Simon Emil Ammitzbøll (LA), 2010-10-07:
Det har været lidt forstemmende, synes jeg, at følge debatten her i dag.
Oppositionen har været mest optaget af at forfølge en sag, de alligevel har indkaldt til samråd om.
Så man må undre sig over, hvorfor de har indkaldt til samråd om den, når de alligevel har tænkt sig at tage debatten her i dag.
Derudover har vi diskuteret, hvordan Socialdemokraternes og SF's skattepolitik hænger sammen.
Det er der ikke kommet nogen svar på, heller ikke fra partierne selv, og det er jo egentlig underligt, at det er de to temaer, der har været højest på dagsordenen, når man tænker på, hvilken enormt udfordrende situation Danmark står i.
Vi står i en situation, hvor vi har fået præsenteret en finanslov med et underskud på 79 mia. kr., vi står i en situation, hvor vi har brug for at få gang i væksten, vi har brug for på kort sigt at skabe arbejdspladser og på længere sigt at have den nødvendige arbejdskraft, og så diskuterer man de ting, man har diskuteret.
Alle kloge hoveder siger, at der skal gøres noget: Der skal laves reformer på skat, på velfærd for at sikre vækst og velstand.
Det sagde Velfærdskommissionen, Skattekommissionen, Arbejdsmarkedskommissionen, vismændene siger det, Novodirektør Lars Rebien Sørensen siger det, nationalbankdirektør Bernstein siger det, ja, alle siger det.
I Børsen i dag kan man læse, at der ikke er mange år til, at det tipper mellem den del af befolkningen, som går på arbejde og betaler skat og forsørger og understøtter økonomisk det samfund, vi har, og den del, der modtager.
Om til 2-3 år kan vi forvente, at der er flere, der modtager, end der yder, og derefter går det kun nedad.
Danmark er de seneste 15 år røget fra en 6. plads til en 13. plads på listen over verdens rigeste lande ifølge OECD, og OECD spår, at vi i de kommende 15 år får den næstlaveste vækstrate i den rige del af verden.
De eneste steder, hvor vi er i top, er, når det handler om have den største offentlige sektor, de fleste offentligt ansatte og det højeste skattetryk.
Det er alt sammen ting, der er kontraproduktivt, hvis man ønsker et rigt samfund baseret på vækst.
Jeg synes, der er grund til at understrege, at det ikke er nogen naturlov, at Danmark er et rigt land.
Danmark er et rigt land, fordi man har ført en fornuftig politik, fordi der har været virkelyst, fordi der har været gode virksomheder.
Og vi herinde har et ansvar.
Vi har ikke bare et ansvar over for kommende generationer, som man altid kan tale om i en festtale, men det er jo nuværende generationer, det er os selv og vores levende børn og forældre, som bliver ramt af, at Danmark bliver et fattigere land.
Det er ikke en teoretisk fremtidsdiskussion, det er her og nu, og det er lige om lidt, vi får dårligere sygehuse, dårligere skoler, dårligere ældrepleje, hvis ikke man tager den økonomiske politik alvorligt.
Vi skulle jo nødig ende som andre store nationer, som har den glorværdige tid bag sig og ikke foran sig.
Der var en lang række initiativer, som vi ser positivt på: Man vil gå ind at lave en vækststrategi for Danmark, man vil reformere folkeskolen, og SU-reform, førtidspension, mindre bureaukrati for offentligt ansatte blev også nævnt.
Det er alt sammen ting, der trækker i den rigtige retning.
Godt nok med småbitte museskridt, men dog i den rigtige retning, og vi er sådan set åbne over for at deltage konstruktivt i arbejdet om alle disse reformer og selvfølgelig også, når det drejer sig om spørgsmålet om sundhed, kræftplan III og ghettoindsats.
Jeg havde måske ikke behøvet at nævne begge dele, da de måske er identiske, men vi er nødt til at gøre noget, hvis vi skal have et rigt samfund i fremtiden.
Vi har brug for de store reformer, og det skal gå hurtigere.
Der skal være lavere skat på arbejde, der skal være en lavere selskabsskat, vi skal fjerne efterlønnen, så vi får den arbejdskraft, vi har brug for i fremtiden, vi skal have en mere effektiv offentlig sektor, end vi har i dag.
Det er de ting, der skal til, hvis vi skal tilbage på vækstsporet.
