René Christensen (DF), 2012-06-06:
Det her er jo en spændende sag, og jeg kan godt forstå, at der er nogle i Folketinget, der er forvirrede.
Jeg kan også godt forstå, at der er nogle landmænd, der er forvirrede.
For det er fuldstændig rigtigt, at den her lovgivning handler om, at man kom med nogle ændringsforslag til en tidligere vedtaget lovgivning omkring energiafgrøder og offentlig adgang.
Men det er nu også slemt nok, at man gør det.
Og jeg synes også som formand for Fødevareudvalget – og vi har haft utallige samråd med både fødevareministeren og justitsministeren i forhold til lovgivningen her – at der har været mange spørgsmål, som måske har været lidt uden for rammen, men det må vi så også leve med.
Jeg har valgt at tage ordet i dag, fordi jeg må sige, at det, der sker med lovgivningen nu, er, at den fuldstændig ændrer karakter, i forhold til hvad den tidligere havde karakter af.
Det er sådan, at Dansk Folkeparti havde forhandlet den her på plads med den tidligere regering ud fra en forudsætning om, at det her var det eneste værktøj, der var i værktøjskassen.
Hvordan skulle vi nå målene?
Randzoner var det værktøj, der lå nede i værktøjskassen.
Det kunne vi tage op og bruge.
Og ja, det her var ikke verdens bedste lovgivning, og det har Dansk Folkeparti også givet udtryk for flere gange.
Det her var en svær lovgivning, da vi vedtog den.
Nu er den bare blevet endnu værre med de to ændringsforslag, der er kommet.
Hvorfor er den så det?
Problemet er jo – og ministeren er jo ikke bleg for at sige, hvad det drejer sig om – at det her er en gave til befolkningen.
Nogle gange er gaver altså bare bedre, når man selv har betalt dem, og når man så vælger at give dem væk.
Her giver man altså nogle arealer væk til befolkningen, til kommunerne, som de kan benytte sig af, men det er altså landmændene, der har købt, betalt og skal forrente de her arealer.
Dansk Folkeparti havde håbet meget på, at vi inden for en kort årrække kunne få nogle mål for, hvad det er for andre redskaber, vi har.
Er det våde enge?
Er det rodzoneanlæg?
Hvad er det, vi skal gøre for at nå vores mål?
Vi er jo alle sammen enige om, at vi skal nå vores mål.
Derfor så vi det her som en midlertidig løsning, indtil vi var blevet klogere.
Nu mener vi bestemt, at den bliver permanent.
Der har ikke stået et menneske herude på Slotspladsen bag os og sagt, at man ville have adgang til de her arealer.
Det får de nu.
Tro mig, om 5-10 år, hvis man skal rulle det her tilbage, så står de der.
Så har man vundet hævd.
Kommunerne har skrevet ind i deres brochurer, at man kan gå dejlige ture langs vandløbene på landmændenes jorde.
Jeg vil sige, at ministeren bruger sin magt helt vildt her.
Ministeren ved, at det har været så vanskeligt for den tidligere regering og Dansk Folkeparti at nå det her.
Vi ville gerne nå de her miljømål.
Vi kunne kun nå det på den her måde.
Vi har bundet knuder på os selv for at nå miljømålene med de her redskaber, og så kommer ministeren og siger: Nu har vi flertallet, nu bruger vi det, vi vil give en gave til befolkningen; det vil vi, og landmændene må betale.
Jeg må bare sige, at nu slår vi bremsen i.
Derfor har jeg gjort mig nogle forberedelser til i dag og været inde at kigge på, hvordan vi kan slå bremsen i.
I grundlovens kapitel 5 finder man § 42.
Det er grundlovens længste paragraf, og den handler om retten til at sende lovforslag til folkeafstemning.
Det er et snævert flertal.
Jeg synes, det er principielt, at ministeren bruger sin magt på den her måde, når ministeren ved, hvor svært det har været for den tidligere regering og Dansk Folkeparti at opnå en enighed om at nå nogle miljømål, som ministeren nu arrogant laver om til en gave til befolkningen, nemlig at man skal kunne gå langs nogle vandløb.
Så jeg vil sige, at Dansk Folkeparti står fuldstændig på mål for den tidligere lovgivning, for det var en midlertidig løsning.
Ministeren laver den nu permanent, og det vil vi afprøve.
Og vi vil også bruge de muligheder, vi har, ligesom ministeren har ønsket at bruge sin magt her i Folketingssalen.
Tak for ordet.