Hans Christian Schmidt (V), 2013-11-22:
Tak for det.
Miljøministeren har jo med L 71, forslag til lov om vandplanlægning, fremsat et lovforslag, som der følger en række ændringer og konsekvenser i kølvandet på.
Fremover skal vandplanerne kaldes for vandområdeplaner, og det foreslås, at ministeren fremsætter juridisk bindende bekendtgørelser, og kommunerne skal udarbejde forslag til hele eller dele af indsatsprogrammerne, og for anden planperiode vil det gælde vandløbsindsatsen.
Det betyder bl.a., at klageadgangen til Natur- og Miljøklagenævnet ophæves.
Det bliver herefter ikke muligt at klage over bekendtgørelser om politisk fastsatte mål og indsatser eller vandområdeplanerne.
Og for at sikre større interessentinddragelse forpligtes kommunerne til at inddrage lokale vandråd bestående af relevante organisationer og foreninger, hvis der blandt interessenterne er ønske om at oprette et sådant vandråd.
Dertil kommer så også en afskaffelse af de danske særbestemmelser om idéfase, teknisk høring, supplerende høring og kommunale handleplaner, da de alle ligger ud over, hvad EU's vandrammedirektiv kræver.
Med lovforslaget om vandplanlægning følger L 72, som kort sagt er en konsekvensændring som følge af loven om vandplanlægning, og hvor sektorlovgivningen i dag henviser til vandplanerne efter miljømålsloven, vil der så i stedet skulle henvises til de relevante regler udstedt med hjemmel i lov om vandplanlægning.
Også udpegning af drikkevandsforekomster og drikkevandsressourcer flyttes fra miljømålsloven til vandforsyningsloven.
Se, nu er sådan et forslag om vandplanlægning jo sin sag at komme af sted med, og jeg må sige, at ministeren har formået at fremstille et lovforslag, som efter min mening er fuldkommen upræcist.
Jeg ved faktisk ikke helt, hvorhenne jeg skal starte, men jeg ved, at vi må forventningsafstemme med hinanden.
Vi er nødt til at stille en stribe af spørgsmål, og jeg forventer også nogle samråd, hvor vi skal igennem det her.
For jeg synes, at lovforslaget har det ved sig, at det næsten ikke oplyser, hvordan de enkelte regler skal bruges, og hvad rækkevidden af bekendtgørelserne er.
Det agter ministeren åbenbart, som jeg kan se det, så at lade Naturstyrelsen bestemme.
For mig at se er det ganske enkelt umuligt at tyde, hvorvidt Folketinget i givet fald ved en vedtagelse af lovforslaget giver ministeren bemyndigelse til at foretage, hvad der er en nødvendig ændring af EU's vandrammedirektiv i dansk ret, eller hvorvidt ministeren og Naturstyrelsen måtte ønske at overimplementere vandrammedirektivet.
Som udgangspunkt synes jeg jo ikke at det er for meget forlangt, at vi i det mindste kan overskue det.
Så jeg er i den forbindelse nødt til at spørge ministeren, om ministeren mener, at de kommende bekendtgørelser i visse tilfælde kan udgøre ekspropriative indgreb, når de er så detaljerede, at de reelt binder de berørte lodsejere på hænder og fødder med de formuetab i form af manglende udbytter, oversvømmelser osv., der kan følge.
Man skal altså her huske, at man her bliver meget præcis og meget bestemmende over for de enkelte områder.
Jeg mener i hvert fald, at Folketinget som minimum bør have et klart og entydigt svar på, hvorvidt ministeren alene agter at anvende bemyndigelsesbestemmelserne til en direkte implementering af vandrammedirektivet, eller hvorvidt ministeren og hendes embedsværk ønsker at udnytte de mange abstrakte bemyndigelsesbestemmelser til at indføre regler, der er strengere, end hvad der er påkrævet i vandrammedirektivet.
Men jeg kan så forstå, at ministeren ikke har gjort sig nogen overvejelser over, hvad de her bekendtgørelser overhovedet skal indeholde, og det finder jeg jo ikke særlig betryggende.
Men jeg vil blot sige, at det så må indgå i de forhandlinger, vi kommer til bagefter.
Man kan altså ikke sende ting over kl. 3.00 om natten og så regne med, at så har man orienteret Folketinget.
Jeg siger det bare, og det er måske heller ikke det, der er meningen.
Der er jo ingen tvivl om, at det i høj grad er nødvendigt at øge interessentinddragelsen.
Der er behov for at inddrage den viden, der ligger derude, og vi har også set behovet for inddragelse ved de gentagne eftersyn af bl.a. karakteriseringen af vandløb som naturlige eller kunstige, som ministerens embedsværk har været igennem de sidste par år.
Det er altafgørende, at ministeren sørger for, at der kommer balance i vandrådene.
Jeg håber ikke, at det er ministerens tanke, at der skal gennemføres det, man kunne kalde nogle vandråd, der i hvert fald ikke er i balance, og hvor repræsentationen af lodsejere – altså dem, der bliver direkte berørt af indsatserne – er minimal, men hvor forskellige andre organisationer til gengæld vil være rigt overrepræsenteret.
