Vivi Kier (KF), 2011-03-18:
Jeg vil også starte med at sige tak til Enhedslisten for, at de har fremsat det her forslag, og jeg havde glædet mig til, at vi skulle have sådan en rigtig god debat i dag.
Men jeg må sige, at jeg er blevet sådan lidt skuffet.
Jeg synes, at tonen og de spørgsmål, der er kommet, ikke helt var som det, jeg havde forestillet mig vi skulle diskutere ud fra, men lad det så ligge.
Jeg får lyst til at starte debatten om forslaget ved at fortælle, at jeg i 2002 kom i Odense Byråd, og lige i starten der i 2002 lavede kommunebladet sådan en lille undersøgelse i ti kommuner.
Man sendte en historie om en familie ud – ingen havde set familien og barnet, og det var et barn, der havde nogle udfordringer og problemer – til ti kommuner og spurgte, om de ville melde ind med, hvad det var for nogle tiltag, de syntes man var nødt til at tage.
Det var meget, meget tankevækkende.
Den mindste og billigste foranstaltning, der blev meldt ind, var, at man mente, at barnet havde brug for en socialpædagogisk friplads.
Den dyreste og også den mest indgribende foranstaltning, der blev meldt ind fra en af de ti kommuner, var, at man mente, at barnet skulle tvangsfjernes.
Det gjorde, at jeg spurgte: Hvad er det, som man ved virker?
Hvad er det for en indsats, vi skal gøre?
Dengang blev jeg meget bevidst om, at det sociale område halter langt bagefter med at indsamle viden og dokumentation og med at videndele, hvad der er godt, og hvad der ikke er godt.
Så jeg indrømmer blankt, at i forhold til sundhedsområdet er vi kommet rigtig sent i gang med at indsamle viden og dokumentationen på det sociale område.
Men som ministeren så fornemt redegjorde for i sin tale, er vi jo i fulde omdrejninger.
Der sker rigtig, rigtig meget på det her felt.
Så det, der gør mig trist ved debatten i dag, er, at det lyder som om, at hele det sociale område er en gang miskmask af forsøg.
Man skal passe meget på med, hvad det er for nogle ord, man bruger, men forsøg med mennesker har tit en meget, meget negativ klang, og jeg er rigtig ked af, at det er den del, der er blevet sat så meget fokus på, og at det lyder som om, at der ikke sker noget positivt.
HovedHuset havde fået nogle penge 4 år tidligere – satspuljepenge – til at gå ind og prøve at gøre noget ved rehabiliteringen af mennesker med en erhvervet hjerneskade.
Det var før den tid, hvor vi blev ved med at sige, at vi skulle indsamle dokumentation og erfaring og viden.
Vi var ude at besøge dem, og de gjorde et fantastisk stykke arbejde – noget, som vi så gerne ville have, at hele landet tog del i.
Derfor bragte vi det med ind i satspuljekredsen, og alle partier var enige om, at vi her kunne se, at man havde afprøvet nogle nye metoder, som var rigtig, rigtig gode, og så udbredte vi dem, fordi vi igen er blevet gode til at komme i gang med at indsamle dokumentation og viden.
Når jeg så siger nej til forslaget, som det ligger her, siger jeg det ud fra, at jeg ikke mener, at vi skal centralisere.
Det har man måske valgt, fordi det er regionsrådene, som sidder på de videnskabsetiske komiteer i regi af sundhedsvæsenet, så regionsrådene sidder bare og tænker, at det måske var en fejl, at man havde gjort det.
Jeg mener som sagt ikke, at vi skal centralisere, og jeg mener, at ministeren til fulde har vist, at vi i den grad er på omgangshøjde, og at vi er i fuld gang med at skabe dokumentation.
Et forsøg er, når man kaster sig ud i noget totalt rablende sindssygt, som ingen steder har været prøvet før.
Men i satspuljeregi og i alle de projekter, vi laver nu, har vi faktisk en faglig vurdering med inde af, om noget er o.k. at sætte i gang.
Så jeg kan ikke tilslutte mig det.