Lisbeth Bech Poulsen (SF), 2016-05-10:
Jeg tror, at alle Folketingets partier er enige i de udfordringer, vi står over for, med dem, der er rejst til f.eks. Syrien og Irak og er vendt tilbage igen.
Jeg mener, at der efter PET's vurdering er tale om 135 personer.
Det er en trussel mod det danske samfund.
Men hver eneste gang der er sket forfærdelige angreb i København eller i Paris eller andre steder, har skåltalerne bagefter drejet sig om, at vi vil passe på det danske samfund; at vi vil passe på vores værdier, vores demokrati, vores retssikkerhed.
Derfor har jeg også, som salen har kunnet høre på de spørgsmål, jeg har stillet, et grundlæggende problem med udformningen eller den manglende udformning af det her lovforslag, nemlig den meget udvidede beføjelse, som vi giver en minister – som Folketinget giver en regering.
Det er meget udvidede beføjelser til at vurdere, hvilke lande og hvilke organisationer der skal være indbefattet af det her.
Jeg mener simpelt hen ikke, at Folketinget skal afgive så meget beslutningsmagt.
Det eneste andet land, der ifølge Straffelovrådet har indført noget lignende det her, er Australien, og de har indført en meget mere restriktiv model.
Der er, så vidt jeg ved, to områder, som er på listen.
Det er Raqqa i Syrien og Mosul i Irak, som man ikke må tage til, og det er parlamentet, der har styringen, hvis det skulle ændres.
Så det er altså et ekstremt omfattende og vidtgående lovforslag.
Det er ikke for at undervurdere den opgave, vi har som folketingspolitikere, for også at levere tryghed til borgerne.
Spørgsmålet er bare, om det her er det, der skal til, og hvad prisen er for at gøre det.
Men det kræver – og det er det, der er kommet frem gennem Menneskerettighedsdomstolens praksis – at loven skal være klar, forudsigelig og uvilkårlig for borgerne.
Man skal vide, hvad man har at rette sig efter.
Og der mangler jeg i det her lovforslag nogle klare definitioner og en større grad af retssikkerhed.
For som jeg sagde: Med den her lovgivning lægger vi en blankocheck i hænderne på regeringen, der selv bestemmer, hvor loven skal gælde.
Det virker helt vilkårligt, om det handler om Syrien, Nigeria, Israel, Tyrkiet, Indien eller et af de mange andre steder, hvor man vil kunne sige at der er en væbnet konflikt, og hvor der er en organisation, der er på en terrorliste.
Jeg har mest talt om forslaget om administrativt at forbyde indrejse og ophold i visse konfliktområder, for jeg synes, det er det vigtigste og mest vidtgående ved forslaget.
Indførelse af en ny straffebestemmelse om modtagelse af økonomisk støtte fra en terrororganisation kunne vi godt gå med til, og i princippet også en forhøjelse af strafferammen.
Men vi er her jo ikke for at lave symbolpolitik.
Vi er her for at lave politik, som afhjælper det problem, vi står over for.
Og de her mennesker, der rejser ud for at kæmpe for f.eks. ISIS, tænker da ikke på, om de får 6 eller 8 års fængsel herhjemme i Danmark.
Så jeg vil opfordre til, at vi virkelig ser på de ting, der virker, til dels i hvert fald, som i Aarhus, og at vi lytter til dem, der ved noget om det.
Jeg ved godt, at PET og politiet siger, at de altså nemmere ville kunne komme efter folk, hvis det var selve indrejseforbuddet, man havde forbrudt sig imod, fordi det kan være svært at bevise, om man har gjort noget ulovligt i det land, man er rejst til.
Det forstår jeg udmærket, og det er en alvorlig opgave.
Det står jeg ikke heroppe og negligerer.
Jeg spørger bare, hvad prisen for det er.
Og vi vil være det eneste land i verden, i hvert fald det eneste demokratiske land, som indfører så vidtgående beføjelser.