Christine Antorini (S), 2012-02-23:
Jeg vil godt takke for debatten.
Det er altid en fornøjelse at være med i nogle af de lidt mere værdipolitiske debatter, som den her forespørgselsdebat jo har vist sig at være.
Det er måske ikke så mærkeligt, for hele diskussionen om kanon har været en af de lidt mere ideologiske diskussioner, der har været her hen over årene mellem de forskellige partier.
Nu har der været bekendelser omkring halvfjerdserskolen.
Derfor vil jeg også starte med at bekende, at jeg også er et barn af halvfjerdserskolen.
Når jeg lytter til kanondebatten, tænker jeg nogle gange, at det, der egentlig er lidt pudsigt, er, at på trods af at jeg er et barn af halvfjerdserskolen – og det skulle åbenbart være ondt – må jeg bare konstatere, at stort set alle de her emner, som er på kanonlisten, faktisk var nogle, som var en del af min historiebog, og nogle, jeg blev undervist i op igennem de forkætrede 1970'ere.
Så noget kunne vi altså alligevel lære, og det siger måske lidt om, at man skal passe på med at gøre det her om den her kanon alt for ideologisk.
Altså, uanset hvad, er der jo, når man kigger ned over kanonlisten med både litteratur og historie, en stor portion snusfornuft i, at de begivenheder er med, for det handler om kvindernes valgret, det handler om grundlovens indførelse, det handler om parlamentarismens indførelse i 1901, det handler om nogle begivenheder, som mig bekendt stort set har været en del af alle historiebøger i mange, mange år.
Diskussionen har så gået på, om det skulle være vejledende, eller om det skulle være obligatorisk, og om, hvornår man i virkeligheden skulle have diskussionen om, om der kom nogle begivenheder til, der var mere væsentlige end andre.
For der ligger jo en sortering i det.
Og det er jo i virkeligheden der, den ligger.
Jeg synes, at noget af det mest spændende, der var for år tilbage, dengang den tidligere regering havde kanondebatten fremme, var debatten om, hvad det egentlig var, der skulle være med i det ene og det andet.
For den diskussion fik virkelig mange på banen, og det gjorde jo, at der kom en rigtig god faglig debat af, hvad der er vigtigt, og hvad der ikke er vigtigt.
Det siger måske også noget om, at man ikke skal se det som noget statisk, men at det netop er debatten om, hvad der er med, der er væsentlig.
Så synes jeg også, at man lige for at få lidt perspektiv, skal huske, at når det er, der bliver lavet fælles mål, bliver der altså lavet sådan et hæfte, som kommer rundt om både en formålsbeskrivelse og om, hvordan man skal arbejde med fagene på forskellige leder og kanter.
Det lyder lidt, som om at hvis en kanon bliver vejledende i stedet for obligatorisk, lærer eleverne ikke en pind i fagene.
Sådan er det altså ikke.
Når det er sagt, vil jeg gerne sige, at når der er vedtaget fælles mål for fagene, det sagde jeg til det åbne samråd, det sagde jeg også i min indledning her, og det vil jeg gerne gentage, er der ikke nogen tvivl om, at det, der er de fælles mål, er det, som lærerne skal undervise efter.
Så kan der være en drøftelse af, om man ønsker at ændre de fælles mål.
Sådan er det altid.
Og da vi sidst ændrede de fælles mål tilbage i 2009 – og jeg tror, at jeg er den eneste blandt de politikere, der er til stede her, der var med til disse drøftelser – var der store diskussioner, det skal da ikke være nogen hemmelighed.
Og kanondiskussionen var en af de store diskussioner.
De fælles mål bliver udmøntet inden for rammerne af folkeskoleloven, men i sidste ende er det undervisningsministeren, der beslutter, og det var så den daværende undervisningsminister, hr. Bertel Haarder, der var den, der sad for bordenden og fik de fælles mål på plads.
Den daværende undervisningsminister gjorde sig meget umage med, at der i forligskredsen sådan var en rimelig konsensus om det, men der var da diskussioner om, hvad der skulle med, og hvad der ikke skulle med.
Skulle kanonlister være vejledende, eller skulle de være obligatoriske?
