personskatten for helt almindelige lønmodtagere, bl.a. ved at begrænse fradragene og lukke nogle huller, og det kan man bl.a. gøre ved at beskatte de arbejdsfrie gevinster, som i dag gives til de rigeste boligejere, der har de største økonomiske fordele.
Men man kan selvfølgelig også gøre det på andre måder.
Regeringen plejer jo ikke at mangle fantasi til at finde løsninger på de udfordringer, vi står over for, men her er regeringen åbenbart låst fuldstændig fast.
Vi burde jo gøre det til en fordel for folk at arbejde lidt mere, og så fortsætter regeringen alligevel med at gøre det modsatte.
Hvis vi nu kunne få skatten på arbejde markant ned, ville der blive nogle reelle valgmuligheder for familien, nemlig valget mellem at bruge penge på materielt forbrug og så bruge penge på service.
Hvis skatten for 90 pct. af lønmodtagerne kom ned på f.eks. maksimum 42 pct., skulle de fleste jo kun arbejde 1½ time for at betale en serviceydelse, mens mange af dem i dag skal arbejde 5-7 timer for at kunne betale for den samme service.
Med en reform ville der blive bedre muligheder for mange familier for at betale sig fra rengøringshjælp og havehjælp og andre fornødenheder i hverdagen, og der ville blive bud efter nogle servicemedarbejdere, som ikke behøver de lange uddannelser, men kan løse mange hverdagsopgaver hos familierne, og det ville give kortuddannede og nye medborgere flere muligheder for at blive selvstændige serviceentreprenører.
Hvad venter regeringen på?
Som ansvarlig opposition var vi med i velfærdsforliget om folkepension og efterløn sidste år, og jeg appellerer til regeringen om at sætte sig for bordenden igen og forhandle en skattereform på tilsvarende vis som sidste år.
Vi har verdens dummeste skattesystem, står der i avisen, hvor flere og flere almindelige lønmodtagere betaler højere og højere skat af den sidst tjente krone.
En reform vil alt andet lige øge udbuddet af arbejdskraft, ligesom reformen med aktiveringsog arbejdsmarkedspolitikken fra sidste år har gjort det, og dermed også givet større råderum og flere muligheder for og flere penge til uddannelse og forskning.
Det er fuldstændig det samme, vi kunne fortsætte med ved at fortsætte reformarbejdet, bare på nogle andre områder.
Velfærdsopgaverne drukner i dag i reguleringer og kontrol, og det tager selvfølgelig også unødig arbejdskraft.
Det burde vi gøre meget ved, også fordi medarbejderne stresses og er uden indflydelse på deres arbejde, sådan som det tilrettelægges lige nu med styring fra centralt hold.
Derfor foreslår vi i Det Radikale Venstre en tillidsreform.
Hver skole, hver børnehave, hver forvaltning af ældrepleje skal have udstrakt frihed til at løse deres opgaver bedst muligt, i stedet for som i dag at skulle styres af regler og kontrol og dokumentation for alt, der kan tælles.
Der skal selvfølgelig være mål og rammer for opgaver, som Folketinget lovgiver om, og der skal være en beskyttelse af den enkelte institution mod indblanding fra politikerne i det daglige arbejde.
Det ansvar kan de nemlig påtage sig, fordi de er uddannet til at løse den faglige opgave som lærer eller pædagog eller hjemmehjælper og ledelsen er uddannet til at løfte den faglige og synlige ledelsesopgave.
Men det kræver, at politikerne viser medarbejderen tillid, at der er tillid til ledelsen og til dem, der er ansat og uddannet til at løfte opgaverne.
Der skal være tillid til, at deres samarbejde internt på institutionen også bygger på gensidig tillid.
Fejl på en skole eller i ældreplejen skal selvfølgelig løses af institutionen selv og ikke af Folketinget.
Det er ledelsen, der skal have ansvaret for det.
De offentlige og borgernære opgaver kan ikke standardiseres.
Det er vigtigt at holde sig det for øje, for det er ikke en industriel opgave.
Hjemmehjælp og undervisning er ikke noget, man kan fremstille på en fabrik eller lave en standardbeskrivelse af.
De opgaver skal løses individuelt og personligt med udgangspunkt i hver enkelt ældre, hvert barn, hver elev.
Det skal selvfølgelig løses i et samvirke mellem medarbejder og den enkelte, som har opgaven eller skal have løst opgaven.
Det er stærkt, stærkt betænkeligt, at regeringen tror, at de opgaver kan løses på et almindeligt økonomisk marked, hvor borgerne har valgfrihed.
