Lykke Friis (V), 2011-05-13:
Den internationale udvikling siden de energi- og klimapolitiske redegørelser for et år siden har givet os yderligere anskuelsesundervisning i, hvorfor vi skal omlægge vores energisystem.
Folkelige opstande i arabiske lande har været med til at sende olieprisen op, og det trækker også naturgaspriserne op.
Alene i 2010 betød det, at f.eks. EU-landene brugte 600 mia. kr. mere på olie end året før.
Hvis vi fortsat baserer vores energisystemer på fossil energi, vil EU og resten af verden i stadig højere grad blive afhængige af olie- og gasimport fra politisk ustabile regioner eller olie fra store havdybder med de risici, som »Deepwater Horizon«-ulykken klart illustrerede.
Det indebærer risiko for ustabile og formentlig også højere olie- og gaspriser.
Vores håb er naturligvis, at den nuværende uro i de arabiske lande bliver til stabile demokratiske regeringer.
Men selv med politisk ro kan stigende efterspørgsel fra hastigt voksende økonomier betyde høje priser på olie og naturgas.
Men vi har ikke kun oplevet opstande i Mellemøsten.
Atomkraftulykken i Fukushima, Japan, har samtidig vist, at atomkraft også i økonomisk og industrielt udviklede lande er mere usikker end tidligere antaget.
Det vil formentlig føre til krav om bedre sikkerhed og dermed øgede omkostninger ved denne energiform.
Klimaproblemet er heller ikke løst.
En ny rapport fra Arktisk Råd viser nu, at stigningerne i verdenshavene som følge af afsmeltning fra indlandsis kan blive væsentlig større, end Det Internationale Klimapanel, IPCC, hidtil har antaget.
Oversvømmelserne i Pakistan og den rekordlange tørke i Rusland kan ikke direkte tilskrives klimaforandringerne, men med de håndfaste forudsigelser om et varmere og mere ustabilt fremtidigt klima kan man frygte, at de menneskelige og økonomiske omkostninger ved disse naturkatastrofer er et forvarsel om konsekvenserne af klimaforandringerne.
Det kan blive meget dyrt, og det rammer ikke nødvendigvis lande og befolkninger i overensstemmelse med deres bidrag, hverken til problemet eller til løsningerne.
Der er derfor efter regeringens opfattelse mere end nogen sinde behov for et paradigmeskifte i klima- og energipolitikken.
Det er baggrunden for regeringens ambitiøse udspil til en ny langsigtet energistrategi, »Energistrategi 2050«.
Målet er at gøre Danmark uafhængigt af fossile brændsler i 2050, og det er mig bekendt den mest vidtgående energistrategi, nogen regering har lagt frem.
Med en realisering af energistrategiens mål vil – for det første – vores energiforsyning i 2050 være langt mere sikker og uafhængig af udviklingen i fjerne regioner.
For det andet vil vi have reduceret vores drivhusgasemissioner med omkring tre fjerdedele og dermed bringe os tæt på EU's mål om 80-95-pct. reduktion i 2050 i forhold til 1990.
Og for det tredje, og hvad der ikke er uvæsentligt, kan man sige, at vi med en bevidst og målrettet indsats kan skabe gunstige vilkår og udvikling af nye energiteknologier og tilhørende industrier, dvs. grøn vækst, eksport og nye arbejdspladser.
Regeringens udspil foregiver ikke at sikre den nødvendige omstilling helt frem til 2050 med et trylleslag.
Regeringens udspil sikrer ikke desto mindre meget markante effekter.
For det første ventes forbruget af fossile brændsler nedbragt med 116 petajoule eller 18 pct. frem mod 2020.
Lykkes det at opnå enighed om initiativerne i »Energistrategi 2050«, vil vi være rigtig godt på vej til også at nå klimamålet.
I princippet kan Danmark jo godt nå målet om fossil uafhængighed alene, men vi har en interesse i at gøre det i fællesskab med resten af Europa.
Det vil både gøre de nødvendige teknologier billigere, sikre eksportmarkeder for nye energiteknologier og bidrage til at gøre vores største handelspartnere mere robuste over for politisk pression og økonomiske problemer som følge af høje og svingende oliepriser.
Som nævnt i starten af mit indlæg er det bydende nødvendigt, at der fortsat presses på for, at der indgås internationale aftaler om reduktion af de globale drivhusgasemissioner.
EU må sætte sig i spidsen for disse bestræbelser og gå foran med et godt eksempel.
Europa-Kommissionen skal til efteråret fremlægge en analyse af, hvordan EU's energisektor skal udvikle sig for at opfylde EU-målsætningen om en 80-95-procents-reduktion af vore drivhusgasser.
Danmark har allerede presset på for, at også EU på sigt gør sig uafhængig af fossile brændsler, altså gør det til en egentlig målsætning, ligesom Danmark arbejder for, at EU går foran og skærper sin CO2-reduktions-forpligtelse fra de nuværende 20 pct. til 30 pct. i 2020, både fordi det er et stærkt signal i forhold til de globale forhandlinger, og fordi det er i EU's egen interesse.
I lyset af de nye meldinger om a-kraft fra Tyskland og Italien har klimakommissær Connie Hedegaard jo for nylig luftet en idé om, at vi allerede nu bør fastsætte et nyt EU-mål for VE, altså vedvarende energi, for 2030.
Et sådan nyt EU-mål synes jeg absolut er en nærmere overvejelse værd.
Forud for dansk EU-formandskab i 2012 skulle disse dagsordener gerne bringes videre i EU, og det vil vi gøre vores for, bl.a. i forbindelse med miljørådets diskussioner om Kommissionens roadmap for klima frem mod 2050.
Hvis vi så vender blikket tilbage til hjemmefronten, er den næste store udfordring jo at få et energiforlig i hus.
»Energistrategi 2050« rummer en balanceret pakke af nye initiativer, som både retter sig mod reduktion af energiforbruget og en markant forøgelse af VE-andelen af energiforsyningen.
Jeg behøver ikke at remse de konkrete initiativer op her, men jeg synes, der er grund til at fremhæve en ting ud over de betydelige effekter, jeg nævnte tidligere, og det er, at energistrategien er økonomisk ansvarlig.
Den belaster ikke de offentlige finanser, og der er i videst muligt omfang taget hensyn til erhvervslivets konkurrenceevne over for udlandet.
Ekstraudgifterne for private forbrugere vil typisk kunne neutraliseres gennem energibesparelser og omlægning af energiforsyningen.
Den økonomiske ansvarlighed og balance skal bevares i forhandlingerne om et nyt energiforlig.
Vi opfatter de foreløbige udmeldinger fra Folketingets partier til regeringsudspillet som positive og konstruktive.
Men hvis oppositionen har den politiske vilje, håber og tror jeg fortsat, at vi vil kunne forhandle et forlig på plads.
Et nyt langsigtet forlig vil blive hilst velkommen af energiselskaberne og erhvervslivet, der med rette efterspørger klare og langsigtede retningslinjer.
Dermed har vi det bedste grundlag for et bredt forlig om en energiaftale.