Søren Pind (V), 2014-01-21:
Først og fremmest tak til ministeren for redegørelsen.
Den giver et udmærket overblik over de sikkerhedspolitiske udfordringer i 2013, og når man læser redegørelsen, ja, så kan der ikke herske tvivl om, at Danmarks aktivistiske udenrigspolitik har rodfæstet sig i Folketinget, hvilket ikke mindst understreges af Danmarks udsendte bidrag.
I den sammenhæng skal det også fremhæves, at arbejdet med at skabe større samtænkning i vores eksterne politikker har en fremtrædende placering.
Det er et arbejde, der blev igangsat af den tidligere regering, og jeg synes derfor, at der er god grund til at rose den nuværende regering for at fortsætte indsatsen.
Hvis man nu skulle kaste et mere kritisk blik på redegørelsen, må det siges, at jeg savner en mere strategisk tilgang frem for en opremsning af danske aktiviteter, som redegørelsen bærer præg af.
Hvor er prioriteringerne?
Danske interesser nævnes et par gange, men ikke en gang nævnes værdierne.
Kort sagt: Hvad er det egentlig, der driver regeringens udenrigspolitik?
Jeg tror, der var en radikal ordfører, der i sin blog i går eller i dag har kaldt det »Find Holger og den danske udenrigspolitik«.
Vi synes ikke nødvendigvis, at der behøver at være en rød tråd, men bare en tråd ville være rar.
Måske skyldes udeladelsen simpelt hen, at regeringen på lange stræk står uden en sammenhængende udenrigspolitik.
I stedet agerer man ud fra kortsigtede mavefornemmelser, hvor det vigtigste hensyn er hele tiden i det enkelte sekund, det enkelte minut eller på den enkelte dag at stå på den rigtige side uden at have gjort sig selvstændige overvejelser om, hvad det rigtige egentlig er.
Vi kan tage situationen i Syrien som eksempel.
Her skriver regeringen på side 1 i redegørelsen: Den danske regering gik forrest i det internationale pres, for at angrebet ikke skulle stå uimodsagt.
Som jeg husker begivenhedernes gang, havde regeringen i 2 år advokeret for en politisk løsning på situationen i Syrien.
Det var sågar den eneste moralsk rigtige udgang på konflikten, argumenterede den tidligere udenrigsminister i en debat om bistand til de moderate oprørere.
Trods en indædt modstand mod at anvende militære midler vendte regeringen pludselig alligevel på en tallerken og sluttede op om de amerikanske planer om et militært angreb uden om FN.
Uden at vi på nogen måde havde fået en henvendelse, meldte regeringen klar til kamp i strid med sin hidtidige overbevisning.
Og da angrebet i sidste ende aldrig kom, ja, så var det selvfølgelig regeringens analyse, at det nu alligevel også var bedst.
I morgen skal den politiske løsning så stå sin prøve, når Genève II-konferencen indledes.
Jeg venter allerede spændt på regeringens næste kursskifte i Syrienspolitikken, ikke mindst i lyset af at Assad i går oplyste, at han genopstiller som præsident.
I det hele taget virker den finansministerielle logik til at være retningsgivende for regeringens udenrigspolitik.
Det er de seneste besparelser det tydeligste eksempel på.
I fravær af sammenhængende udenrigspolitik er man slået ind på handelsdiplomatiet med fuld styrke.
Det er ikke nødvendigvis en forkert prioritering, så længe vi bare ikke glemmer, at Danmarks repræsentationer er til for mere end handelssamarbejde.
Det vil være en fejl og resultatet af kortsigtet planlægning, hvis konsekvensen bliver en nedprioritering af det klassiske diplomati.
Det har Venstre sagt længe, og derfor har vi også i de seneste 2 års finanslovsforslag afsat flere midler til at styrke udenrigstjenesten, nemlig 70 mio. kr.
I den sammenhæng vil jeg derfor gerne bede udenrigsministeren redegøre for, hvad han ser af nye muligheder i den ændrede repræsentationsstruktur, og hvilke tanker der ligger bag.
Det, jeg egentlig savner, er udmeldinger fra regeringen, både i redegørelsen, men også generelt, om de mere overordnede perspektiver for vores udenrigs- og sikkerhedspolitik.
I Danmark bygger vi i stedet på en analyse fra udenrigsministeren.
Jeg ved ikke, hvad der er skiftet på de 6 måneder, bortset fra ministeren, men det er måske meget sigende.