Peter Christensen (V), 2007-09-06:
Dagen i dag er en festdag, for dagen i dag, den 6. september, har en helt særlig plads i historien.
Den 6. september 1982 var nemlig den dag for 25 år siden, hvor statsminister Anker Jørgensen gav fortabt, kastede håndklædet i ringen og trådte af.
Han evnede simpelt hen ikke at lede landet videre.
Anker Jørgensen vidste godt, at landet stod på afgrundens rand.
Ja, det havde hans egen finansminister fortalt ham, og alle kunne se det, alt pegede i den gale retning.
I september 1982 var inflationen på 10 pct., og den gennemsnitlige obligationsrente var 21 pct.
Underskuddet på betalingsbalancens løbende poster var på næsten 4 pct. af bruttonationalproduktet, og underskuddet på de offentlige budgetter var på næsten 10 pct.
Arbejdsløsheden var på 9½ pct., og statsgælden eksploderede.
Det var den rene elendighed.
Kursen skulle lægges om, men Anker Jørgensen kunne ikke eller ville ikke, måske fordi han inderst inde er en flink mand.
Han gav efter, når han blev mødt med hyl, skrig og protester, så på en måde skal Anker Jørgensen være undskyldt.
Vilkårene i dansk politik var meget anderledes dengang, for holdningerne i befolkningen var meget anderledes.
For 25 år siden var dansk politik præget af en kollektivistisk tankegang, hvor alt handlede om at overlade stadig mere magt til politikerne og fjerne stadig mere ansvar fra den enkelte.
I årevis havde Socialdemokraterne og venstrefløjen fortalt danskerne, at alle problemer kunne løses med øgede offentlige udgifter.
Derfor var det ikke underligt, at Anker Jørgensen gav fortabt.
Det var logisk, og det var nødvendigt.
På denne dag, den 6. september, for 25 år siden oplevede Danmark et af de vigtigste systemskifter i nyere tid.
Det blev en tid med økonomisk genopretning, og undervejs oplevede Danmark tilbageslag, krise og kartoffelkur, men det korte af det lange er, at vi siden september 1982 har været på den rette kurs.
Ja, selv socialdemokratiske regeringer i 1990'erne fortsatte ud ad det spor, der blev lagt for 25 år siden.
Den cadeau skal Nyrup nu have.
I dag har vi overvundet mange af de problemer, som plagede Danmark i september 1982.
I dag er inflationen lav, arbejdsløsheden er rekordlav, de offentlige finanser viser et pænt overskud, og den offentlige gæld er hastigt på vej væk.
Hvor er det dog befriende, og hvor er det glædeligt.
I Venstre vil vi videre ad det spor, der blev lagt i 1982.
Vi vil ikke bryde med 25 års genopretningspolitik, tværtimod.
Vi vil fortsætte ad den kurs, som har bragt Danmark så megen velstand og så mange succeser til gavn for alle i samfundet.
Den gode økonomi er netop ikke kommet af sig selv.
Den er et resultat af hårdt slid.
Hver eneste arbejdsomme danskers flid og ihærdighed har gjort det muligt, det er de gode hoveder og de flittige hænder.
Samtidig har skiftende regeringer undgået fortidens fejltagelser.
I kraft af den gode økonomi har vi derfor frihedsgrader som aldrig før, og derfor skal vi holde fast i de gode resultater.
Danmark skal ikke tilbage til afgrundens rand, nu hvor vi efter 25 års slid møjsommeligt har hevet os væk derfra.
Vi skal ikke opføre os som en alkoholiker, der bruger 25 år på at blive tørlagt og så fejrer det med en våd nat i byen.
Grundlaget for velstand og velfærd er en sund økonomi.
Derfor er det nødvendigt at opretholde en betydelig budgetdisciplin og selvdisciplin.
Og derfor står regeringen fast på sin linje om at øge de offentlige udgifter på en fredelig og afdæmpet måde.
Danmark skal ikke tilbage til 1982.
De sparede renteudgifter er penge, vi nu kan anvende til glæde og gavn, i stedet for at de bare ender i et stort sort hul.
For tiden hører man mange bud fra det ene og det andet parti på, at man vil klatte danskernes penge væk akkurat som i de onde gamle dage under Anker Jørgensen.