De blev obligatoriske, men hvor meget skulle de fylde?
Der kom fleksibilitet ind i det, og jeg tror, at noget af fleksibiliteten bl.a. skyldtes Socialdemokraternes synspunkter om det.
Det er bare for sige, at det var der, man landede, men i sidste ende var det den daværende undervisningsminister, der besluttede, hvordan det skulle være.
Det har vi da i folkeskoleforligskredsen, det havde vi i den tidligere folkeskoleforligskreds.
Om de fælles mål var der f.eks. drøftelser, hvor Dansk Folkeparti ønskede, at danske sange skulle fylde mere i forbindelse med de fælles mål for musikundervisningen.
Dansk Folkeparti havde også et synspunkt om, at dansk madkultur skulle fylde mere i faget hjemkundskab, men det ændrer jo ikke ved, at der blev lavet en ramme, som rummer de fælles mål i dag.
Sådan har de forskellige partier synspunkter, men i sidste ende er det, der så er de fælles mål, eller det, der bliver folkeskoleloven, det, som lærerne er forpligtet til at undervise efter.
Sådan må det jo være, når vi lever i et demokrati, hvor vi deler os efter anskuelser, og hvor kunsten er, om vi kan lande noget, der samler en pæn fællesmængde.
Igen vil jeg bare understrege, at det, der er vedtaget, er det, man underviser efter ude i folkeskolen.
Skal det være anderledes, er det, fordi det bliver ændret, om det så er de fælles mål eller folkeskoleloven, der bliver ændret.
Derfor vil jeg også sige, at jeg ikke deler Enhedslistens oplevelse af, at hvis der er et antal lærere, som ikke ønsker at følge det, må man lytte efter, hvorfor de ikke vil følge det.
Udgangspunktet er, at man skal følge det, som er vedtaget.
Det er også en del af demokratiets spilleregler.
Derfor er der også en række initiativer, som jeg nævnte at vi har taget i forlængelse af den undersøgelse.
Jeg har drøftet det med skolelederne, og jeg vil sige, at skolelederne var helt enige i, at selvfølgelig er lærerne forpligtede til at arbejde efter de fælles mål, og der har skolelederne også en forpligtelse til at sørge for, at de gør det.
Jeg har også sagt, at vi har involveret ministeriets fagkonsulenter, som via en række initiativer – konferencer, undervisningsportalen, og at de er ude i de miljøer, hvor man er i tæt kontakt med lærerne – understreger, hvordan det er, man arbejder med de fælles mål, herunder hvordan man arbejder med kanon.
Så er der en række ting, vi allerede har gjort, fordi vi faktisk synes, at det er vigtigt, at man respekterer de regler, der er.
Jeg vil som afslutning sige lidt om læreruddannelsen.
Den har ikke været drøftet så meget, men den var dog også en del af spørgsmålet her i debatten.
Det er en rapport, som er baseret på 4 års evalueringsarbejde i forbindelse med læreruddannelsen.
Det, der er den røde tråd i den rapport, som følgegruppen er kommet med, er, at læreruddannelsens største udfordring er den meget stramme regulering og den detaljeorienterede indholdsstyring, der er på uddannelsen.
Hvis læreruddannelsen skal indfri forventningerne om et kvalitetsløft, hvad vi alle sammen er optaget af, er svaret deregulering, det vil sige færre centrale forskrifter og bindinger og i stedet for styring efter kompetencemål.
Derfor mener regeringen, at det er forkert at pålægge læreruddannelsen yderligere styring i form af obligatoriske kanonlister, for det vil være stik imod anbefalingerne i den rapport, der ligger.
Det mener både jeg og uddannelsesministeren vil være en forkert vej at gå. Som jeg også understregede i starten, ændrer det jo ikke ved, at når lærerne så er færdiguddannede, skal de jo undervise efter det, som står i de fælles mål.
Det er en meget fin balance, at vi har det på den måde.
Så glæder jeg mig i øvrigt til, at vi fremadrettet får en diskussion om, om der skal ske en regulering af nogle af de fælles mål.
Den diskussion har vi til gode at tage med hinanden, og den ser jeg frem til.