Kenneth Kristensen Berth (DF), 2015-11-03:
Jeg beklager min sendrægtighed, som jo skyldes, at jeg ikke lige var opmærksom på, at hr. Holger K. Nielsen og hr. Rasmus Jarlov ikke var til stede.
Det beklager jeg.
Den 3. december 2015 skal danskerne stemme om, hvorvidt de ønsker at afskaffe retsforbeholdet og lade det erstatte af en tilvalgsordning, hvor retten til at afgive suverænitet delegeres fra befolkningen til et tilfældigt flertal på Christiansborg.
Af grundlovens § 20 fremgår det ellers, at suverænitetsafgivelse kun kan komme på tale, såfremt et flertal på fem sjettedele af Folketinget eller et flertal i en folkeafstemning tilkendegiver, at man ønsker at afgive suverænitet til en mellemfolkelig organisation.
Afstemningen er foranlediget af det forhold, at Europol på et endnu ukendt tidspunkt som følge af Lissabontraktaten overgår fra at være mellemstatsligt til at være overstatsligt, og som følge af retsforbeholdet deltager Danmark ikke i samarbejdet om retspolitikken på overstatsligt niveau.
Japartierne har efter Dansk Folkepartis opfattelse set en mulighed for at anvende den situation, der er opstået omkring Danmarks medlemskab af Europol, til at realisere, hvad man længe har tragtet efter, nemlig et opgør med retsforbeholdet for derved at sikre sig mulighed for selv at bestemme, hvornår der skal overgives suverænitet på hele det rets- og udlændingepolitiske område.
Her har vi så også fra forskellige partier hørt om garantier for enighed, folkeafstemninger, solen, der brænder ud, men fast står det, at i hvert fald tre partier, der anbefaler et ja, Alternativet, Socialistisk Folkeparti og Det Radikale Venstre, helst ser, at Danmark afgiver retten til at føre en suveræn asyl- og udlændingepolitik til EU.
Når japartierne har valgt at bruge Europol som murbrækker i forhold til at komme af med danskernes retsforbehold, har man dermed også negligeret andre muligheder for at sikre fortsat dansk deltagelse i Europol.
Således standsede den tidligere regering eksempelvis de afklaringer af de tekniske forhold omkring etableringen af en parallelaftale om Europol, som ellers var iværksat.
I stedet er argumentet nu, at man ikke kan indgå en parallelaftale om noget, der ikke er faldet på plads, men man kan åbenbart godt bede danskerne om at stemme ja til noget, der ikke er faldet på plads.
Det kan jo godt virke anelse besynderligt.
Men afgørende er det i hvert fald, at den tidligere regering, bifaldet af den nuværende, har standset sonderingerne om etableringen af en parallelaftale. Når Dansk Folkeparti foretrækker anvendelsen af en parallelaftale, som det bl.a. kendes fra Norge, Island og Schweiz, hænger det sammen med, at Danmark på samme måde som andre lande, der deltager i samarbejdet, indgår i det operationelle politisamarbejde på tværs af grænserne.
Med denne løsning bliver Danmark imidlertid ikke medlem af et overstatsligt Europol og kan, hvis det på et senere tidspunkt skulle vise sig at være i vores interesse, trække os fra samarbejdet, hvis det vel at mærke udvikler sig i en uhensigtsmæssig retning.
Jeg har også lyttet mig til, at det skulle være usolidarisk over for de andre lande, at Danmark sådan kan plukke det bedste fra samarbejdet og afstå fra det værste, men dertil er jo blot at sige, at hvis det danske Folketing ikke er sat i verden for at varetage danskernes interesser, men derimod for at være solidarisk med andre lande, tror jeg, at mange danskere vil være noget uforstående over for det.
Der er således ingen tvivl om set gennem Dansk Folkepartis briller, at en parallelaftale vil være den bedste løsning for Danmark.
Så får vi så at vide, at det er en lang, ujævn, usikker og ufarbar vej, vi bevæger os ind på, hvis vi ønsker en parallelaftale.
Men vejen var da blevet langt mindre ujævn og usikker, hvis regeringen, både den tidligere og den nuværende, havde fortsat afklaringen af de tekniske forhold omkring etableringen af en parallelaftale i stedet for at standse den.
Hermed havde vi jo været parat til, når Europol overgår til overstatslighed, at gøre aftalen færdig.
Det er vi ikke nu, og det skyldes, at skiftende regeringer ikke har udvist rettidig omhu, fordi de ønsker at komme tættere på kernen i EU.
