Finn Sørensen (EL), 2013-05-30:
Med formandens og min egen ordførers tilladelse vil jeg gerne lige give et par bemærkninger som det, der hedder privatist, har jeg lært.
Og det handler udelukkende om at prøve, om vi kan få slået nogle faktuelle forhold fast omkring den ting, vi har diskuteret her i dag.
Men også som en udfordring af både beskæftigelsesministeren og de andre ordførere
Det er vi jo nødt til at være enige om, hvis vi skal arbejde videre på at forbedre vilkårene.
Om Viking Line-dommen blev der sagt af en ordfører, at den afbalancerede tingene.
Det gjorde den aldeles ikke.
Viking Line-dommen handlede om én ting, og det var at slå fast, om Domstolen havde ret til at blande sig i konfliktretten.
Og det mente Domstolen den havde ret til.
Nu skal jeg nok lade være med at trætte forsamlingen med alle de tekniske forklaringer, som Domstolen kom med, men det var hovedpointen i det, og det var vel ikke en afbalancering.
Sådan opfattede den danske regering det i hvert fald ikke.
Det var stik imod den danske regerings opfattelse af regelgrundlaget i EU.
Danmark havde et klart skarpt indlæg imod Domstolens opfattelse under behandlingen af den her sag til støtte for de finske søfolk.
Det ville i sig selv have været en god grund til at lade være med at skrive under på Lissabontraktaten.
Det gjorde man ikke.
Kort tid efter at Lissabontraktaten var underskrevet, kom Lavaldommen.
Der var heller ikke tale om nogen afbalancering af faglige rettigheder og bevægelsesfrihed på det indre marked.
Den dom slog meget klart fast, at de svenske bygningsarbejdere ikke havde ret til at konflikte for at få en normal svensk overenskomst med det lettiske firma Laval.
Det blev altså udtrykkeligt slået fast, at de svenske bygningsarbejdere ikke måtte stille krav om lige løn for lige arbejde.
Der er ikke rigtig nogen balance i det.
Den dom fik også konsekvenser for den danske konfliktret.
Det kan jo ikke bestrides – og det gjorde regeringen sådan set heller ikke, dengang man behandlede loven – at der var tale om en begrænsning af den danske konfliktret.
Så var der forskellige vurderinger af, om det var forsvarligt at gøre det, men en begrænsning var det, fordi Lavaldommen slår fast, at når det drejer sig udstationerede virksomheder, kan de danske fagforeninger ikke stille krav om en ganske sædvanlig overenskomst, så der bliver lige løn for lige arbejde.
Så skal det være en særlig overenskomst, der opfylder Domstolens fortolkninger, det, man bedst kunne betegne som en mindstelønsoverenskomst.
Der var altså heller ikke nogen balance i det.
Så var der Rüffertdommen.
Den afbalancerede heller ikke noget.
Den slog fast, at den tyske delstat Niedersachsen ikke havde lov til at stille krav om, at en offentlig kontrakt med et privat polsk byggefirma skulle udføre arbejdet på de overenskomstmæssige vilkår, der var gældende i Niedersachsen.
Den sidste var Luxembourgdommen, som heller ikke afbalancerede noget – tværtimod.
Den slog fast, at staten Luxembourg ikke havde ret til at kræve, at udenlandske virksomheder skulle følge de overenskomster, der blev brugt og var aftalt i Luxembourg.
Så der er ikke nogen som helst afbalancering imellem faglige rettigheder og det indre markeds regler.
Det er en klar majorisering af de faglige rettigheder til fordel for det indre markeds regler om fri bevægelighed.
Så er der Kommissionens forslag til et håndhævelsesdirektiv, som regeringspartierne nu siger vi skal arbejde med for at løse problemet.
Det løser ikke det problem, for det direktivforslag handler ikke om ændre det eksisterende udstationeringsdirektiv.
Det handler om, hvordan det håndhæves.
Vi har til gode at se, om der kan komme et tilfredsstillende direktiv ud af det.
Det skal vi selvfølgelig arbejde på, men det løser ikke det problem, vi taler om.
Domstolen har fortolket udstationeringsdirektivet som et maksimumsdirektiv, og der må ikke stilles større krav end det skrabede minimum, som er beskrevet i udstationeringsdirektivet.
Så der er jo heller ikke nogen afbalancering i det, og det fremgår klart og tydeligt af Kommissionens forslag til et håndhævelsesdirektiv, at man stadfæster Domstolens afgørelser i de fire domme.
Hvor er balancen henne i det?
Min pointe med det her er ikke, at det så kan være lige meget at lave småforbedringer, og at det skulle være lige meget at lave et håndhævelsesdirektiv.
Det arbejde går Enhedslisten helhjertet ind i.
Man skal bare lade være med at fremstille det, som om det er nogen som helst løsning på det problem, vi taler om.
Så tilbage bliver der vel kun – med mindre man vil bestride de her redegørelser for, hvad dommene rent faktisk indeholder, og hvad regelgrundlaget er – spørgsmålet om den politiske tilgang.
Vil man gøre noget ved det problem, Domstolen har skabt, eller vil man ikke?
Tak, også for formandens tålmodighed.
Vi skal lige høre, om der er nogen, der vil slås.