Karen Jespersen (V), 2008-12-04:
Jeg vil gerne lige til en begyndelse sige, at det at bruge tvang selvfølgelig altid må betragtes som den sidste udvej.
Alle andre muligheder skulle gerne være afprøvet, og vi skulle også gerne arbejde med at finde andre måder at hjælpe sindslidende på end gennem tvang.
Det er jo i øvrigt sådan i socialpsykiatrien, at man ikke bruger tvang, men man har mulighed for at anvende magt og har det, der hedder en magtanvendelsesbekendtgørelse, som indeholder nogle ret detaljerede retningslinjer for, i hvilke situationer man må bruge magt over for borgere.
Det er nogle regler, som er meget gennemarbejdet, og som der er et stort flertal bag.
Men de sager, der fra tid til anden dukker op, afspejler også det dilemma, man står i, når man har at gøre med sindslidende, hvor det kan være nødvendigt at bruge magt.
Der er på den ene side den sindslidendes ret til selvbestemmelse, hvor den enkelte har ret til og et ansvar for at træffe de vigtige beslutninger i livet og har retten til selv at bestemme, hvilken retning livet skal tage.
På den anden side taler vi om en gruppe mennesker, hvor det af hensyn til dem selv eller andre kan være nødvendigt at gribe ind i den selvbestemmelsesret.
Det er en svær balancegang, som vi har forsøgt at tage højde for i de regler om magtanvendelse, der er i serviceloven.
Det er selvfølgelig svært i detaljer at lovgive om mellemmenneskelig kontakt og om, hvordan balancen skal være mellem den enkeltes selvbestemmelsesret og omsorgspligten.
Det, vi som lovgivere kan sørge for, er, at lovgivningen afspejler de rammer og værdier, vi som samfund ønsker at sætte for den sociale indsats over for sindslidende, og at lovgivningen udstikker de nødvendige pejlemærker for de ansvarlige kommunale politikere og myndigheder.
Det betyder også, at kommunalbestyrelsen løbende skal følge op på den enkeltes sag for at sikre, at indsatsen lever op til hensigten, og at der i de enkeltsager, hvor der har været magtanvendelse, bliver taget de nødvendige skridt for at forebygge, at det igen skulle blive nødvendigt.
Selv om tvang i psykiatrien hører under sundhedslovgivningen, har socialpsykiatrien en vigtig rolle i forbindelse med at forebygge behovet for tvangsmæssige foranstaltninger.
En socialpsykiatrisk indsats er med til at sikre den nødvendige støtte og omsorg i hverdagen, der er med til at forebygge brugen af tvang.
Her vil der være tale om socialpsykiatriens opmærksomhed på opsøgende arbejde, tidlig indsats og gode samarbejdsrelationer med behandlingspsykiatrien.
Ved opsøgende arbejde forstår vi, at det er meget vigtigt at få en kontakt til sindslidende og skabe en relation baseret på tryghed og gensidig tillid.
En tidlig indsats er også helt central i socialpsykiatrien.
En tidlig indsats er en forudsætning for, at princippet om mindst mulig indgriben kan føres ud i livet.
Den tidlige indsats er en hurtig reaktion på, at en sindslidende får det dårligt.
Her kan personalet vurdere, hvilken indsats der afhjælper problemet, og forebygge, at tilstanden forværres. I sådanne situationer kan der være behov for at tage kontakt til behandlingspsykiatrien for at justere medicinen, lave en ny psykiatrisk udredning, eller der kan, hvis situationen er kaotisk, være behov for indlæggelse.
Alt dette sker ud fra en lægefaglig vurdering.
Det er derfor vigtigt, at der er en sammenhæng mellem socialpsykiatrien og behandlingspsykiatrien, så der, når en sektor afslutter et forløb, er en anden sektor, der tager over.
Det er det, vi kalder for stafetmodellen.
Dette er et af kernepunkterne i de sundhedsaftaler, som kommuner og regioner er forpligtede til at udarbejde, og der stilles krav om, at der indgås en konkret aftale om indsatsen for sindslidende i dem.