Jeg synes også, jeg skylder at knytte en kommentar til oppositionens forslag og ikke kun til regeringens: Nu har vi diskuteret, om det er 18 mia. kr. eller 31,5 mia. kr. eller et sted derimellem, som oppositionen vil hæve skatterne med.
Det eneste, der er enighed om, er i hvert fald, at oppositionen ønsker at hæve skattetrykket i verdens mest skatteplagede land.
Derom er der ingen diskussion.
Men man glemmer jo at tænke sine eksempler til ende.
Man siger: Vi tager bare pengene fra bankerne og erhvervslivet.
Men hvem tror man så kommer til at betale i sidste ende?
Det er jo bankkunderne og erhvervslivets øvrige kunder, som kommer til at betale.
Det er jo på varerne, de udgifter bliver lagt, og det vil sige, at det er hr. og fru Jensen, der kommer til at betale regningen for oppositionens større forbrug.
Når man vil lave afgifter på alle de ting, som Socialdemokraternes og SF's bureaukrater ikke kan lide, sikrer man jo også, at man får øget grænsehandel, og at man måske også giver nye markeder til nogle af de kriminelle, som kan underbyde staten i langt større grad, og dermed skaber man nye problemer, som man ikke har overvejet.
Flere forbud, højere skatter er det, oppositionen tilbyder, og det er overhovedet ikke noget, vi kan være fristet af i Liberal Alliance.
Det er ikke kun på den økonomiske del, vi mener der er brug for et opgør med den politik, der bliver ført, vi mener også, der er brug for, at danskerne får mere frihed, mere personlig frihed, både i deres egen tilværelse, når de arbejder som offentligt ansatte, og når de driver privat virksomhed.
Det big mother-samfund, som er skabt, hvor man i al sin venlighed kvæler borgerne med forbud, regler og bureaukrati, mindsker jo initiativlysten, virkelysten, kreativiteten og forhindrer, at de gode ideer opstår, at man har lyst til at tage en chance, at man har lyst til at være anderledes og dermed vove sig derud, hvor ideer pludselig bliver til virkelighed, og som fører til succesvirksomheder, som vi jo alle sammen i den sidste ende får stor gavn af.
Overordnet set må man sige, at det danske samfund savner mod.
Selv om vi klart støtter en borgerlig regering og er tilfredse med de initiativer, der bliver taget fra regeringens side, kunne vi godt ønske os mere mod, og vi forstår godt, hvorfor Jyllands-Posten samme dag som åbningstalen havde en leder med overskriften: »Borgerlig fallit«.
Her blev der stillet en lang række gode spørgsmål.
Jeg skal nævne et par stykker uden at trætte Folketinget med dem alle: Danmark har verdens dyreste velfærd, men ifølge borgerne ikke verdens bedste velfærd.
Er det borgerlig politik?
I et tiår med borgerlige regeringer er Danmarks velstand styrtdykket i forhold til de lande, vi sammenligner os med.
Er det borgerlig politik?
Over halvdelen af danskerne er på overførselsindkomst – snart, må man tilføje, hvis man skal være fair.
Er det borgerlig politik?
Danmark har verdens højeste skattetryk.
Er det borgerlig politik?
For at ramme nogle få ansvarsløse hundeejere forbyder man 13 specifikke hunderacer og blandingsracer.
Er det borgerlig politik?
For at hindre knivvold i kriminelle miljøer gør regeringen samtlige danskere til forbrydere ved at forbyde spejderdolke, hobbyknive, multiværktøjer og pølseknive til skovturen.
Er det borgerlig politik?
Nej, det er ej, svarer jeg så for egen regning.
Vi har brug for at få den borgerlige værdikamp tilbage i dansk politik, en værdikamp, der handler om, at pengene skal være der, at man skal skabe en klar vækstpolitik, at dem, der gør en ekstra indsats, bliver belønnet, at borgerne selv skal tage ansvar for deres eget liv, at borgerne skal have mulighed for at træffe egne valg.
Hvis man laver et barnepigesamfund, hvor man tager ansvaret fra borgerne, ender man i en situation, hvor de ikke er i stand til at tage ansvar for sig selv, hvor de kommer på overførselsindkomster, og hvor de ikke er produktive.
Vi går til valg på at få skabt nogle langt, langt større reformer, både på den økonomiske politik og på det, der handler om det personlige ansvar.