Morten Messerschmidt (DF), 2009-02-24:
Det vil jeg gerne have en uddybning af.
Hvordan kan vi glæde os over, at virkeligheden strider imod formålet?
Det kan jeg ikke helt få til at hænge sammen.
Så vil jeg sige, at det jo er fuldstændig rigtigt, at de penge - den der milliard kroner, som jo trods alt ikke er en hel ligegyldighed - der gives til Danmark, selvfølgelig går til nogle formål, men jeg vil gerne høre, om så ikke udenrigsministeren vil forholde sig til nogle af de formål.
Altså, jeg husker, at det faktisk her for ganske nylig er blevet omtalt i pressen, hvordan EU har finansieret en skibakke på Bornholm.
Jeg husker også, hvordan EU har støttet, at indfødte fra Mali har kunnet komme og danse regndans på visse højskoler rundtomkring i Danmark.
Det er givetvis godt for både Malifolkene og danskerne at opleve forskellige kulturer, men det er måske ikke ligefrem noget, vi behøver EU-støtte til at fremme.
Jeg vil godt have lejlighed til, nu hvor vi har hørt alle partiers overvejelser eller supplement hertil, at takke for de ting, som trods alt er blevet fremhævet.
Særlig vil jeg fremhæve hr. Niels Helveg Petersens klare, synes jeg, adskillelse mellem de af national ret afledte rettigheder, som selvfølgelig kun kan påberåbes i nationalstaten, og så unionsborgerskabsrettighederne, som altså har den modsatte vekselvirkning, idet de kun kan påberåbes i de 26 andre medlemslande.
Det, som den overvejelse bare overser, er den udvidelse af EU-retten, der hele tiden sker med hjemmel i unionsborgerskabet, hvor det jo på en række områder - både i dag, i forhold til da unionsborgerskabet lige blev indført og fremadrettet, hvis man ser på, hvilke sager der er anlagt ved EF-Domstolen nu - kan konstateres, at der konstant sker en udvidelse i bredden af, hvad man via unionsborgerskabet kan påberåbe sig.
Jeg tror, de fleste var overraskede, da der for et par år siden faldt den såkaldte Catherine Zhu-afgørelse: Et kinesisk ægtepar tog til Irland, og kvinden fødte der sin datter, som så blev irsk statsborger efter de i Irland gældende regler, hvorefter barnet, der altså så var unionsborger, kunne få sine forældre til at blive og få lovligt ophold i Irland alene via unionsborgerskabsreglerne; det siger sig selv, at et nyfødt spædbarn ikke er vandrende arbejdstager.
Jeg tror, at de fleste tilbage i 1992-93, da man indførte unionsborgerskabet, havde sagt, at det der aldrig nogen sinde kommer til at ske, men det er i dag virkelighed.
Det samme kan jo altså siges om Metockdommen og dens konsekvenser.
Der var ingen mennesker, som i 1992-93 ville påstå, at unionsborgerskabet, der jo bare supplerer og ikke erstatter, en dag kunne føre til, at alle - ikke bare Danmarks - medlemslandenes udlændingelove er blevet tilsidesat, idet det ikke længere forudsættes, at man har lovligt ophold i EU, før man kan bruge EU's regler.
Og på den baggrund kan man altså på en lang række felter fra opholdsregler til udvisningsregler over spørgsmål om sociale rettigheder, uddannelsesmæssige rettigheder osv. osv. se, hvordan netop unionsborgerskabet bruges til at udbrede den mængde af rettigheder, den mængde af regler, som man som unionsborger i andre lande kan påberåbe sig.
Det er da rigtigt, som nogle har påvist eller anført, at det kan være dejligt for den enkelte at have regler, man ikke lige havde forudset man ville kunne stille ret på, altså som man ikke lige ville have, fordi det pågældende Folketing, det pågældende nationale parlament, ikke har besluttet det.
Det er da utvivlsomt rart, at man kan gå uden om nationale restriktioner.
Det er da utvivlsomt rart, at man kan få familiesammenføring uden at have lovligt ophold i noget EU-land.
Det er bare ikke særlig demokratisk.
For forudsætningen for ethvert demokrati må jo være, at de beslutninger, som fører til love, som folk kan stille ret på, er noget, der er vedtaget demokratisk i et parlament.
Og sådan er det ikke med den dynamiske EU-ret, hvis dynamik har fået kæmpe accelerationskraft, efter at unionsborgerskabet er blevet indført.
Det er derfor, at det er en lille smule trist - mest af alt for dem, der fremfører de noget luftige, synes jeg, overvejelser - når det eneste, man kan komme frem til, når vi i Dansk Folkeparti beder om en vurdering af unionsborgerskabets udvikling siden 1993, er en sådan lidt loren rablen af, hvad der står i artikel 17, stk. 2, nemlig at der kun er tale om et supplement og ikke om en erstatning.
Man har ikke engang tænkt over, hvad indholdet af den pågældende artikel, som altså dom på dom fører til mere integration, overhovedet betyder.
Det er trist først og fremmest for de pågældende ordførere, dernæst for de pågældende partier og mest af alt for de mennesker, der har stemt på dem.
Tak, formand.