Denne aftale skal sikre, at der er en sammenhæng mellem indsatsen inden for sygehusvæsenet og praksissektoren, som regionerne har myndighedsansvaret for, og den socialpsykiatriske indsats, som kommunerne har ansvaret for.
Sundhedsaftalerne skal bl.a. beskrive arbejdsdelingen mellem region og kommuner, koordinationen af den faglige indsats, udveksling af information, udskrivningspraksis, kapacitetsstyring og opfølgning.
Regeringen prioriterer den sociale indsats over for sindslidende højt, og der er, siden regeringen tiltrådte, iværksat en række initiativer målrettet indsatsen over for sindslidende - indsatser, hvoraf nogle helt konkret vil bidrage til at nedbringe antallet af situationer, som nødvendiggør anvendelse af magt.
Jeg kan nævne tre konkrete initiativer:
Det første er, at der i forbindelse med psykiatriaftalen for 2007-2010 blev afsat midler til et projekt, der styrker indsatsen over for isolerede sindslidende, der bor i egen bolig og under meget kummerlige forhold.
Vi ved, at der er en lille gruppe sindslidende, som bor i egen bolig, og som har meget sparsom kontakt til omverdenen, og de magter ikke at varetage dagligdagens opgaver som rengøring og indkøb.
Det kan i de mest ekstreme tilfælde udvikle sig til sager, som gør, at man må tiltvinge sig adgang til boligen med magt, og det er ligefrem sådan, at rengøringsfolk i beskyttelsesdragter efterfølgende må rydde op.
Det er bestemt ikke en værdig situation for de sindslidende, og projektet skal udvikle metoder til opsporing og finde løsningsmuligheder for at få kontakt med sindslidende, der lever i sådan en isolation.
Lidt firkantet kan man sige, at der skal udvikles metoder, så den sindslidende selv inviterer indenfor, i stedet for at det bliver nødvendigt at sparke døren ind.
Det andet er, at der vedrørende satspuljen for 2008 er blevet taget initiativ til konkrete forsøg med akutte sociale tilbud til sindslidende.
Et akut socialt tilbud er et lettilgængeligt tilbud til sindslidende om støtte, rådgivning og omsorg uden for normal åbningstid.
Indsatsen i forbindelse med akutte sociale tilbud virker både afhjælpende og forebyggende.
Den akutte indsats skal afhjælpe en konkret opstået situation, samtidig med at indsatsen forebygger, at situationen kommer ud af kontrol, så der bliver brug for en mere indgribende indsats - typisk i form af indlæggelse.
Akutte sociale tilbud skal dermed bidrage til øget tryghed og livskvalitet for sindslidende og dermed give den enkelte bedre mulighed for at fastholde egen bolig.
Det er målsætningen, at akutte sociale tilbud på længere sigt skal sikre en mærkbar nedgang i indlæggelser og genindlæggelser og i særdeleshed tvangsindlæggelser.
Det tredje er, at vi med årets satspuljeaftale for 2009 tog endnu et skridt.
Vi aftalte et forsøgsprojekt, der sikrer mere helhed og sammenhæng i den sociale indsats over for sindslidende.
Helt konkret skal initiativet medføre, at kommunalbestyrelsen bliver i stand til at sikre en mere helhedsorienteret tilgang i indsatsen, hvor de forskellige sektorer i højere grad arbejder sammen og koordinerer indsatsen i forhold til uddannelse, beskæftigelse, bolig og sundhed, så behovet for en mere omfattende social indsats minimeres.
Her ligger også et fokus på en forebyggende og tidlig indsats.
I den forbindelse forventer jeg, at to temaer vil være helt centrale.
For det første: Hvordan sikrer vi en glidende og sammenhængende overgang mellem socialpsykiatrien og behandlingspsykiatrien?
For det andet: Hvordan sikrer vi en socialpsykiatri, der giver sindslidende mulighed for at indfri deres forventninger til eget liv - et liv med størst mulig selvbestemmelse?
Partierne bag satspuljen aftalte - og det er også vigtigt - at vi i forbindelse med næste års satspulje skal drøfte, hvordan vi sikrer grundlaget for en styrket social indsats over for sindslidende.