Johanne Schmidt-Nielsen (EL), 2016-01-26:
Tak for det.
Jeg beklager min stemme.
Der er nogle baktusser, der har taget permanent ophold i min hals.
Jeg vil indlede med at sige, at i modsætning til Dansk Folkeparti synes jeg bestemt ikke, der er nogen grund til at fejre dagen i dag, tværtimod.
Jeg synes, det er så ualmindelig trist og sørgeligt, at den måde, regeringen og højrefløjen og sågar Socialdemokraterne vælger at reagere på en international og historisk flygtningekrise er ved at sende signaler ud i verden om, at i Danmark er flygtninge ikke velkomne.
Man reagerer ved at stille sig i spidsen for et europæisk strammerkapløb og ved at gennemføre stramninger af dansk lovgivning, som vil få direkte negativ betydning for integrationen her i landet.
Jeg vil gerne starte med det der med signalerne, for jeg kan forstå, at udenrigsministeren er sur på de politikere, der har talt kritisk om det her meget omdiskuterede smykkeforslag.
Jeg kan godt forstå, at regeringen synes, det er pinligt, at verdenssamfundet er så forundret over Danmark, men det er jo altså ikke oppositionen, som verdenssamfundet er forundret over, det er regeringens politik.
Og jeg troede, at hele formålet med f.eks. at indrykke annoncer ude i verden, som siger, at man skal lade være med at komme her, fordi det ikke er særlig rart at være flygtning her, var, at verdenssamfundet skulle høre, at i Danmark er flygtninge ikke velkomne.
Men det kan være, at jeg har taget fejl.
Det kan være, at det kun var i de krigshærgede lande, i de kriseplagede zoner, at det budskab skulle opdages, og dem, som det budskab skulle leveres til.
At der er tale om symbolpolitik, når regeringen f.eks. foreslår det her med smykker, hvilket har været diskuteret så meget, synes jeg meget godt kommer til udtryk i det faktum, at regeringen ikke har været i stand til at levere en eneste beregning på, hvor mange penge man får ind på det her.
Det tror jeg da er, fordi man godt ved, at man ikke får nogen penge ind på det.
Det er jo ikke sådan, at asylsystemet nu skal finansieres gennem konfiskerede iPads og upersonlige smykker, som så er det, man har besluttet sig for at tage.
Som sagt, det er symbolpolitik, som handler om at skræmme folk væk.
Jeg kan så forstå, at lige præcis det her element i loven er noget af det, som Socialdemokraterne virkelig har engageret sig i.
Og når den socialdemokratiske ordfører skal forklare og forsvare, hvorfor Socialdemokraterne har valgt at stemme for det her, og hvorfor man syntes, det var så vigtige at sidde med ved bordet, som der bliver sagt, så er forklaringen: Jamen vi fik det ændret, sådan at grænsen nu er 10.000 kr. frem for 3.000 kr.
Undskyld mig, jeg forstår simpelt hen ikke den prioritering.
Jeg synes da, det er dejligt, at Socialdemokraterne altså mener, at der kan trækkes en eller anden streg i sandet, og at det ikke er sådan ubegrænset, i forhold til at man kan stemme for hvad som helst, men jeg forstår ikke det sted at trække stregen.
Jeg synes, der er en lang række elementer i det her lovforslag, som har fyldt meget lidt i debatten, men som er langt mere alvorlige.
Og lad mig starte med det her med familiesammenføring med børn.
For flygtninge, som får midlertidig beskyttelse – det er i høj grad kvinder, som får den beskyttelsesstatus – vil der fremover gå 3 år, før man kan få ægtefælle og børn i sikkerhed.
Det ved vi alle sammen.
Spørgsmålet er så, om Danmark skal bidrage til at forsøge at genforene de familier, som splittes ad på grund af krig, eller om vi skal bidrage til, at adskillelsen fortsætter.
Det er det sidste, man gør, med det her lovforslag.
Man bidrager til den adskillelse, som krig skaber.
Jeg hører meget ofte højrefløjen sige: Jamen asylsystemet er så uretfærdigt, fordi det kun er de stærkeste, som får asyl.
Det er dem, som kan overleve turen over Middelhavet og komme til Europa og aflevere en asylansøgning.
Og det er jeg enig i.
Asylsystemet er fuldstændig proppet med uretfærdigheder, bl.a. fordi en rask voksen mands overlevelseschance i en gummibåd på Middelhavet er betydelig større end et barns.
Kvinder er i markant større risiko for at blive udsat for seksuelle overgreb.
Det kan vi bl.a. gøre gennem familiesammenføringsreglerne, altså de regler, som betyder, at den far, som har sat livet på spil for at komme til Europa, kan få kone og børn i sikkerhed efterfølgende.
