Line Barfod (EL), 2007-10-12:
Der er blevet sagt mange pæne ord i dag, og jeg synes også, at der er mange gode ting at sige om det nordiske samarbejde, men jeg vil nu primært her tage fat i nogle punkter, hvor jeg mener der er brug for at diskutere nogle ting, fordi det jo som regel er det, der er det væsentlige.
Det første, som jeg mener er et stort problem, er spørgsmålet om parlamentarikernes rolle i det nordiske samarbejde.
Jeg mener, at det er afgørende for det nordiske samarbejde og noget, der har gjort det stærkt, at der er en stærk parlamentarisk indflydelse.
Det er afgørende, at Ministerrådet også mener, at det er væsentligt at svare på parlamentarikeres spørgsmål, og at man har mulighed for at få indsigt i, hvad der foregår.
Jeg synes, det har været et stort problem med hele forbrugerområdet.
Og så har vi altså et problem.
Hvis parlamentarikerne ikke kan få svar på noget så basalt som, hvordan det går på området, hvad det er, der sker, hvad prioriteringerne er, hvad det er for nogle debatter, der er væsentlige, så har vi jo ingen muligheder for at rejse debatten over for ministrene for at få vurderet, hvad der skal foregå.
Det samme ser vi på andre områder.
Jeg oplevede det selv, da jeg spurgte til den rekommandation, vi vedtog sidste år om menneskehandel, hvor jeg først ikke kunne få noget svar, og da jeg så fik et svar lang tid efter svarfristen, var det, at man ikke ønskede at svare.
Jeg mener, at det er et problem.
Vi har også set det flere andre steder, men jeg kan ikke blive ved med at stå her og komme med eksempler, hvis jeg også skal sige noget om noget andet, men jeg mener, at det er et problem, vi er nødt til at tage fat i, og at vi skal have en debat mellem parlamentarikere og ministerråd om, hvad det er for et samarbejde, vi skal have, hvordan det skal foregå, og også hvad vores muligheder er for at få ministrene til at komme i udvalgene, få medlemmer af Ministerrådets Sekretariat til at komme i udvalgene, så vi kan diskutere direkte, om man opfatter det som noget, der bringer samarbejdet videre, og vi diskuterer, hvad det er, vi mener der skal gøres, og vi har muligheden for at forklare, hvad det er, der ligger i de rekommandationer, vi vedtager, hvad det er, vi ønsker der skal ske.
Så kan vi få debatten direkte med ministrene om, hvad det så er, der sker, eller hvorfor det er, at man politisk fra ministerside ikke ønsker at gennemføre det, parlamentarikerne ønsker.
Så er der et eller andet, der ikke fungerer i vores samarbejde, for når alle har stemt for, burde der jo i alle parlamenter være flertal for, at det skulle gennemføres, og så burde det være muligt at rejse det i de nationale parlamenter og sikre, at det bliver gennemført, f.eks. det, som fru Bente Dahl er inde på om et langt større samarbejde på sundhedsområdet, og det, som fru Anita Knakkergaard var inde på om telemedicin.
Når alle har været enige om det, burde det da også være muligt at få det igennem.
Vi har det tilsvarende på en lang række andre områder, grænsehindringer osv., men det kræver altså, at vi så også begynder at rejse det, og det tror jeg vi skal gøre i et større omfang, altså tage de forslag, vi diskuterer i Nordisk Råd, med ind i de nationale parlamenter og også stille dem der som forslag, for så bliver det lige pludselig svært for ministrene ikke at leve op til det.
Det tror jeg er noget af det, der er vigtigt at diskutere, hvis vi skal videre med det nordiske samarbejde, at det ikke kun skal være pæne hensigtserklæringer, når vi mødes.
Noget andet er jo så, at det også gælder, at pengene skal følge med.
Vi har været inde på det flere gange i debatten, men hvis vi virkelig vil det nordiske, så er det ikke nok kun at bruge de midler, der er sat af specifikt til det nordiske samarbejde.
Så skal vi på en lang række andre områder have ministrene til at samarbejde, have institutionerne til at samarbejde, have organisationerne til at samarbejde og kaste deres penge med ind, fordi vi tror på, at man så samlet set faktisk kommer til at bruge færre penge.
Når man laver en fælles indsats, vil det på lang sigt også give nogle langt bedre resultater, end hvis vi laver den hver for sig.
Noget af det, som jeg også har brugt tid på her i debatten, er hele spørgsmålet om globalisering, og at det er utrolig vigtigt, hvis det virkelig skal løfte sig, at vi så også har demokratiet med, at vi har velfærden med, at vi har det med, der kendetegner det nordiske.
For hvis man hele tiden kun taler om erhvervsliv, er det jo ikke til at høre forskel på, om det er i det nordiske samarbejde, Beneluxsamarbejdet, nogle asiatiske lande, der samarbejder eller alt muligt andet, for alle regioner rundtom i verden vil jo tale om, at deres erhvervsliv skal brandes, at de skal gøre noget for at stå stærkt.
Det, som kan være med til at sikre, at vi klarer os rigtig godt, og at vi kan være med til også at løfte andre steder i verden, er, hvis vi tager velfærden, demokratiet og ligheden med, fordi det er noget af det, der i høj grad har været med til at gøre, at vi i dag står så stærkt, og som jeg tror på også vil kunne gøre, at vi kommer til at stå stærkt fremover.