Jeg håber på, at der kommer en balance.
Det tror jeg er en forudsætning for, at vandrådene kommer til at virke godt.
For på den ene side gennemfører ministeren det her lovforslag netop for at øge inddragelsen af befolkningen, altså i forbindelse med vandrådene, og på den andet side fjerner ministeren borgernes mulighed for at blive hørt, idet ministeren vælger at fjerne klageadgangen.
Det synes jeg altså er underligt.
Jeg må også sige, at en fjernelse af klageadgangen er dybt problematisk.
At det ikke vil være muligt at klage over bekendtgørelserne eller selve vandområdeplanerne, er altså et demokratisk problem.
Lovgivningskompetencen tilkommer Folketinget og selvfølgelig ikke embedsmandsværket.
Jeg synes, det er kritisabelt, at ministeren på den måde kommer til at gå uden om Folketinget i forbindelse med vandplansindsatsen.
Vi må have stillet nogle spørgsmål i et samråd, hvor vi kan få afklaret det her – altså få bekræftet eller afkræftet det – og se, hvordan det ser ud.
Nu må jeg jo sige, at det er sket en gang før, at man fra regeringens side har forsøgt sig med det her.
For snart 2 år siden, mere præcist i februar 2012, så vidt jeg er orienteret, fremlagde ministeriet netop et lovforslag, som skulle sætte Natur- og Miljøklagenævnets afgørelse ud af spil, men ministeren trak lovforslaget tilbage.
Jeg må bare sige, at årsagen til, at der endnu ikke er gyldige vandplaner, netop er, at det ikke gik, som det skulle i Miljøministeriet i forbindelse med planerne om tilblivelse, og at de berørte lodsejere havde mulighed for at klage over vandplanerne, altså selve tilvejebringelsen.
Derfor bliver jeg også bare nødt til at spørge, om det overhovedet er i overensstemmelse med Århuskonventionens søjle vedrørende adgang til klage og domstolsprøvelse på miljøområdet, at berørte lodsejere med dette lovforslag afskæres muligheden for at klage over faktiske afgørelser på deres ejendomme.
Selv om lovforslaget skulle være i overensstemmelse med Århuskonventionen, vil jeg godt minde ministeren om, at det jo ikke er det samme, som at ministeren ikke kan inddrage befolkningen i yderligere grad.
Jeg synes, at det her mere minder om, at ministeren og embedsværket vil undgå en masse erstatninger og søgsmål.
Det synes jeg ikke man behøver være bange for, i hvert fald ikke hvis det arbejde, man har lavet, er i orden til at starte med.
Hvis ikke vandplanlægningen tager højde for de problemer, ministeren udmærket er klar over eksisterer, er jeg bange for, at det hele starter med protester osv., og så er vi jo lige vidt.
Derfor har jeg selvsagt også mange betænkeligheder på mit partis vegne og en alenlang liste med spørgsmål, som jeg naturligvis bliver nødt til at have svar på.
Jeg vil godt lige nævne endnu et punkt, der bekymrer mig, og det er økonomien.
Det er jo ikke ligegyldigt, hvilken økonomi der ligger bag gennemførelsen af vandplanerne, og slet ikke, når ministeren har sørget for, at det kun er ministeren selv og hendes embedsværk, der f.eks. kan bestemme, hvilke mål det er, vi skal nå, og dermed, hvordan økonomien i sidste ende kommer til at se ud.
Det fremgår ikke af lovforslaget, hvornår de økonomiske konsekvensberegninger skal foretages forud for målfastlæggelsen og indsatsen.
Jeg går da ud fra, at disse beregninger skal foretages, så jeg kan kun tolke det, som om ministeren ikke vil imødegå den politiske dagsorden om, at mulighed for vækst og øget konkurrenceevne går hånd i hånd med en god, fornuftig beskyttelse af vores natur.
Jeg må sige, at vi er meget kritiske over for forslaget og især også, når forslaget mangler at oplyse om, hvornår der skal foretages erhvervsøkonomiske konsekvensberegninger for erhvervslivet.
Jeg tror godt, ministeren ved, at det er et bekymret Folketing, som gang på gang har efterlyst flere økonomiske konsekvensvurderinger, som netop kan bidrage til, at der træffes beslutninger på et oplyst grundlag.
Derfor skal og må alle betænkeligheder klargøres og have en forklaring, og ministeren kan jo ikke være overrasket over, at vi vil indkalde til samråd om vandplanlægning – et samråd, vi i øvrigt allerede har varslet.
En udpræget brug af abstrakte bemyndigelsesbestemmelser, manglende økonomiske konsekvensberegninger og manglende klageadgang, som vi ser det i det her lovforslag, forskyder simpelt hen den demokratiske lovgivningskompetence fra Folketinget og over til ministeren og ministeriet og hendes embedsværk.