Merete Riisager (LA), 2013-01-17:
I dag spørger Dansk Folkeparti, hvordan ministeren vil sikre, at et EU i flere hastigheder betyder, at Danmark kun er med i de dele af EU, som der er folkelig opbakning til.
Det spørgsmål har nok aldrig været mere relevant.
For hastigheden, hvormed Danmark bliver trukket ind i det økonomiske samarbejde, som danskerne har sagt nej til – eller ind i kernen af EU, som statsministeren kalder det – er sat kraftigt i vejret.
Det betyder et farvel til suverænitet og gode kort på hånden i forhold til at klare sig i en foranderlig og global verden.
Der er en mærkelig inerti i EU-politikken, der betyder, at de EU-begejstrede partier tager hovedet under armen, når det gælder EU-politikken.
Venstre og Konservative siger ja til mere centralisme, S og SF siger ja til at binde sig til, hvad der må betegnes som borgerlige regler for finanspolitikken.
Om man svigter sin egen politik, må man tale med sine vælgere om, men svigter man befolkningen og det løfte, man har givet dem i forhold til en folkeafstemning om euroen, begår man et langt alvorligere svigt.
Der er ingen folkelig opbakning til euroen.
Kun cirka hver ottende dansker siger klart ja til euroen.
Men endnu vigtigere er det, at danskerne helt klart juridisk har sagt nej til euroen og dermed også til det økonomiske samarbejde omkring mønten.
Selve mønten er blot den fysiske manifestation af et økonomisk samarbejde, som danskerne har sagt nej til.
Konkret slår den danske protokol fast, at vi ikke agter at deltage i Den Økonomiske og Monetære Unions tredje fase, men alligevel har Danmark tiltrådt sixpack, europluspagt og finanspagt.
Næste skridt kan blive, at Danmark tiltræder en bankunion.
Statsministeren og økonomi- og indenrigministeren kalder triumferende Danmark for det 18. euroland.
Hvilken arrogance over for de danskere, der regnede med at blive taget alvorligt ved en folkeafstemning.
Eurozonen ændrer sig i disse år og måneder fra at være et pengepolitisk samarbejde til at være et finanspolitisk samarbejde.
Hvis man ikke bekymrer sig om, hvorvidt Danmark kan og bør have sin egen finanspolitik, er det ikke et problem, at vi bliver suget ind i det samarbejde.
Hertil svarer de EU-begejstrede: Danmark er for lille et land til at kunne klare sig i den globale konkurrence.
Virkelig?
Men så svarer de: Vi får krig i Europa, hvis vi ikke støtter op om euroen.
Mener I virkelig det?
Hvilken krig er det, euroen har forhindret?
Man må komme med rationelle argumenter for, at Danmark skridt for skridt skal tilslutte sig dette dysfunktionelle samarbejde omkring euroen.
Det ville være en værdig måde at behandle de danskere på, der har sagt nej til euroen og forventet, at politikerne ikke ville løbe om hjørner med dem.
Alene det, at Danmark skulle have stillet mere end 300 mia. kr. på højkant, hvis vi havde været med i euroen, burde være grund nok til at glæde sig over, at vi står udenfor.
I Storbritannien pågår et arbejde med at udrede landets relation til EU og muligheden for, at EU kan rumme lande, der ønsker at deltage i et slankere samarbejde.
I stedet for at skose og latterliggøre briternes store arbejde skulle vi i Danmark hellere støtte briternes bestræbelser for at få plads i EU til de lande, der ikke ønsker at aflevere suverænitet og beslutningskompetence i det økonomiske samarbejde omkring euroen.
Briternes holdning kender vi, svenskerne vil heller ikke med ind, tjekkerne har gjort klart, at de ikke har nogen dato for indtrædelse i euroen, og at det er fint, at det forbliver sådan.
Der er opstået en historisk mulighed for at skabe et samarbejde, hvor EU kan rumme lande, der ønsker et slankere samarbejde – lande, som vil det europæiske samarbejde, og som ønsker dette samarbejde, men som ikke ønsker at indgå i en mastodont af et finanspolitisk samarbejde, hvor gæld og risici er noget, man deler, og hvor demokratiet lider og ansvaret forsvinder.
Det burde være selvsagt, at befolkningerne i Europa bevarer retten til at stemme sig til en bestemt økonomisk politik i det land, de bor i; at man kan bevare retten til at fyre ledelsen, så at sige, hvis de ikke lever op til det, de har sagt op til valget, hvis de har lovet mere, end de kunne holde, og hvis de ikke gjorde det, de sagde de ville.
Således skal Danmark heller ikke udlicitere det ansvar, der hører med til et nationalt demokrati, til EU.
Og vi bør aktivt støtte Storbritannien i deres bestræbelser på at skabe et bedre og slankere EU i stedet for blot tankeløst at åbne gabet for mere EU.
Nu tror jeg, de fleste borgere er ret ligeglade med, om det er et folkeretligt samarbejde, eller hvad det er, når det egentlig er en del af et økonomisk samarbejde.
Men fred nu være med det.
Mit spørgsmål ledte egentlig mere hen til det næste problem, så at sige, som opstår i horisonten, nemlig bankunionen.
Og der vil jeg gerne høre, hvad SF's holdning er.
Kan Danmark indtræde i en bankunion og samtidig respektere Edinburghaftalen, når det ligger i bankunionen, at ECB får kontrol over danske banker?