I virkeligheden ved vi heller ikke meget om, hvor vanskeligt det måtte blive at indgå en parallelaftale.
Danmark har nemlig ikke søgt om en parallelaftale med EU, siden Lissabontraktaten trådte i kraft og ændrede spillereglerne for, hvordan man får en parallelaftale.
Når der derfor henvises til forhold, der ligger forud for Lissabontraktatens ikrafttrædelse, når man vil forsøge at vurdere, hvor lang tid det vil tage, er det ikke en rimelig måde at anskue situationen på.
Vi ved ikke, hvor lang tid det tager, men vi ved, at der ikke er nogen lande i EU, ej heller Kommissionen eller nogen andre, der kan komme op med et eneste godt argument for, hvorfor Danmark ikke skulle kunne få en parallelaftale om Europol.
Alle Europol-lande har en interesse i, at Danmark fortsat er med i Europol.
Derfor er det også vanskeligt at forestille sig en situation, hvor Danmark ikke også efter et nej den 3. december er med i Europol.
Skulle det virkelig gå så galt, at EU mod enhver sund fornuft vil nægte Danmark en parallelaftale om Europol, eksisterer muligheden også for at anvende tilvalgsordningen i en begrænset form.
Der er altså slet ikke grundlag for den skræmmekampagne, som bl.a. Venstre og Socialdemokratiet, men også andre partier, synes at have gang i, hvor det nærmest fremstilles, som om Danmark ender som en slags Nordcypern uden for lands lov og ret og som et slaraffenland for kriminelle, hvis afstemningen den 3. december går dem imod.
Det er jo et særdeles velkendt træk fra de EU-positive partiers side.
Det har været prøvet før med vekslende held, og nu trækkes den gamle krikke altså af stalden igen.
Afstemningen den 3. december handler imidlertid om noget langt mere principielt, nemlig spørgsmålet om retten til at afgive suverænitet på befolkningens vegne.
Skal den adgang ligge hos et tilfældigt flertal på Christiansborg, eller skal den, som tilfældet er i øjeblikket, ligge hos borgerne?
Man negligerer dermed totalt de videre perspektiver, skulle befolkningen stemme ja den 3. december.
Japartierne er formentlig godt klar over, at mange danskere vil være skeptiske over for at give japartierne mulighed for at afgive dansk suverænitet uden at spørge befolkningen.
Men hvis japartierne nu havde villet spille med åbne kort, kunne partierne jo have fortsat forhandlingerne om etablering af en parallelaftale med EU.
De kunne have bedt befolkningen om kun at stemme om dansk deltagelse i Europol og de 22 retsakter, men undladt at bede befolkningen om at give dem adgang til at afgive suverænitet på befolkningens vegne.
Men det har japartierne ikke ønsket, fordi formålet med afstemningen netop er at få denne mulighed fra befolkningen til at kunne afgive suverænitet på dennes vegne.
Dermed også være sagt, at en parallelaftale om fortsat dansk tilknytning til Europol efter Dansk Folkepartis opfattelse vil være det mest ideelle.
Der har været sagt mange ting i dag i salen.
Der har ikke været sagt så mange overraskende ting, dog har jeg hæftet mig ved, at bl.a. fru Trine Bramsen tog hul på debatten om, hvorvidt man kan bruge bemærkninger til et lovforslag til at støtte ret på.
Man kan ikke trække nogen ind i en retssag og henvise til bemærkningerne i en lovgivning.
Man kan kun henvise til lovens ord.
Vi har også hørt, at der er et tidsproblem, at det kan give anledning til meget store problemer, hvis danskerne ikke siger ja den 3. december.
I det omfang, der måtte være et sådant tidsproblem, er det tidsproblem skabt af japartierne, som ikke har foretaget sig noget i 6 år, og som endda også har afbrudt forhandlingerne om tekniske sonderinger vedrørende sagen.
Derudover har vi hørt en masse om børnelokkere og pæderaster, og jeg ved ikke hvad, som Dansk Folkeparti og sikkert også Enhedslisten og Liberal Alliance skulle være utrolig gode venner med, og der må jeg bare sige: I så fald ville det da være noget helt nyt.
Jeg tror, at det vil tjene sagen bedst, at vi har en afstemning på fair og rimelige vilkår, hvor vi ikke skyder hinanden alt muligt i skoene, og hvor vi afholder os fra at beskrive hinanden som venner af børnelokkere og pæderaster og andre.
Afslutningsvis vil jeg takke Tingets medlemmer for behandlingen af forslaget, og jeg vil da især gerne takke Enhedslisten og Liberal Alliance for den velvillige modtagelse af dette.