Det er det, man nu ikke bare piller ved, men altså udskyder i 3 år.
Jeg må sige, at jeg synes, det er rystende.
Oven i købet gennemfører man de her ændringer, vel vidende, at der er en vældig stor risiko for, at Danmark vil blive dømt for krænkelser af den europæiske menneskerettighedskonvention.
Det ved man godt.
Jeg hørte godt udenrigsministeren stå i Europa-Parlamentet i går og sige: Nej, nej, det er der ingen grund til at være bekymret over; vissevasse; bevar os, det her overholder selvfølgelig konventionerne.
Men regeringen skriver jo direkte i bemærkningerne til lovforslaget, at man godt ved, der er ret stor risiko for, at man bliver dømt, hvis den her sag kommer for Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol.
Så hvor er det, Danmark er kommet hen?
Vi var jo sådan et land, som engang var kendt for at gå forrest i verden i kampen for menneskerettighedernes overholdelse – og jo ikke bare som sådan nogle maksimumstandarder.
Jeg tror, at regeringen opfatter menneskerettigheder og internationale konventioner som sådan nogle, man bare lige skal overholde, og hvis man gør det, så er alt godt.
Altså, det skulle da gerne være sådan et bundniveau.
Man må sige, at det er det ikke længere.
Danmark tager som bekendt omkring 500 kvoteflygtninge om året.
Og nu talte jeg før om det der med uretfærdigheder i asylsystemet.
FN's kvoteflygtningesystem er jo netop et forsøg på at komme de uretfærdigheder til livs, fordi man faktisk i lejrene, hvor nogle af verdens mest udsatte flygtninge sidder, henter flygtninge til fordeling i de lande, som har tilsluttet sig.
Det er altså dem, som ikke har haft økonomi til at betale en menneskesmugler for at komme til Europa; dem, hvis helbred ikke kunne holde til den der tur i gummibåden over Middelhavet.
Det er dem, man henter med kvoteflygtningesystemet.
Nu laver man så en ændring, der betyder, at man som udgangspunkt vil sortere de flygtninge fra, som ikke kan læse og skrive.
Jeg gentager: Man vil som udgangspunkt sortere de flygtninge fra, som ikke kan læse og skrive, som om ens overlevelseschancer og beskyttelsesbehov afhænger af, om man har været så heldig at gå i skole.
Det her er sådan noget: Hvem bidrager mest til den danske bundlinje?
Der har da ikke noget med flygtningepolitik at gøre.
Det tredje punkt, jeg gerne vil fremhæve, er adgangen til såkaldt tidsubegrænset opholdstilladelse, permanent ophold.
Det, der tæller, er arbejde, når man sådan skal samle point.
Den forrige regering, altså den socialdemokratisk ledede regering, ændrede reglerne bl.a. sammen med os i Enhedslisten, og sagde, at selvfølgelig skal uddannelse da tælle.
Selvfølgelig skal vi ikke sige til dem, der er kommet til Danmark som små, eller som oven i købet er født her: I skal gå ud og tage jer noget ufaglært arbejde, for det er nemlig det, der giver point, hvis I vil have permanent ophold.
Selvfølgelig skal vi da sige: I skal uddanne jer.
For vi ved da godt, at det er bedst for integrationen.
Altså, jeg kan slet ikke komme i tanke om et menneske – ja, det ved jeg ikke; det kan være, at der er et herinde, der kan melde sig – som kunne finde på at sige, at det var bedre for integrationen, at et ungt menneske tog ufaglært arbejde, droppede uddannelse og sagde: Det der med pædagog eller sygeplejerske eller læge eller tømrer eller murer, eller hvad det nu kan være, gider jeg ikke alligevel.
Da vi ændrede loven, sagde fru Karen Hækkerup, at det her var meget bedre for integrationen.
Det var argumentet for at ændre loven.
Ja, det var godt sagt af fru Karen Hækkerup.
Det var meget bedre for integrationen.
Desværre går vi den forkerte vej med det her lovforslag, og det er oven i købet på et tidspunkt, hvor lige præcis integrationsopgaven måske er vigtigere end nogen sinde før.
Et fjerde punkt, jeg gerne vil fremhæve, er børnefamiliers mulighed for at flytte ud af centrene.
Tilbage i valgkampen i 2007 lovede hr. Anders Fogh Rasmussen at gøre noget ved det faktum, at der var børn, som tilbragte hele deres barndom på asylcentre.
Hr. Anders Fogh Rasmussen gjorde faktisk noget ved det.
Man ændrede reglerne og sørgede for, at det ikke blev en normal tilstand, for efter en periode kunne børnefamilierne få lov til at flytte ud.
Den forbedring ruller man nu tilbage.
Jeg synes, det er trist.