Frank Aaen (EL), 2009-04-24:
Jeg vil starte med at sige tak til Socialdemokratiet, SF og Det Radikale Venstre, som godt nok ikke kunne støtte forslaget ved at stemme for det, men alle tre gav tilsagn om, at det er et vigtigt emne, der skal forhandles videre om.
Det synes jeg er løfterigt, og det vil jeg bare kvittere for.
Må jeg så sige om de afvisninger, der har været fra udenrigsministeren, Venstre og Konservative og i en lidt blødere form fra Dansk Folkeparti, men de rettede jo ind i flokken, som de plejer, at det simpelt hen er hykleri af allerværste skuffe.
De aftaler, der nu er fremlagt for en lang række lande, indeholder alle sammen benhårde krav af økonomisk art.
Der er givet adgang for vores finansielle virksomheder, der er givet adgang for forskellige tjenesteydelsesvirksomheder.
Vi har stillet krav til de lande, der forhandles med, om, at de skal liberalisere meget mere, end de gør i dag, og de skal liberalisere for at give vores virksomheder adgang.
Der er helt katastrofale - og godt, at det ikke er gennemført endnu - krav om, at vores fallitboer af banker skulle have lov til at eje større dele af bankerne i Sydkorea f.eks.
Altså, det er da godt, at Sydkorea ikke er kommet ind i det, det kan enhver jo se, og derfor har de også været modstandere af det.
Der er man benhård, der går man til stålet.
når det drejer sig om at hjælpe fagforeninger, når det drejer sig om at hjælpe ansatte i den tredje verden, i Sydkorea, ved at sige, at de fordele, de pågældende lande får gennem aftaler, bortfalder, hvis man bliver ved med at overtræde menneskerettighederne, og hvis man bliver ved med ikke at acceptere organisationsfrihed og ikke at acceptere, at der skal kunne indgås kollektive overenskomster, så skal de bare vide, at hvis det er den konsekvente linje i de lande, bortfalder aftalen, også de positive dele af aftalen. Der står man af.
Det kalder man protektionisme.
Man siger, at det bare er noget, vi gør for vores skyld.
Nu skal man bare lige være klar over, at de virksomheder, der flytter til Kina og til mange af de andre udviklingslande, hvor man ikke respekterer ILO's konventioner og ikke respekterer arbejdstagernes rettigheder og ikke giver dem lov til at organisere sig frit, er jo vores virksomheder, og det er jo amerikanske virksomheder og europæiske virksomheder.
De går så vidt, som vi f.eks. kan huske det fra eksemplet i Kina, hvor den kinesiske folkekongres trods alt vedtog, at man skulle forbedre arbejdstageres rettigheder i Kina, hvad der bestemt er brug for.
Straks kom der henvendelse fra EU's handelskammer, straks kom der henvendelse fra det amerikanske handelskammer til Folkekongressen om, at hvis man gennemførte de forbedringer for arbejderne i Kina og gav dem de rettigheder, skulle man bare regne med, at virksomhederne flyttede ud af Kina til andre lande, hvor den samme slags krav ikke var gældende.
Det var altså en direkte indblanding i den politiske proces imod arbejdernes rettigheder i de pågældende lande.
Det er jo dobbeltmoralsk, det er jo hykleri, når man så siger, at man er nødt til at hjælpe de landes organisationer med, at de kan få større rettigheder på deres arbejdsmarked.
Det er det klare valg, der er.
Hykleriet bliver jo dobbelt, når vi skal stå her og høre, at GSP+-aftalerne var gode, fordi de kunne sanktionere over for Hviderusland, hvad der var brug for, da de ikke overholdt menneskerettighederne, og fordi de kunne bruges til at sanktionere over for Burma, da de ikke overholdt menneskerettighederne.
Det var der brug for at gøre, det er vi med på, det synes vi var godt, men lige præcis den mulighed, der ligger i GSP+-aftalerne om at kunne sanktionere lande, der konsekvent overtræder menneskerettigheder og arbejdstagerrettigheder, er jo den mulighed, der nu bliver fjernet.
Det er jo den mulighed, der bliver fjernet.
