Holger K. Nielsen (SF), 2015-10-20:
Det har været en lang dag og også en lang debat om de her vigtige spørgsmål.
Jeg skal ikke forlænge den særlig meget.
Jeg har været enig i mange af de betragtninger, der har været.
Jeg synes, at Hr. Martin Lidegaard kom med en række meget, meget spændende betragtninger vedrørende det manglende strategiske perspektiv i de her redegørelser og også med en påpegning af nogle problemstillinger, som faktisk er meget interessante og meget spændende at få afdækket, og som har stor betydning både i forhold til det arktiske og i forhold til det nordiske, men også i forhold til Østersøsamarbejdet.
Det er sådan beskrivelser af samarbejdet, som det jo ofte er i de her redegørelser, og derfor tror jeg måske, at noget af debatten falder lidt ved siden af, hvad meningen med de her redegørelser er.
For det er jo ikke sådan, at vi i den her diskussion tager alle spørgsmål vedrørende rigsfællesskabet op, og hvad der måtte være af udfordringer dér – de ligger også andre steder.
Det synes jeg bare må være en begrænsning i den måde, vi diskuterer de her redegørelser på, foruden at der på et senere tidspunkt kommer mere strategisk tænkning ind i dem end det, som er beskrevet her.
Man kan sige, at helt overordnet udtrykker de her redegørelser en meget vigtig dimension af dansk sikkerhedspolitik.
Altså, det er jo tit sådan, at vi definerer sikkerhedspolitik ud fra, hvad vi foretager os militært ude omkring i verden
– i øjeblikket i Irak og tidligere også i Afghanistan osv.
Men den måde, vi håndterer de her problemstillinger i vores nærområder og i rigsfællesskabet på, er i allerhøjeste grad af sikkerhedspolitisk betydning og er måske i virkeligheden i de her år vigtigere end det, at vi måtte være i Afghanistan eller Irak.
Det nordiske har jo altid, kan man sige, været en meget central del af dansk udenrigspolitik.
Jeg tror, at det var Per Hækkerup, der skrev en bog i 1965 – »Danmarks udenrigspolitik« – hvor han ligesom tegnede nogle cirkler, som karakteriserede dansk udenrigspolitik, og som angav sådan forskellige samarbejdsrelationer, som vi var i.
Dengang var FN det yderste, så kom NATO lidt længere inde, og så kom det nordiske allerinderst inde for ligesom at illustrere, at dansk udenrigspolitik jo altid har været baseret på samarbejdsrelationer i internationale organisationer og i forhold til andre lande.
Dengang, i 1950'erne og 1960'erne, kan man sige at det nordiske jo spillede en meget, meget stor rolle for dansk udenrigspolitik.
Efter at vi blev medlem af EF i 1972, er det sådan blevet tonet noget ned, også efter at NORDEK-forhandlingerne brød sammen sidst i 1960'erne.
Selv om vi er i EU, det er Norge ikke, selv om vi er i NATO, det er Sverige og Finland ikke, og selv om vi er uden for EU's forsvarsdimension, det er Sverige i allerhøjeste grad ikke, så betyder det selvfølgelig, at det giver nogle begrænsninger, men jo også en forpligtelse til, at vi holder fast i det her samarbejde så meget som muligt.
Og det afspejler den her redegørelse jo også at der er en vilje til at vi fortsat gør i de nordiske lande.
Med den historie, vi har, med den samfundsstruktur, vi har, og med de nordiske velfærdssamfund, vi har, er det jo meget, meget vigtigt, som det også er blevet påpeget af andre her på talerstolen, at vi diskuterer, hvordan vi kan fastholde den her nordiske model.
Der blev talt meget om, at Bernie Sanders og Clinton diskuterede Danmark i den amerikanske valgkamp.
Det gjorde de også, men det var lige så meget de nordiske lande, de diskuterede.
Sanders nævnte Danmark, men han nævnte jo også Norge og Sverige og Finland, og det er karakteristisk, at man ligesom betragter det her område som et område med nogle helt, helt særlige velfærdspolitiske karakteristika, som andre lande ser op til.