Vi i Det Radikale Venstre er overhovedet ikke imod markedskræfterne.
Men vi spørger bare, om det nu er klogt at gøre alt i velfærdssamfundet til et spørgsmål om marked, fordi et marked jo først fungerer, når man selv har penge med og det selv er ens eget valg, hvornår man tager penge op af lommen.
Det er det ikke, bare fordi pengene følger patienten eller barnet eller eleven, så hvis velfærdssamfundet skal fungere på markedsvilkår, kræver det i virkeligheden reel brugerbetaling.
Det tror jeg ikke er regeringens tanke, men der bliver lagt meget energi i at få noget, der ligner et som om-marked, og det kommer ikke til at fungere.
Det er et politisk valg i de nordiske velfærdssamfund, at der ikke skal være sorte tal på bundlinjen, fordi det ikke nødvendigvis skal kunne betale sig økonomisk at holde skole eller at passe børn og gamle mennesker, der har brug for hjælp.
Vi tror i Det Radikale Venstre, at man ved at tage alle de bureaukratiske og unødvendige dokumentationskrav osv. væk – det kræver selvfølgelig overvejelser, men det kan vi gøre – og give udstrakt frihed, vise tillid og give ansvar, kan skabe attraktive faglige arbejdspladser, hvor veluddannede medarbejdere kan udvikle det miljø, de opgaveløsninger og den kultur, der skaber en lige så attraktiv arbejdsplads som dem, vi kan se i de moderne dynamiske innovative virksomheder i den private sektor.
Det kræver reformer, og der mangler som sagt allerede medarbejdere.
Der skal tid til, der skal uddannelse til, der skal tillid til, og der skal ansvar til.
Det skal afløse regel- og kontrolstyringen og de endeløse dokumentationer, de såkaldte kvalitetsrapporter med endeløse opgørelser af alle mulige handlinger og aktiviteter.
Vi mener, vi skal bygge på de lokale fællesskaber, hvor man tager hånd om hinanden, fordi ingen skal overlades til sig selv, og den sidste og den mindste skal med i fællesskabet, hvor mennesket kommer først.
Et godt samfund kendes på, hvordan de svageste medborgere behandles.
Det ved vi alle.
Anerkendes man på lige fod i kraft af den person, man er?
Mange synes det ikke, når det er deres religion eller etnicitet, der gøres til et problem.
Får man en chance for at vise, hvad man kan?
Kan man være sikker på, at man møder samme beskyttelse, rettigheder og pligter og muligheder som alle andre?
Det er der en del mennesker der mener at de ikke nødvendigvis gør.
Derfor er det vigtigt, at vi tager hele det værdisæt op, som er med til at skabe det danske samfund og den måde, vi lever sammen på.
Der er mange ord i regeringens politik, og især på det energipolitiske område føler jeg lige trang til at sige, at regeringen tilsyneladende er ved at give mulighed for at bruge kul i det kulfri Avedøreværk 2.
Det er den forkerte vej, vil jeg gerne sige til statsministeren.
Vi håber, at der bliver bygget nogle flere vindmøller og ikke kun ni som sidste år, men at vi kommer op på mange hundrede vindmøller, som vi var det før i tiden.
Der er brændpunkter og konflikter i verden, der skal løses ved hjælp af det internationale samfund.
Danmark har en stor opgave med sit eksempel og sit bidrag, og derfor er det vigtigt, at Danmark står vagt om det internationale retssamfund og dets legitimitet.
Derfor skal jeg dybt beklage på Det Radikale Venstres vegne, at statsministeren fulgte USA i krig i Irak – en krig uden det internationale retssamfunds legitimitet.
Det giver demokratiets fjender argumenter for at gå imod de demokratiske kræfter, som vi ser det i Irak.
Det er faktisk ærgerligt.
Det er rigtig ærgerligt, for hvis der ikke er noget at komme efter, burde regeringen gå forrest og vise åbenhed og give svar på de spørgsmål, oppositionen stiller.
Det ville klæde demokratiet, friheden og folkestyret, som statsministeren talte om.
Så vil jeg gerne understrege her til allersidst, at Det Radikale Venstre bakker op om, at der nu er lavet en strategi for, at danske tropper tilbagetrækkes fra Irak.
Vi er faktisk glade for, at regeringen nu er gået ind på den tankegang, og vi tager det som et tegn på, at statsministeren og regeringen nu har valgt igen at bygge udenrigsog sikkerhedspolitikken på brede politiske samarbejder i Folketinget.
Og det håber vi bliver fremtiden.