Og hvordan kan den være god i eksisterende aftaler, når den er god at fjerne?
Det kan jeg ikke forstå.
Det kan jo kun være, fordi det er noget, man har aftalt i EU.
Det er igen et eksempel, og derfor er det lidt underligt, at hr. Morten Messerschmidt ikke er skarpere i sin kritik.
Det er jo, fordi man har aftalt i EU, at man skulle lave sådan nogle aftaler, hvor det i højere grad er virksomhedernes interesser, der skal varetages, i stedet for at det er en hjælp til de ansatte og til fagforeningerne i de pågældende lande.
Columbia er det land, hvor der dræbes flest fagforeningsledere i hele verden.
Man forfølger det sydkoreanske LO og fængsler LO-lederne i stort antal.
Det er sådan to lande, man nu vil lave aftaler med på handelsområdet uden krav om, at de skal overholde menneskerettighederne.
Jeg forstår det simpelt hen ikke.
Og at vi så skal komme og få at vide her, at det er sanktioner, og det er protektionisme, som man er imod.
Det er ikke noget, der er til skade for arbejderne i de pågældende lande.
Det er til fordel for arbejderne i de pågældende lande.
De beder om det i de pågældende lande.
Men arbejderklassen i de lande, de, der repræsenterer dem, som arbejder på arbejdspladserne, synes, det er en god idé, at vi hjælper dem solidarisk med, at de får rettigheder til at kunne arbejde i stedet for at blive forfulgt, i stedet for at blive skudt.
Det er altså ikke den store revolution, vi beder om.
Det er jo ting, som vi mener er selvfølgeligheder, det er ting, som vi kræver af landene, nemlig at man giver de ansatte organisationsfrihed, at man giver de ansatte ret til kollektive overenskomster, giver de ansatte ret til at få en løn, de kan leve af, selvfølgelig ikke en løn som i vores del af verden, det har de jo ikke råd til, men en løn, som de kan leve af i det pågældende land, at man giver dem ret til at have et sikkert og sundt arbejdsmiljø, at de har ret til at afvise overdrevne arbejdstider.
Det er nogle af de centrale ILO-konventioner.
Det er jo bare det, vi beder om.
Det er jo bare det, vi siger, nemlig at når man laver aftaler, så skal der stå i alle aftaler, at de konventioner skal overholdes.
Der skal ikke bare stå nogle pæne ord om, at det ville være en god idé, hvis vi gjorde det, der skal stå, at de skal overholdes.
Og så går jeg da ud fra, at aftalerne er af en sådan karakter, at landene gerne vil have dem opretholdt, og at det dermed kun er i alleryderste nødsfald, som hvis et land insisterer på stadig væk at forfølge de fagligt aktive, at aftalerne bliver ophævet.
Jeg må altså ærlig talt sige, at jeg ikke forstår højrefløjen, som normalt siger, at der skal være lige konkurrencevilkår, at man ikke skal kunne konkurrere på at svine med miljøet, at man ikke skal kunne konkurrere på at nedgøre arbejderne ved at undertrykke menneskerettighederne.
Jeg kan ikke forstå, at man ikke dér siger, at der selvfølgelig skal være lige konkurrencevilkår, at det skal gælde i alle lande, at de basale arbejdstagerrettigheder og menneskerettigheder skal overholdes.
Det burde være en selvfølge.
Men her synes man altså åbenbart, at det er i orden, og at man accepterer, at nogle lande underskriver de rettigheder om, at de hellere - og det er jo det, der er kernen - vil sikre, at vores rige virksomheder får mulighed for at tjene mest muligt, end man vil give en hjælpende hånd til de ansatte i de pågældende lande, som i dag bliver forfulgt.
Vi er nødt til at hjælpe dem til, at de kan få
ordentlige løn- og arbejdsvilkår.
Det er det, forslaget går ud på.
Men tak igen til Socialdemokratiet og SF og De Radikale for, at de, selv om de ikke vil stemme for forslaget, er indstillet på, at vi arbejder sammen om det her og på den måde viser fremad mod, hvad et alternativt flertal her i Folketinget kan komme til at stå for efter det valg, som vi vinder.