Pernille Skipper (EL), 2015-03-24:
I dag er reglerne sådan, at man som lesbisk par, der benytter en kendt sæddonor og inseminerer hjemme, skal have haft 2½ års samliv med barnet, før den biologiske medmor kan stedbarnsadoptere, og det er det, vi kalder for samlivskravet.
Det er altså reglen, selv om der ikke er nogen tvivl om, at de to mødre er barnets ægte forældre, og at det hele tiden har været tiltænkt sådan.
Den regel er et problem, bl.a. fordi den ikkebiologiske medmor ingen juridiske rettigheder har i barnets første 2½ leveår, herunder f.eks. ikke retten til en barselsorlov.
Men mere vigtigt er det, at det har en betydning for barnets ret til begge sine forældre.
Der siger jeg helt åbent, at én ting er forældrenes rettigheder, noget andet – og det er det vigtigste for os i Enhedslisten – er barnets rettigheder, og vi mener, at børn skal have ret til begge deres forældre.
Både barn og medmor vil være ringe stillet, hvis den biologiske mor skulle afgå ved døden, inden stedbarnsadoptionen er gennemført, for i så tilfælde ville barnet nemlig skulle overgå til den biologiske far, som sandsynligvis ingen kontakt har med barnet, eller som har en meget begrænset kontakt med barnet.
Samtidig vil barnet i tilfælde af skilsmisse mellem de to mødre rent juridisk ikke have ret til samvær med den ene forælder.
Og der er det vores klare udgangspunkt, at børn har ret til begge deres forældre, også i de første 2½ leveår, og det mener vi ikke at reglerne, som de er i dag, er i overensstemmelse med.
Siden vi i Enhedslisten sammen med SF har fremsat det her beslutningsforslag, er der kommet en ny afgørelse fra Ankestyrelsen, som ministeren også har omtalt, hvor Ankestyrelsen konkret fraviger kravet om 2½ års samliv.
Det gør de, som ministeren også sagde, af de samme grunde, som Enhedslisten og SF opremser som de mulige kriterier, man burde basere fremtidige afgørelser på, nemlig ud fra en helt individuel vurdering, hvor der fokuseres på familiens stabilitet og indikatorer for det, f.eks. at parret har levet sammen forud for fødslen, at der er andre børn i familien, men det kan også være andre indikatorer.
Vi har alligevel opretholdt det her beslutningsforslag, fordi vi vil være sikre på – og det var også derfor, vi indkaldte til et samråd forud for førstebehandlingen – at man ikke tager det ene rigide krav om 2½ års samliv og erstatter det med et andet rigidt krav om, at der f.eks. skal være en ældre søskende, for at man kan stedbarnsadoptere, før der er gået 2½ år.
Og på trods af det samråd har vi ikke rigtig kunnet få svar på, hvad retstilstanden er.
Der vil jeg medgive ministeren – sådan som han også sagde på samrådet – at ministeren jo ikke kan garantere, at praksis udvikler sig på en bestemt måde.
Og ministeren nikker tilfreds, fordi jeg har forstået budskabet – det er dejligt; sådan kan det jo gå så godt.
Og det er fuldstændig rigtigt, at ministeren ikke kan garantere, at praksis udvikler sig på en bestemt måde – det vil være op til Ankestyrelsen.
Og det er derfor, at vi fra Enhedslistens side har svært ved at forstå, hvorfor ministeren ikke gør det, som ministeren kan, nemlig at ændre på bekendtgørelsen.
Det er faktisk noget, som ministeren ikke engang behøver at have Folketingets opbakning til, men noget, han kan gøre på egen hånd.
Jeg synes sådan set heller ikke, det er usagligt at sige – som er ministerens argument – at hvis man afskaffer kravet om 2½ års samliv, vil det også gælde for de større børn, som jo altså ikke på den her måde er et produkt af en hjemmeinsemination, men måske er et barn, som er ældre, og som måske har mistet en forælder.
Og jeg synes ikke, det er usagligt, at man også afskaffer det her rigide krav, for så vidt angår de børn.
Altså, man må spørge sig selv, hvorfor det er 2½ år.
Hvorfor er det ikke 2 år?
Hvorfor er det ikke 3 år?
Efter 3 år vil det være mere stabilt.
Ville det måske ikke være fuldstændig logisk i nogle tilfælde?
Under alle omstændigheder, uanset barnet, bør det være en konkret vurdering, fordi familiemønstre ændrer sig.
Børn bliver født af enlige mødre; de får måske senere en far eller en mor nummer to; to kvinder får børn sammen – alt sammen er det en del af den virkelighed, som vores lovgivning bør kunne tilpasse sig.
Og derfor ville det ud fra vores synspunkt være bedst, hvis man altid tog udgangspunkt i barnets tarv, og hvad der er bedst for barnet, så vi sikrer barnets rettigheder og tryghed.
Vi har stillet nogle flere spørgsmål til ministeren, som vi glæder os til at få svar på.
Og fra Enhedslistens side vil vi i hvert fald sige, at det godt kan være, at man i nogle partier synes, det her drejer sig om en lille gruppe, men det er altså nogle børn, som ikke har ret til begge deres forældre, og dermed er det en rigtig vigtig gruppe.