Martin Lidegaard (RV), 2014-03-25:
Jeg vil gerne indlede med at understrege, at regeringen deler den overordnede målsætning i Enhedslistens forslag til folketingsbeslutning, nemlig at befolkningen i Vestsahara skal have lov til selv at bestemme deres fremtidige tilhørsforhold.
Det er et grundlæggende princip.
Skiftende danske regeringer har derfor støttet det internationale samfunds bestræbelser på at nå frem til en løsning på konflikten.
Konkret bakker regeringen op om de betydelige bestræbelser, som FN gennem tiden har udfoldet og stadig udfolder.
Kun en løsning, hvor befolkningen bestemmer, vil være holdbar i det lange løb.
Derfor kan vi ikke støtte Enhedslistens forslag til folketingsbeslutning om, at regeringen skal anerkende den Saharawiske Arabiske Demokratiske Republik, SADR, som selvstændig stat.
Det vil gå imod vores hidtidige politik, og jeg vil derfor opfordre Folketinget til at afvise forslaget.
Jeg skal i det følgende begrunde denne opfordring.
Vestsahara er et omstridt territorium.
Det har i FN status af såkaldt ikkeselvstyrende område.
Marokko har de facto administrationsmyndigheden.
Der har siden 1991 ikke været væbnet konflikt i området takket være den våbenhvile, som FN fik forhandlet på plads.
Området grænser op til Sahel, hvor udviklingen længe har givet anledning til alvorlige sikkerhedsmæssige bekymringer i relation til terror, organiseret kriminalitet og migration.
Det har været med til at sætte fornyet fokus på behovet for fred og stabilitet i Vestsahara.
På den ene side af konflikten står Marokko, der med meget bred støtte i sin befolkning gennem mere end 50 år har hævdet, at Vestsahara er og altid har været en del af Marokko.
På den anden side står den saharawiske frihedsbevægelse, der går under navnet Polisario.
Med helhjertet støtte fra Marokkos nabo Algeriet insisterer Polisario på den oprindeligt foreslåede løsning, altså en folkeafstemning med selvstændighed som option.
Det fastholder Polisario, selv om det i praksis ikke har vist sig muligt at gennemføre i løbet af de mange år, der siden er forløbet.
I midten står så det internationale samfund.
Allerede i 1965 vedtog FN's generalforsamling en resolution med forslag om, at Spanien foretog sig – og jeg citerer – det nødvendige med henblik på afkolonisering.
Spanien administrerede dengang området, og forslaget gik ud på at organisere en folkeafstemning om områdets fremtidige status.
Der er tale om et område, der gennem mange århundreder har været beboet af forskellige nomadefolk.
De bevægede sig frit uden hensyn til formelle grænser i et område, der er væsentlig større end det, der i dag er Vestsahara.
Nogle af dem har gennem historien bekendt sig til de marokkanske sultaner, mens andre har kæmpet for selvstændighed.
FN's mission i Vestsahara, MINURSO, blev oprettet i 1991 med henblik på at overvåge våbenhvilen og organisere en folkeafstemning.
Til trods for FN's ihærdige arbejde er det aldrig lykkedes Polisario og Marokko at blive enige om, hvem der har ret til at stemme, og hvad der skal stemmes om.
I 2004 forsøgte FN's Sikkerhedsråd at tilføre konfliktløsningen ny dynamik ved at opfordre til direkte forhandlinger mellem parterne med FN's generalsekretærs særlige udsending som mægler.
Disse forhandlinger pågår under den nuværende særlige udsending, Christopher Ross.
Han har indledt en ny aktiv tilgang med hyppige rundrejser og kontakt til konfliktens parter og andre relevante aktører.
Det er altså denne model, en forhandlet løsning mellem de to parter i regi af FN, som støttes af det internationale samfund med FN's Sikkerhedsråd i spidsen.
Selv om disse forhandlinger går trægt, vurderer FN's generalsekretær, at de to parter har viljen til at mødes, og han konstaterer, at der fortsat forhandles.
Men det grundlæggende spørgsmål må være, om det ville være rigtigt af Danmark i denne langvarige og komplicerede konflikt at tage ensidig stilling til fordel for den ene af parterne, således som Enhedslistens forslag lægger op til.
Det mener jeg ikke, og jeg er ikke enig i forslagsstillernes konklusion, nemlig at et sådant skridt vil føre til pres på begge parter for at opnå en løsning på konflikten.
