Fatma Øktem (V), 2013-04-04:
Først og fremmest vil jeg gerne takke ligestillingsministeren for redegørelsen.
Jeg har glædet mig til at se, hvad regeringen havde fundet på denne gang.
Bl.a. derfor var det også en følelse af skuffelse, jeg sad tilbage med efter at have læst redegørelsen igennem – en redegørelse, der er en meget tynd kop te.
Jovist, der er mange fine enkeltinitiativer i redegørelsen: apps, pjecer, undersøgelser, oplysningskampagner og konferencer.
Det kommer nok ikke som nogen overraskelse, da det jo i sin tid var Venstre selv, der søsatte den, og jeg har tilmed selv deltaget som underviser for etniske minoritetskvinder i mit tidligere virke.
Når det er sagt, er der også nogle velkendte uenigheder i redegørelsen.
Her tænker jeg f.eks. på øremærket barsel, et tiltag, som vi i Venstre anser for at være et indgreb i familiens privatliv og planlægning, og som vi derfor er imod.
Vi er ligeledes imod barselsfonden til selvstændige.
En sådan fond vil pålægge de selvstændige flere økonomisk-administrative byrder, end de allerede har, og det synes vi ikke er den rigtige vej ud af krisen.
Et emne, som kun overfladisk nævnes i dette års redegørelse, er kvoter for flere kvinder i bestyrelser.
Jeg går ud fra, at regeringen mener, at de med den danske model har sat et stort flueben ved den problematik; men emnet er jo fortsat aktuelt, for nu er Europa-Kommissionen kommet på banen med deres forslag.
Derfor vil jeg lige benytte lejligheden til igen at slå fast, at vi i Venstre fortsat ikke går ind for kvoter.
Det gælder, uanset om vi bliver præsenteret for et columbusæg af regeringen eller af EU, og derfor vil jeg heller ikke lægge skjul på, at vi undrer os over, at ministeren ikke er mere klar i mælet, men derimod efter flere års debat herhjemme om kvoter, hvor jeg i hvert fald aktivt har været med i de sidste 1½ år, begynder at tvivle på, hvad definitionen af ordet kvote er.
Det kommer dog ikke som en overraskelse, at redegørelsen byder på tiltag som øremærket barsel og lignende.
Nej, når jeg taler om skuffelse over redegørelsen, drejer det sig om noget helt andet.
Det drejer sig om, at det mest fundamentale og reelle ligestillingsproblem i dagens Danmark næsten ikke behandles i redegørelsen.
Nogle af disse problemer bliver ikke engang nævnt.
Det ene af disse fundamentale ligestillingsproblemer er mangelen på ligestilling blandt etniske minoriteter.
I Danmark findes der en gruppe indvandrerkvinder, som aldrig har været en del af arbejdsmarkedet, og som ikke selv bestemmer, hvad deres penge skal bruges til.
De er underlagt daglig social kontrol; de lever et liv uden frihed og er frataget retten til selv at bestemme over eget liv og egen krop.
Disse kvinder er ikke utydelige skræmmebilleder eller en fjern problematik overhovedet; de findes i Danmark.
Skræmmende tal underbygger endda problemet.
Hver fjerde modtager af langvarig kontanthjælp er indvandrerkvinde; samtidig er mere end hver tredje unge pige med anden etnisk baggrund end dansk udsat for social kontrol fra familiens side.
Det er kolde ligestillingsfacts om et problem, der ikke må behandles udelukkende som et integrationsproblem.
Det er og bliver et ligestillingsproblem.
Og netop fordi der er tale om et ligestillingsproblem, håbede jeg sådan, at ligestillingsministeren ville sætte fokus på indvandrerkvinderne i sin redegørelse.
Jeg håbede sådan, at ministeren ville være lige så optaget af problemet nu, som han var, dengang han var i opposition.
Og allermest håbede jeg sådan, at redegørelsen ville være spækket med konkrete initiativer, initiativer, der kunne bidrage til at komme problemet til livs, men nej.
I redegørelsen berøres emnet overfladisk.
En undersøgelse og en mobiltelefon-app er reelt de eneste nye tiltag på bordet.
Men det er ikke nok – det er simpelt hen ikke nok til at befri kvinderne fra den sociale kontrol og få dem ud på arbejdsmarkedet.
Forstå mig ret: Jeg synes, at det er ganske udmærket med en app – det kan jo ikke skade.
Og som jeg sagde indledningsvis, kan ingen være uenig i apps, undersøgelser og kampagner.
En anden årsag til min skuffelse er den totale mangel på initiativer, der skal forbedre ligestillingen for homoseksuelle i de etniske minoritetsmiljøer.
Forleden var ministeren ude at kritisere den nye pave for hans og Vatikanets syn på homoseksuelle, men hvorfor angriber ministeren Vatikanet i stedet for bare at koncentrere sig om, at problemet i høj grad også eksisterer herhjemme blandt radikale imamer?
Og hvordan kan det være, at der ikke er et eneste tiltag i redegørelsen, der sætter fokus på diskriminationen af homoseksuelle, der tilhører en etnisk minoritet?
Vi ved jo, at det er en udsat gruppe.
Hver fjerde adspurgte muslim i Danmark mener, at det burde forbydes ved lov at være homoseksuel.
Derfor må jeg indrømme, at vi i Venstre synes det er besynderligt og beklageligt, at ministeren er så optaget af paven og pavens holdninger, men derimod ikke er særlig optaget af, at vi faktisk har de samme udfordringer herhjemme.
Med al respekt for ministerens blik for forholdene uden for Danmark efterlyser vi i Venstre, at han kigger lidt indad og tager fat i de udfordringer, der er, for herboende homoseksuelle.
Så altså, vi kan støtte regeringens tiltag med kampagner, apps og vejledning, men er det virkelig det, der skal til for at skabe vigtige resultater?
Jeg har nævnt et par store ligestillingsrelaterede udfordringer i Danmark, men de nævnes som sagt ikke i redegørelsen.
Det er simpelt hen ikke godt nok.
Jeg håber derfor, at ministeren vil hæve ambitionsniveauet lidt.
Derved kan vi lægge låg på skuffelsen og sørge for, at Danmark ikke svigter indvandrerkvinderne og de homoseksuelle i de etniske minoritetsmiljøer.
Afslutningsvis vil jeg bare nævne, at jeg har bemærket, at ministeren mener, at regeringen har vundet værdidebatten.
Det synes jeg er flot og måske en smule overdrevet at påstå.
Ligestilling i min optik er en stor del af netop værdidebatten, og i forhold til regeringens ligestillingspolitik hæfter jeg mig særlig ved, at regeringspartierne inden valget var ivrige efter at indføre øremærket barsel, kvindekvoter og forbud mod købesex.
Jeg må jo sige, at indtil videre har regeringen opfyldt nul ud af tre ønsker.
Det er åbenbart nok til, at ministeren vil betegne det som en sejr.
Jeg kan sige meget klart, at jeg indtil videre absolut ikke mener, at regeringen har vundet ligestillingsdebatten – snarere tværtimod.
Tak for ordet.