Det er ikke Venstres linje.
Derfor har regeringen netop fremlagt en 2015-plan.
Planen viser, at der er plads til at øge udgifterne til den offentlige service på sygehuse, skoler, daginstitutioner, plejehjem og mange andre steder.
Derfor lægger vi op til, at udgifterne til offentlig service vokser i takt med økonomien, endda faktisk lidt hurtigere, frem til 2015.
I kraft af en ambitiøs kvalitetsreform og en investeringsplan på 50 mia. kr. sikrer vi et markant løft i den offentlige service.
Lad mig bare nævne nogle eksempler.
Vi lægger op til at afskaffe lukkedage i daginstitutioner.
Vi slår fast, at de ældre skal have færre forskellige hjemmehjælpere.
Vi lægger op til, at kræftpatienter får klar besked, og at der tages hånd om deres sygdom med det samme.
Vi lægger op til, at daginstitutioner, ældrepleje, sygehusafdelinger osv. skal gennemføre og offentliggøre undersøgelser af deres brugeres tilfredshed mindst hvert andet år.
Vi investerer 25 mia. kr. bl.a. til at samle specialiserede behandlinger, modtagelse af akutte patienter, enestuer på sygehusene osv.
Vi investerer 25 mia. kr. i bedre fysiske rammer på plejehjem, skoler og daginstitutioner samt i ny teknologi, der giver mere tid til omsorg.
Nogle økonomer kritiserer regeringen for, at planen er for lempelig, at vi gør for lidt for at dæmme op for udgiftsvæksten.
Jeg medgiver gerne, at vi går lige til stregen, men ikke over den.
Og så gør vi noget, som er helt afgørende.
Vi bekymrer os om, hvor alle de mange hænder og hjerner skal komme fra – til både den offentlige sektor og den private.
Vi kan jo love nok så mange sengepladser, men det nytter ingenting, hvis der ikke er sygeplejersker og læger til patienterne.
Vi kan jo love nok så mange nye sygehuse og renoverede skoler, men det nytter ikke noget, hvis der ikke er bygningsarbejdere og ingeniører til at opføre dem.
Gode hoveder og flittige hænder er fundamentet.
Vi kan afsætte nok så mange penge til offentlig service, men det nytter ingenting, hvis der ikke er nogen til at servicere.
Vi kan planlægge alle de skatteindtægter, vi vil, men det nytter bare heller ingenting, hvis der ikke er nogen aktivitet i den private sektor, som vi kan beskatte, fordi alle aktiviteter er flyttet ud af landet, og derfor skal vi sikre hænder og hjerner i både den offentlige og den private sektor.
Hvis vi kun tiltrækker hænder og hjerner til den private sektor, kan vi ikke levere en ordentlig offentlig service, og hvis vi kun tiltrækker hænder og hjerner til den offentlige sektor, kan vi ikke få de skatteindtægter, som er forudsætningen for et gavmildt velfærdssystem.
Netop i det perspektiv skal man se regeringens og Dansk Folkepartis bud på en skatteomlægning, som letter skatten for de arbejdsomme danskere.
Reformen forhøjer grænsen for mellemskatten og øger beskæftigelsesfradraget, og på den måde belønner skattesystemet i højere grad de mennesker, der tager et arbejde.
Samtidig forhøjes personfradraget – det gavner alle – og overførselsindkomsterne til pensionister, dagpengemodtagere og kontanthjælpsmodtagere bliver hævet, så de også får noget ud af det.
Skattereformen og forhøjelsen af overførselsindkomsterne er finansieret fuldt ud.
Jeg synes, alle har grund til at glæde sig over, at regeringen og Dansk Folkeparti gør noget ved den åbenlyst urimelige situation, at det for mange danskere stort set ikke kan betale sig at arbejde.
Skattereformen er tilrettelagt på en sådan måde, at den ikke kolliderer med ønsket om større bevillinger til offentlig service.
Reformen er netop tilrettelagt sådan, at det såkaldte råderum overhovedet ikke kommer i spil.
Ikke én eneste krone bliver anvendt til lavere skatter ud over det, der i forvejen fulgte af gældende regler og love.
Råderummet i dansk økonomi bliver alene anvendt til at øge de offentlige udgifter.
