Jesper Langballe (DF), 2010-01-19:
Kort fortalt er det her et hovedløst radikalt forslag om at genindføre det udlændingepolitiske kaos, der herskede i Danmark indtil systemskiftet i 2001 med et endeløst pingpongspil af ankesager.
I stedet for Flygtningenævnet eller muligvis oven på Flygtningenævnet – det er ikke helt klart – vil forslagsstillerne have indført mindst to domstolsprøvelser af alle afslag på asyl.
Så hedder det endda, at hensigten ikke er at få lange sagsbehandlingstider.
Nej, De Radikales hensigter er altid de bedste, men det er ikke altid, virkeligheden retter sig efter de gode hensigter.
Tilmed er begrundelsen for forslaget fornuftsstridigt og juridisk uholdbart i sit forsøg på at godtgøre eller i hvert fald antyde - for det siges ikke direkte - at den nugældende praksis er grundlovsstridig.
Som hr. Søren Krarup nævnte det, står grundlovens § 63, stk. 1, citeret i indledningen, og så står der, at det betyder, at en borger, der er utilfreds med en forvaltningsafgørelse, kan få sin sag prøvet ved domstolene.
Javist, men en asylansøger er jo netop ikke borger i Danmark og er derfor ikke omfattet af grundlovens retsgaranti for danske borgere.
En asylansøger er en udenlandsk borger, som beder de danske borgere om lov til at opholde sig i Danmark, mens han er på flugt fra personlig forfølgelse, hvis han altså er det.
Det er sådan set asyllovgivningen uvedkommende, eftersom den jo ikke er lavet for at tilgodese immigranter, men forfulgte.
Han har altså ingen ret til ophold i landet, hvad der ikke forhindrer, at danske myndigheder af nåde og barmhjertighed giver ham asyl.
Med den samme begrundelse er De Radikale vrede over, at medarbejderne i Flygtningenævnet er ansat i ministeriets departement - og jeg citerer fra forslaget - »hvilket ville svare til, at domstolene kun skulle lægge anklagerens fortolkning af lovgivning og retspraksis til grund for deres afgørelse«.
Ja, hvis Flygtningenævnet var en domstol, men det er et administrativt organ, selv om det er domstolslignende, fordi man har været så imødekommende at anbringe dommere i forsædet, og selv om man beskikker en advokat til asylsøgerne – noget, som vi jo nu lige ved førstebehandlingen af et tidligere forslag har udvidet til også at gælde mindreårige uledsagede, også efter et afslag på asyl.
Fru Marianne Jelveds analog med en dommer, der kun lytter til anklageren, er derfor rent nonsens.
Vi tildeler eller afslår opholdstilladelse til asylsøgere administrativt, og derfor kunne vi også efter Dansk Folkepartis mening sagtens fratage folk, der ikke vil opføre sig ordentligt, opholdstilladelsen administrativt uden nogen domstolsprøvelse.
Endelig slår forslagsstillerne sig selv på munden, når de efter at have argumenteret for en regulær domstolsprøvelse vil have oprettet specialdomstole i asylsager for at sikre den nødvendige faglige ekspertise.
Jamen det er jo netop sådan en specialdomstol, vi har i Flygtningenævnet.
I almindelighed må man jo sige, at det betænkelige ved specialdomstole er, at man flytter ekspertisen fra vidneskranken til dommersædet, og dermed skaber man et sådant amfibium, en mellemting mellem et administrativt organ og en domstol.
Meget er jo ændret i Danmark siden 2001.
Folketing og regering har igen greb om tømmerne og kan bestemme landets retning.
Kaos er blevet forvandlet til orden og tryghed, men De Radikale er stedse de samme som før. De har intet glemt og intet lært.
Til allersidst vil jeg sige, at det allermest interessante, vi oplever i dag, såmænd ikke er det radikale forslag, hvis skæbne vi kendte på forhånd, men det er Socialdemokraternes lunkenhed i forhold til udlændingepolitikken, der viste sig i august måned i forbindelse med forslaget om at ændre på Flygtningenævnets sammensætning, og som viser sig i dag.