Tværtimod frygter jeg, at det vil føre til yderligere splittelse.
Derfor har heller intet andet europæisk eller vestligt land valgt at tage dette skridt.
Jeg tror, at et stærkt og samlet internationalt samfund er helt afgørende for at undgå at forlænge konflikten længere end højst nødvendigt.
Den Saharawiske Arabiske Demokratiske Republik, altså den lille del, nemlig ca. 20 pct. af Vestsahara under Polisarios kontrol, anerkendes for tiden af omkring 45 lande.
Der er hovedsagelig tale om udviklingslande i Afrika og Mellem- og Sydamerika.
Jeg noterer, at den svenske rigsdags beslutning i 2012 om at opfordre den svenske regering til at anerkende Vestsahara som selvstændig stat ikke har fået den svenske regering til at ændre linje i spørgsmålet.
Derimod har en række lande, bl.a. Indien, Vietnam, Kenya, Peru og senest Maritius, frosset eller trukket deres anerkendelse tilbage.
Med et ensidigt indspil som det, der foreslås, risikerer vi at skabe fornyet splittelse og dermed ultimativt at medvirke til yderligere at forhale en løsning.
Vores bedste bud på at bidrage til en løsning er at arbejde gennem FN.
Det er korrekt, at ngo'er og internationale organisationer med jævne mellemrum påpeger kritisable forhold på menneskerettighedsområdet i Marokko og i det Vestsahara, som Marokko har ansvaret for.
Men det er også vigtigt at notere, at Marokko faktisk reagerer på internationalt pres og dialog.
Landet har eksempelvis i dag tilsluttet sig alle væsentlige internationale konventioner på området.
Marokko har desuden i starten af marts 2014 via FN's Menneskerettighedsråd sammen med bl.a. Danmark taget initiativ til både nationalt og internationalt at styrke konkret samarbejde for at afskaffe anvendelse af tortur.
Under Marokkos nye forfatning, som blev vedtaget i 2011, er respekten for menneskerettigheder et knæsat princip, og der er oprettet et nationalt råd for menneskerettigheder med bl.a. to afdelinger i Vestsahara.
Med den nye forfatning er der lagt op til yderligere skridt til reformer vedrørende demokrati og menneskerettigheder.
At Danmark har en klar holdning til overholdelse af menneskerettighederne, er ikke ukendt for Marokko.
Denne holdning præger det partnerskabssamarbejde om bl.a. menneskerettigheder, som vi har haft med landet siden 2003.
Den kom ligeledes til udtryk for nylig, da vi i EU's Ministerråd stemte nej til EU's nye fiskeriprotokol med Marokko.
Vi ønskede en aftale med endnu stærkere garantier for overholdelse af menneskerettighederne og folkeretten.
Danmark er aktiv i EU-kredsen og også lokalt i Marokko for at fastholde den kritiske dialog om udvikling og reformer vedrørende menneskerettigheder.
Vores holdning til menneskerettigheder kommer også til udtryk i den løbende dialog med repræsentanter for den marokkanske regering og det marokkanske parlament, hvor emnet altid er på dagsordenen.
Sidste år i februar havde den daværende udenrigsminister lejlighed til at drøfte emnet med formanden for det marokkanske parlament.
Der har længe været en diskussion om at få menneskerettigheder inkorporeret som en del af FN-missionen MINURSO's mandat.
Regeringen støtter gerne forslaget, såfremt der viser sig en mulighed for at få det vedtaget i FN's Sikkerhedsråd.
Dette har desværre ikke hidtil været muligt.
Vedrørende forslaget om at blokere for varer, der hidrører fra Vestsahara, vil jeg igen erindre om områdets FN-status som ikkeselvstyrende område.
For områder med denne status antages der at gælde visse krav til dokumentation vedrørende udnyttelse af naturressourcer, som virksomhederne selvfølgelig bør respektere.
Omvendt har det internationale samfund ikke fundet grundlag for at vedtage sanktioner mod handel med området.
Lad mig afslutte mit indlæg med at understrege, at regeringen fortsat arbejder for at støtte FN og FN's Sikkerhedsråds bestræbelser på at opnå en fredeligt forhandlet løsning mellem Marokko og Polisario om Vestsahara.
Dette fremmes ikke ved ensidig stillingtagen til fordel for én af parterne i konflikten.
Jeg skal derfor på regeringens vegne opfordre til, at nærværende beslutningsforslag afvises.