Der er måske nogle, der vil undre sig over, at jeg skærer det så meget ud i pap, men det gør jeg såmænd først og fremmest af hensyn til Socialdemokraterne, for det skulle jo nødig hedde sig, at Socialdemokraterne er lige så dårlige til at gennemskue økonomiske sammenhænge i dag, som de var under Anker Jørgensen.
Jeg må nemlig konstatere, at Socialdemokraternes formand, fru Helle Thorning-Schmidt, virker, som om hun slet ikke har opdaget, hvad der foregår.
Hun fortsætter ufortrødent i ren papegøjestil under mottoet »Velfærd eller skattelettelser, velfærd eller skattelettelser, velfærd eller skattelettelser«.
Jeg kan blive helt bekymret for, om der er kommet en ridse i fru Helle Thorning-Schmidts cd-rom, men det kan jo også være, at Socialdemokraterne ikke har haft tid til at trykke nye valgplakater, der passer til situationen.
Der er nemlig ikke tale om et valg mellem velfærd og skattelettelser.
Råderummet bliver helt og aldeles brugt til øgede offentlige udgifter, og ved siden af det rykker vi rundt på nogle af brikkerne i skattesystemet, så det bliver en smule mere fornuftigt.
Jeg vil opfordre Socialdemokraterne til at overveje, om de gider fortælle vælgerne sandheden.
Som Huckleberry Finn siger: Når man er i tvivl, så fortæl sandheden.
Jeg vil også opfordre Socialdemokraterne til at fremlægge deres eget finanslovforslag, så vi kan se, hvad de egentlig mener.
Det er simpelt hen historisk ringe, at Socialdemokraterne ikke evner at fremlægge deres bud, inden Folketinget førstebehandler regeringens forslag til finanslov.
Vi har set uendelig mange eksempler på, at S fører en vent og se-politik, men det her er dog det mest absurde eksempel, og det viser med al tydelighed, at der ikke er noget ordentligt alternativ til denne regering.
Socialdemokraterne må finde ud af, hvilket ben de skal stå på – om det skal være hr. Anker Jørgensens ben, hr. Poul Nyrups ben, fru Helle Thorning-Schmidts ben eller for den sags skyld fru Mette Frederiksens ben.
Lige nu er der i hvert fald ingen ben hos Socialdemokraterne og heller ingen rygrad.
Imens Socialdemokraterne leder efter hoved, hale og hænder, vil Venstre fortsætte indsatsen for at geare samfundet i kampen om de gode hoveder og de flittige hænder.
I Danmark må vi anvende vores arbejdskraft bedst muligt, og helt overordnet må vi skabe rammerne for, at så mange gode kræfter som muligt har lyst til at blive på arbejdsmarkedet frem for at gå på pension.
Vi må sikre, at medarbejderne har det godt og er mindre syge; vi må sørge for, at arbejdstiden ikke går ned; vi må sikre, at indvandrerne får plads på arbejdsmarkedet, og at de marginaliserede grupper er velkomne, og så må vi overveje, hvordan vi bedre kan tiltrække kvalificerede udlændinge.
Sådan er den overordnede strategi.
På de områder, hvor det offentlige er arbejdsgiver, må vi samvittighedsfuldt og omhyggeligt tage vores arbejdsgiveransvar alvorligt.
Vi sikrer efteruddannelse af bl.a. hjemmehjælpere, pædagoger og sygeplejersker; vi sikrer uddannelsestilbud til 15.000 ufaglærte medarbejdere; vi giver institutionsledere et klart ansvar og rum til at lede; vi vil styrke uddannelsen af ledere på plejehjem, daginstitutioner og sygehusafdelinger; vi vil evaluere lederne og anerkende gode resultater; vi vil øge optaget på uddannelserne til bl.a. hjemmehjælper og pædagog, og vi vil give de deltidsansatte bedre mulighed for at arbejde mere.
Udfordringerne er store i de kommende år, men som det gamle ordsprog siger: Mange bække små gør en stor å.
I Venstre vil vi ufortrødent arbejde videre mod det mål, og vi vil gøre det i pagt med de principper, der blev slået fast for 25 år siden, nemlig den 6. september 1982, da Danmark blev reddet fra afgrundens rand.