Joachim B. Olsen (LA), 2012-11-08:
Mange tak.
Siden midten af 1980'erne er antallet steget med 125.000.
Især blandt indvandrere er andelen uhyggeligt høj.
Fra 1999 til 2010 er andelen af indvandrere og efterkommere fra ikkevestlige lande, som modtager førtidspension, steget fra 5,2 pct. til 8,6 pct.
Specielt blandt de ældre indvandrere og deres efterkommere er disse tal skræmmende.
Hver tredje indvandrer eller efterkommer med ikkevestlig baggrund er på førtidspension, mod 11 pct. blandt etniske danskere.
Samlet set er hele 10 pct. af arbejdsstyrken på varig offentlig forsørgelse, enten i form af førtidspension, fleksjobeller ledighedsydelse.
Det er en katastrofe, og det er et paradoks.
Igennem de sidste 50 år er arbejdstiden nemlig faldet, arbejdet er generelt blevet mindre fysisk hårdt, produktiviteten er steget, og reallønnen er steget.
Det er altså på alle områder blevet lettere at kunne forsørge sig selv, og alligevel er et større og større antal blevet parkeret uden for arbejdsmarkedet, med alle de sociale og økonomiske konsekvenser, som det indebærer, for både den enkelte og for samfundet som helhed.
I 1999 var det 30 pct. af tilkendelserne, som blev givet på baggrund af en psykiatrisk diagnose, i dag er det hver anden.
Stressrelaterede lidelser og periodiske depressioner er således de enkeltdiagnoser, som oftest udløser en førtidspension.
Altså: Midlertidige diagnoser gør, at man kommer på varig offentlig forsørgelse.
Det er særlig unge mennesker, som får tilkendt en førtidspension på baggrund af en psykiatrisk diagnose, og 80 pct. af tilkendelserne til de 18-19-årige sker på baggrund af en psykiatrisk diagnose.
Det er en social katastrofe og en menneskelig katastrofe, og det er udtryk for helt misforstået omsorg fra systemets side.
Fleksjobordningen blev indført for at mindske tilgangen til førtidspension og reducere antallet af offentligt forsørgede.
Det er imidlertid ikke sket.
I 1999 fik knap 15.000 tilkendt førtidspension eller fleksjob; det tal er nu steget til godt 22.000 personer.
Fleksjobordningen er særdeles attraktiv.
Personer, der er i fleksjob, får fuld løn, uanset arbejdstid og produktivitet.
Den gennemsnitlige månedsløn for personer i fleksjob er 27.000 kr.
De 5 pct. bedst lønnede fleksjobbere har i gennemsnit en årsindkomst på 680.000 kr. Heraf udgør tilskuddet 231.500 kr.
Nogle får altså tilskud, selv om de kan tjene en indkomst svarende til den gennemsnitlige indkomst for en skolelærer eller en murer.
Det er jo fuldstændig absurd.
Knap 20 pct. af fleksjobberne tjener mere pr. måned i et fleksjob, end de gjorde i deres tidligere ordinære arbejde.
Godt 60 pct. tjener det samme pr. måned.
Stort set alle i fleksjob tjener altså mere pr. time i et fleksjob end i et ordinært job.
Det skyldes, at lønnen pr. måned for fire ud af fem er den samme som eller er højere end den tidligere løn, og at arbejdstiden for langt de flestes vedkommende er markant lavere.
Løser den her reform så alle problemer?
Nej, det gør den ikke.
Men det er et lille skridt i den rigtige retning.
Jeg vil ikke lægge skjul på, at vi i Liberal Alliance gerne havde set, at der var blevet lavet mere ambitiøs reform, sådan som man også har lavet det i andre af de europæiske lande, som vi normalt sammenligner os med, som f.eks. Holland og Sverige.
Det skal igen ses i forhold til, at der i dag er 300.000, der er på varig offentlig forsørgelse.
Når vi alligevel er med i den her aftale, skyldes det, at aftaleparterne denne gang har forpligtet sig på, at budgetterne skal holde.
Det vil sige, at aftalen automatisk skal genforhandles, hvis forudsætningerne skrider.
Sådan burde alle de aftaler, der laves herinde, egentlig være skruet sammen.
Der er flere af tingene i reformen, som vi er betænkelige ved.
Det gælder særlig de områder, der ikke er dækket af en overenskomst, hvor timelønsniveauet og de øvrige arbejdsvilkår fastsættes efter det, der er overenskomsten på det sammenlignelige område.
Vi frygter, at det vil medføre, at der ikke vil blive oprettet fleksjob på virksomheder, som ikke er dækket af en overenskomst.
Og i øvrigt er det et brud med princippet om, at overenskomster er noget, man må forhandle sig til.
Vi er også stærkt kritiske over for det, at regionerne nu får monopol på at levere lægefaglig bistand til rehabiliteringsteamet.
Mange tak.