Morten Messerschmidt (DF), 2008-04-24:
Jeg må indrømme, at jeg synes, det er en lille smule fattigt hele tiden at skulle høre oppositionelle partier anråbe ECRI's rapporter som udslag af, at den politik, som regeringen og Dansk Folkeparti fører, skulle være sådan særlig dubiøs i forhold til menneskerettighederne.
Jeg tror, at det må bero på, at man ikke rigtig har forstået, hvad ECRI er.
ECRI er et pseudopolitisk embedsapparat med en kommissær udpeget af politikere, som fuldstændig arbitrært tager rundt i de vistnok 47 medlemslande for at undersøge tilfældigt udvalgte ting.
Det er ganske enkelt for tyndt, hvis det er grundsubstansen i kritikken af starthjælpen og de andre fornuftige stramninger af udlændingepolitikken, som i øvrigt har ført til en klart mere holdbar situation - jeg vil ikke sige, at alle problemer er løst, men en klart mere holdbar situation end dengang, da venstrefløjsoppositionen havde magten.
Hvis der virkelig var tale om noget, der strider mod menneskerettighedserklæringen, kan jeg slet ikke forstå, hvorfor disse partier og disse personer ikke bare indbringer sagen for byretten eller landsretten, alt efter hvad retsplejeloven foreskriver.
Det er sådan, at Menneskerettighedskonventionen i 1992 blev indarbejdet i dansk lov, og der er således alle muligheder for at køre de sager.
Men sagen er jo, at alle selvfølgelig godt ved, at man vil tabe dem, og derfor fører man politik ved at henvise til de her pseudovidenskabelige organer.
Det synes jeg, for at sige det sådan som man siger det der, hvor jeg bor, er træls.
Må jeg så ikke sige, at jeg faktisk synes, at der bortset fra alt det trælse er mange gode ting at sige om Europarådet.
Jeg synes, at Europarådet netop har sin utrolige styrke i at være det eneste organ, hvor man samler alle de europæiske demokratier.
Det er så at sige der, hvor hele den demokratiske familie i Europa kan holde familiefest - for at sige det sådan lidt folkeligt - netop fordi man mødes i en åbenhjertig, men også forpligtende dialog.
Det er der, man kan drøfte alle spørgsmål.
I sidste uge, hvor stort set hele delegationen var af sted, havde vi mange spændende sager på dagsordenen.
Der var f.eks. en stor debat om resolutionen om retten til abort, hvor selvfølgelig særlig de katolske lande havde, hvad jeg vil kalde særstandpunkter.
Jeg synes, det er væsentligt, at man kan diskutere migration og alle de ting, som selvfølgelig berører spørgsmålene om en retsstat, demokrati og menneskerettigheder i Europa.
Når det er sagt, vil jeg også give hr. Mogens Jensen ret i, at den ikke bare mest kendte, men nok også den væsentligste institution i hele Europarådets arbejde, selvfølgelig er Menneskerettighedsdomstolen.
Det er der, man i sidste instans kan påberåbe de eventuelle krænkelser af menneskerettighederne, som finder sted.
Jeg synes, at vi skal være åbne omkring, at Danmark jo et par gange er blevet dømt.
Mest kendt er nok blødersagen og Hauschildt-sagen, hvor vi har rettet ind og ændret vores retsplejelov efter det.
Jeg synes, det er fornuftigt, at man har et fælles organ, hvor alle borgere i Europa og hermed altså ikke bare alle borgere i EU, men alle borgere i hele Europa kan komme med deres andragender.
Jeg er fuldstændig enig i betragtningen om, at vi skal have nedbragt den sagspukkel, der i øjeblikket hober sig op.
Jeg var selv valgobservatør i Rusland og fulgte processen, og der er ingen tvivl om, at Rusland er et land, som for en stor dels vedkommende gerne vil demokratiet, men stadig væk har en lang række børnesygdomme.
Landet er selvfølgelig som alle andre i øvrigt præget af sin historie, kultur, den sociale situation osv.
Den anden ting, som man må pege på er meget, meget væsentlig i Europarådets arbejde,
er selvfølgelig netop monitoreringen, som jeg også tror at hr. Mogens Jensen var inde på, altså det forhold at man i særdeleshed holder øje med de demokratiske valg, der foregår i en lang række af de østeuropæiske lande.
På trods af at EU til stadighed forsøger at bygge sin egen menneskerettighedsdagsorden op, forsøger at lave et charter om grundlæggende rettigheder, forsøger at overtage hele det arbejdsfelt, som sådan set tilkommer Europarådet, er vi altså nogle, der interesserer os for forholdene i de her lande og interesserer os for, at demokratiet skal udvikle sig.
Når jeg har sagt det, er jeg også nødt til at sige, på trods af at vi har brugt 5 timer af vores torsdag her på at diskutere Lissabontraktaten, at netop artikel 6 i Lissabontraktaten er hjemmelsgrundlaget for, at EU som det første nonterritoriale medlem overhovedet fremover skal kunne blive medlem af Menneskerettighedskommissionen, og at Chartret om grundlæggende rettigheder i stk.2 får samme juridiske gyldighed som traktaterne.
Jeg må indrømme, at jeg betragter det som et stort problem, at den enhed, som Europarådet hidtil har udgjort, netop når det handler om at værne om demokrati, retsstatsprincipper og menneskerettigheder, nu skal brydes.
Jeg betragter det som et stort problem, at EU nu forsøger at opbygge en alternativ organisation til Europarådet og Menneskerettighedsdomstolen.
Vi har på den ene side EU, hvor borgerne kan påberåbe sig deres rettigheder, og på den anden side har vi altså alle de lande, der ikke er med i EU, hvor disse borgere af logiske årsager netop vil være afskåret fra at anlægge sager ved EF-Domstolen.
Den todeling synes jeg er meget, meget uhensigtsmæssig.
Jeg tror, at vi desværre næsten kan tale om - for at lægge mig lidt op ad en stor statsmand, som jeg har stor respekt for - at der har lagt sig et fløjlstæppe over Østeuropa, fordi man ved at oprette en selvstændig menneskerettighedsdomstol, et selvstændigt menneskerettighedsagentur, i EU uvægerligt får en deling af det europæiske kontinent.
Jeg og mit parti, Dansk Folkeparti, synes, det er afgørende, at vi netop har en samling af den europæiske familie.
Vi synes, det er den væsentligste gevinst ved samarbejdet i Europarådet, at vi netop har et organ, hvor alle de europæiske lande, alle de europæiske demokratier, står sammen.
Jeg er ked af, at EU nu skal føre en kile ind i det sammenhold.