Det er derfor, at vi fra vores gruppe har været så optaget af, at vi skal videre med mærkning, og noget af det, der har været en succes i forhold til at få miljøet så højt på dagsordenen, skal vi nu have udvidet til, at vi også skal have arbejdsmiljø og menneskers forhold højt på dagsordenen.
Det tror jeg er afgørende at man også får med på sessionen, og at det lykkes at få en udredning om, hvordan vi kan gøre det.
Så er jeg selvfølgelig enig med hr. Allan Niebuhr i, at om det skal være det ene eller det andet mærke, er jo det, vi skal have en udredning om.
Jeg synes så, det er lidt sjovt, at vi jo startede med fra vores gruppe at foreslå, at det skulle være et selvstændigt mærke.
Så fik vi at vide, at det ikke nyttede med alle de mange forskellige mærker.
Nu siger vi, at så må man udrede, om man kan udvide svanemærket.
Vi får svaret fra hr. Allan Niebuhr om, at det ikke nytter at bruge svanemærket, at vi skal have et andet mærke.
Det må vi have en udredning om, hvorvidt det er det ene eller det andet mærke.
Jeg synes, det er rigtig dejligt, at hr. Allan Niebuhr vil være med til at sikre, at vi får en udredning om, hvordan vi gør det bedst muligt: Er det svanemærket?
Er det et selvstændigt mærke?
Hvordan kan vi sikre, at vi får et system, så man kan have tillid til det mærke, der så er?
Så er der et område, som jeg har arbejdet en del med.
Det er hele spørgsmålet om menneskehandel, som der jo heldigvis er mange i Nordisk Råd der har sat højt på dagsordenen, og som vi i flere år har arbejdet meget med.
Som vi kan se af redegørelsen og af det arbejde, der faktisk foregår, har det givet det resultat, at der nu er stor fokus på det sociale aspekt, ikke kun på det politimæssige samarbejde, som selvfølgelig er vigtigt, men også på, hvad vi gør for at fjerne årsagerne til, at nogle bliver handlet; hvad vi gør for at sikre, at de unge i de baltiske lande, som er dem, vi samarbejder mest med, og i Nordvestrusland har andre muligheder; hvad vi gør for at sikre, at de får noget viden om det.
Jeg tror, at noget af det, der også kan være med til at ændre ved årsagen til, at der er nogen, der efterspørger, at der er nogen kvinder, de kan have sex med, er, at vi har sagt til hotellerne, at vi vil være sikre på, at de har retningslinjer for, at de overholder lovgivningen.
Det synes jeg er noget af det, der har været med til at give debat, det tror jeg er noget af det, der kan være med til at ændre folks holdning.
Og derfor undrer det mig meget, at Nordisk Ministerråd fuldstændig afviser det og overhovedet ikke vil være med til, at vi skal stille krav til hotellerne.
Jeg kan ikke forstå, at Nordisk Ministerråd ikke kan finde ud af at stille krav.
Når både Folketinget og Nordisk Råd kan finde ud af det, så burde Ministerrådet også være i stand til det, ellers er jeg sikker på, at Folketinget og Nordisk Råd er leveringsdygtige med nogle forklaringer på, hvordan man gør det.
Så jeg håber meget, at man vil ændre på det.
Så er der spørgsmålet om de selvstyrende lande, som vi også har været inde på.
Jeg mener, det er afgørende for vores troværdighed, at vi får ændret den beslutning, der ligger i Ålandsdokumentet, at vi får sagt meget, meget klart, at vi i de nordiske lande ikke kan leve med at vedtage, at vi nu har en praksis, der er i strid med den traktat, vi har indgået.
Det er glidebanen til en bananrepublik, det er glidebanen til, at man åbner for, at også andre lande rundtom i verden kan sige: Jamen når de nordiske lande ikke engang overholder deres egen grundtraktat, som de er enige om og ønsker skal fungere på en anden måde - de kunne sagtens ændre den, hvis de ville - hvorfor skal vi så andre steder i verden overholde vores love og traktater?
Jeg mener, det er nedbrydende for troværdigheden for de nordiske lande, hvis ikke man får ændret det her punkt.
Jeg håber, når man ændrer Helsingforsaftalen, at man så giver de selvstyrende lande den fulde selvstændighed, som de har ønsket i forhold til samarbejdet, og at det går så langt, som Færøerne har søgt om - det er så en anden sag.
Men man må i hvert fald lave de ændringer, som man ønsker, på lovlig vis og ikke gøre det i modstrid med traktaten.
Så mener jeg, som også flere andre har været inde på, at det er helt afgørende at gøre noget ved grænsehindringer, hvis vi fortsat skal have borgernes opbakning.
Jeg mener, at vi bliver nødt til at tage fat i de nationale parlamenter, at tage fat i ministrene og høre, hvorfor det endnu ikke er lykkedes at sikre en ordning, f.eks. på førtidspensionsområdet, så folk, der bliver ramt af sygdom eller ulykke, kan få en ordentlig indkomst, selv om de har arbejdet i forskellige nordiske lande.
Det må være muligt at finde en løsning på det, og det mener jeg vi fortsat skal presse på for.
Det sidste, jeg vil sige, er, at en af de ting, som jeg altid har været glad for i Norden, og som de fleste af os slet ikke tænker over, er pasfriheden.
Det, at vi bare kan rejse over grænserne uden at have pas med, er nu i fare, fordi vi nu skal have pas med, hver gang vi rejser med fly.
Det mener jeg vi er nødt til at tage fat i og gøre noget ved og sikre, at vi igen kan rejse over grænserne uden pas.