Morten Messerschmidt (DF), 2009-02-19:
Tak, formand.
Jeg vil godt starte med at sige, at hverken jeg eller Dansk Folkeparti overhovedet har nogen skumle bagtanker med det her forslag.
Vi synes, der i den grad er behov for en højere grad af belysning og mere viden om de fejl, mangler og tilfælde af svig, som helt åbenlyst finder sted i EU-systemet, og derfor synes vi også, det er det rigtigste, at hele den debat, som ellers normalt putter sig i Europaudvalget, hvor en udsøgt skare af Folketingets ærede medlemmer mødes og diskuterer de her ting ganske kortvarigt, simpelt hen flyttes her til Folketingssalen, hvor tingene foregår i fuld åbenhed, og hvor der er mulighed for debat ordførerne imellem.
Det er den eneste fornuftige og rigtige måde at behandle så alvorlige sager, som vi står med her, på.
Nu er det blevet bestridt sådan igennem debatten, at der overhovedet er de store problemer.
Og hånden på hjertet, kan man jo også diskutere: Hvad er stort, og hvad er meget?
Hvor meget skal der til, før noget er stort, og hvor meget skal der til, før noget er småt?
Det kan godt være, at det for nogen er en acceptabel, måske endda troværdig, pris at betale, at 11 pct. af de midler, som altså udbetales i strukturfondsstøtte rundtomkring til EU, aldrig skulle have været udbetalt; det er i hvert fald de ord, som Revisionsretten selv bruger.
Det kan godt være, at det er noget, man bare må acceptere, og måske endda noget, som man synes er sådan hensigtsmæssigt, fordi man godt ved, at EU i øvrigt laver så meget skade rundtomkring, og så kan EU jo altid strø lidt gode gaver ud ovenfra og håbe på lidt tilsvarende, lidt opbakning, den anden vej fra.
Man kan også være ligeglad med, at Revisionsretten bruger begrebet væsentlige fejl igennem hele det kapitel, som handler om landbrugsstøtten.
Men jeg er bare nødt til at sige, at vi altså ikke deler den tilgang til budgetdisciplin i Dansk Folkeparti.
Var det sådan en engangsforseelse, var det første gang, vi havde set, hvordan Revisionsretten retter en tordnende kritik af den måde, som EU formidler pengene på, så kunne man selvfølgelig overveje, at det var nogle enkeltstående forhold, som man måske ikke kunne gøre noget generelt ud af.
Men det er jo ikke en enkelt gang, det er heller ikke kun anden gang.
Det her er 14. gang, at Revisionsretten altså udtaler en sønderlemmende kritik af den måde, hvorpå Kommissionen og EU's institutioner i øvrigt forvalter midlerne.
Nej, siger en række af tilhængerne af EU så, det er skam slet ikke EU's institutioner, der er noget galt med, for alt, hvad der kommer fra EU, er rigtigt, det er godt, det er sandt, og det er ægte, så derfor må det jo være medlemsstaterne, som svindler, og som fejler.
Men når det er EU, der udbetaler pengene, ville det så ikke være naturligt at sætte en blokade ind, at sætte nogle bedre krav op eller simpelt hen sige: I har svindlet de sidste 14 år, så nu får I ingen penge, før I beviser, at I ikke gør det til næste år?
Jeg tror faktisk, det er den måde, man i hvert fald i det private erhvervsliv ville håndtere den slags sager på.
For 10 år siden valgte Europa-Parlamentet, i øvrigt også særlig accentueret af et europaparlamentsvalg, der var lige på trapperne, at udtale sin kritik af Europa-Kommissionen, en kritik, som efterfølgende førte til, at den måtte træde tilbage og selvfølgelig tage ansvaret for det omfattende morads, der prægede budgetterne.
Dengang var det ca. 5 pct. af regnskabet, som var fejlbehæftet; 5 pct. førte til Kommissionens fald, førte til det, som vi grundlæggende i Dansk Folkeparti mener burde ske, nemlig at de ansvarlige skal fyres og nogle mere hæderlige folk skal sættes ind.
Hvis vi så ser på, hvordan niveauet for uregelmæssigheder er i dag, må vi jo altså bare med stor forbavselse konstatere, at det stadig væk ligger på den forkerte side af 5 pct.
Men nu finder medlemmerne af Venstre, nu finder medlemmerne af Socialdemokratiet, Det Radikale Venstre, Det Konservative Folkeparti og alle de hæderlige folk, som helst lukker øjnene, hvis der kommer noget, som ikke er alt for positivt, fra EU, overhovedet ikke, at der er nogen problemer.
Næh, der er tværtimod fremskridt, det går meget bedre; for hvis vi 14 gange i træk får at vide, at det hele er skidt, så kan vi jo altid folde hænderne og håbe på, at alting til næste år er meget bedre.
Jeg er bare nødt til at sige, at den forventning deler vi ikke i Dansk Folkeparti.
Og derfor må man sætte hårdt mod hårdt; så må man gøre noget drastisk.
Og selvfølgelig er det et drastisk skridt at sige, at vi vil stemme imod EU's regnskaber, men det er og bliver det eneste rigtige.
Alene på strukturpolitikken svindles der - eller i hvert fald er der uregelmæssigheder - for 30 mia. kr. i det seneste regnskab.
Det kan være et tal, som sådan er svært at holde op, jeg ved ikke rigtig, hvad man skal stille det op imod, men hvis man går ind og ser på nogle af de større investeringsprojekter, som vi i Danmark har gennemført her i nyere tid, kan man konstatere, at 30 mia. kr. rent faktisk er nogenlunde, hvad der skal betales for at få både en Storebæltsbro og en Metrocityring.
Det er altså ikke helt ligegyldige summer.
Det er faktisk enormt store midler, som de ikke kan redegøre for, og som man åbenbart her fra folketingsflertallets side er ligeglad med at de ikke kan redegøre for.
Det er det heller ikke; der er flere, der råber vagt i gevær, senest faktisk en dansker, senest Marta Andreasen, som for et par år siden var ansat som chef for Europa-Kommissionens regnskabsafdeling, trods alt en relativt høj position i EU-systemet.
Hun udtalte til BBC, og jeg citerer med formandens tilladelse
Men i grunden er revisorernes kritik ikke ændret.«
Det var alligevel noget af en udtalelse fra en så centralt placeret person som Marta Andreasen, altså chefen for den del af selve Kommissionen, som har med regnskabet at gøre.
Og hvad skete der?
Ja, hun blev naturligvis prompte afskediget, hendes computer blev beslaglagt, og der var offentligt i aviserne overvejelser om, at man skulle sigte hende for bagvaskelse imod Kommissionen, imod embedsmændene og alle de andre, som selvfølgelig følte sig dybt forurettet af, at en så højt placeret person med så høj en løn og i øvrigt nok også skattefritagelse dog kunne finde på at rette en så præcis kritik af EU-systemet; hvad bildte hun sig dog ind?
Hvad bildte hun sig egentlig ind?
Hun sagde præcis det, som vi har behov for der bliver sagt: Nok er nok.
Og derfor er der kun én ting at gøre, og det er at stemme nej: Nej til EU's svindel med penge, nej til EU's svigagtighed med penge og nej til den fuldstændige laissez faire-mentalitet, som vi ser område for område, når det handler om i EU at håndtere skatteydernes penge.