Ja, på den amerikanske højrefløj er det jo den skinbarlige kommunisme, vi har her.
Og det er sådan, at Bernie Sanders, der er erklæret demokratisk socialist, bruger os som eksempel, også selv om der er en borgerlig regering i Danmark i øjeblikket.
Så det må den ligesom tage til efterretning, altså at den bliver brugt som et positivt eksempel af en amerikansk socialist.
Ja, ja, sådan er der så meget her i verden, som er interessant.
Men det er vigtigt, at vi holder fast i det.
Det arktiske er igen blevet vigtigere.
Jeg sad selv i Forsvarskommissionen i 2008, hvor vi jo virkelig, synes jeg, fik diskuteret de sikkerhedspolitiske og forsvarspolitiske problemstillinger, der er i forbindelse med klimaforandringerne og i forbindelse med det, at Arktis bliver af større strategisk betydning, meget, meget grundigt.
Det har at gøre med, at hvor der er undergrund, hvor der er ressourcer, er der altid strategiske interesser involveret, at hvor der er nye handelsruter, er der altid strategiske interesser involveret, og hvordan det vil give forskellige udfordringer.
Jeg synes, det er vigtigt, og det fremgår også af redegørelsen, at Per Stig Møller, som ikke sidder her i Folketinget længere, og som jo altid var meget bevidst om sit eget værd og sin egen betydning, i hvert fald i den her sammenhæng har haft en pointe hele tiden, nemlig at det faktisk var meget, meget fremsynet, da han var aktiv i forbindelse med Ilulissaterklæringen.
Det var meget godt set af dem, der tog det initiativ, at man fik hele diskussionen om grænsedragninger gjort til et folkeretsspørgsmål i stedet for at gøre det til et militært og magtpolitisk spørgsmål, og at det faktisk på trods af den russiske invasion i Ukraine er lykkedes at få Rusland til at respektere det.
Det er klart, at vi ikke ved, om Rusland vil gøre det i al evighed, men indtil videre er jeg fuldstændig enig med den danske regering og den tidligere regering, som holdt meget fast i, at, okay, vi kører en hård kritik af Rusland i forbindelse med Ukrainebesættelsen, men i forbindelse med det arktiske har vi i allerhøjeste grad brug for også at arbejde sammen med Rusland, og sådan vil det det også være fremover.
Vedrørende Østersøsamarbejdet synes jeg, at hr. Martin Lidegaard fremdrager et problem, som vi er nødt til at diskutere, nemlig vores Ruslandspolitik, og hvordan den spiller ind her.
Det er jo, om man så må sige, temmelig uafklaret.
Det var sådan lige med et fingerknips, at man lagde sig et andet sted end der, hvor hr. Martin Lidegaard i hvert fald havde ligget, da han var udenrigsminister.
Jeg synes måske, at det er værd at diskutere, om man skal ligge det ene eller det andet sted, for der er argumenter for det ene og argumenter for det andet, bestemt.
Og jeg er ikke tilhænger af, at man skal have en konfrontatorisk kurs i forhold til Rusland.
Jeg mener faktisk, at det er vigtigt, at vi forsøger at samarbejde så meget som muligt, men det er også rigtigt, som hr. Martin Lidegaard siger, at der er et hensyn til balterne, til vores Baltikumpolitik, som altid har spillet en stor rolle i dansk udenrigspolitik.
Det må vi også have i baghovedet.
Derfor synes jeg måske nok, at vi savner lidt, at Udenrigsministeriet og ministeren er lidt mere proaktive, med hensyn til hvordan vi skal håndtere Rusland – i forhold til de problemer, som vi står med her, men også i forhold til balterne og i forhold til, som vi diskuterede tidligere i dag, den russiske aktivitet i Irak og Mellemøsten, hvor Rusland virkelig fører sig frem i øjeblikket.
Så det er jeg med på, men det er så ikke med her, vel?
Men jeg håber da, vi kan få den diskussion på et senere tidspunkt, for som hr. Martin Lidegaard så fuldstændig rigtigt sagde i sin glimrende tale, er det jo af afgørende betydning for, hvordan det samarbejde kan udvikles yderligere.
Jeg stopper her, formand.