Benedikte Kiær (KF), 2013-06-03:
De praktiserende læger har en meget vigtig rolle i det danske sundhedsvæsen.
Som speciallæger i almen medicin kan de favne bredere og har en mere helhedsorienteret tilgang til deres patienter.
Vi kan i dag se, at godt ni ud af ti henvendelser i almen praksis bliver afsluttet med behandling i almen praksis.
Og en af de helt store styrker ved familielægerne er de langvarige patient-læge-forhold.
Det skaber detaljeret kendskab og sammenhæng og tryghed i behandlingen.
Rigtig mange danskere lægger vægt på og en meget stor værdi i, at de netop har deres egen læge, der både kender dem og familien rigtig godt.
Netop den tillid er afgørende i særlig den forebyggende indsats og i behandlingen af patienter med kroniske sygdomme.
Med lovforslaget vil regionerne kunne afhænde ydernumre, der ikke kan sælges på normal vis mellem læger på andre måder.
De kan lade en læge have op til seks ydernumre eller foretage udbud til andre private aktører, der så kan virke inden for overenskomsten.
I Det Konservative Folkeparti er vi imidlertid bekymret over disse tiltag, fordi vi er bekymret for kvaliteten.
I bemærkningerne fremgår det, at der skal være tale om »en vis ensartethed i borgernes adgang til og kvaliteten i almen medicinsk lægehjælp, uanset leverandør«.
Det er altså en vis ensartethed, ikke den samme kvalitet eller en bedre kvalitet, bare en vis ensartethed.
Samtidig bliver der ikke stillet de samme uddannelsesmæssige krav til lægerne hos de private aktører som til de alment praktiserende læger.
Det finder vi er et problem.
Det fremgår bl.a. af bemærkningerne, at når en privat aktør driver en klinik, skal der i hvert fald være en med en almen medicinsk speciallægeuddannelse.
Her mener vi at der egentlig burde være helt de samme krav.
Alt i alt mener vi, at der er det problem, at vi ser noget af et opgør med familielægeinstitutionen, som vi kender den.
For vi ved jo fra nogle af de regionsklinikker, der er rundtomkring i landet, at der er en stor udskiftning af lægerne, og derved kommer man jo væk fra det, der netop er styrken i de langvarige patient-læge-forhold, og vi ser faktisk, at de kan blive udvandet, ved at man har det her flow og ikke får den her kontinuitet.
Især det sidste er meget bekymrende, da vi sådan set mener, at det er styrken, plus vi mener, at det er et problem, at der ikke er de samme krav, da netop speciallæger i almen medicin er specialister i at kunne henvise korrekt videre og er oplært i at kunne tage sig af alt lige fra psykiatriske lidelser til at kunne opspore kræftsygdomme.
Så derfor er vi bekymrede for kvaliteten.
Når det gælder de nye praksisudvalg, vil vi gerne kvittere for, at ministeren erkender, at det var forkert fuldstændig at udelukke lægerne.
Ministeren vil nu give lægerne pladser i udvalgene, og der skal tilstræbes en vis enighed om praksisplanerne i de enkelte regioner.
Jeg kan forstå, at det har været meget magtpåliggende for ministeren, aftalepartneren Venstre og regionerne at gøre op med den ligeværdige tilgang til samarbejdet mellem regioner og almen praksis.
Men hvorfor give regionerne en form for vetoret?
Og hvorfor foretage et opgør med det ligeværdige samarbejde i stedet for at styrke det?
De problemer, der har været på området, og som bl.a. Statsrevisorerne har beskrevet, kunne nemt være løst på anden vis.
Man kunne have indhegnet lægernes vetoret f.eks. i sager om snyd, og man kunne have givet regionerne kompetence til at løse lægemanglen der, hvor der ikke kan findes en praktiserende læge til et ydernummer.
Aftaler, der er resultatet af forhandlinger og enighed, har en høj værdi, da alle parter har medejerskab og dermed medansvar for at virkeliggøre aftalen.
Derfor havde vi hellere set princippet om ligeværdighed i de nye praksisudvalg med ovenstående undtagelser, og at man kunne hente hjælp fra nogle faglige eksperter til at fremme enigheden i de sager, hvor det var svært at finde fælles fodslag.
Et ligeværdigt samarbejde i udvalgene ville bane vejen for et stærkere samarbejde mellem hospital, kommune og praktiserende læge til glæde for patienterne – især dem, der har kroniske lidelser.
Men vi frygter også, at lovforslaget kan føre til for meget registrering.
Vi frygter også, at lovforslaget kan føre til, at færre læger har lyst til at uddanne sig til speciallæger i almen medicin, hvilket vil være katastrofalt, da vi netop på grund af demografien, og på grund af at flere vil leve længere med kroniske sygdomme, virkelig vil få brug for endnu flere speciallæger i almen medicin de kommende år.
Alt i alt mener vi, at ministeren burde pille lovforslaget af bordet og i stedet tvinge regionerne og PLO til forhandlingsbordet under ledelse af en neutral opmand og finde en forhandlingsløsning, hvor nogle af ministerens forslag også kunne indgå, i stedet for at hastevedtage dette lovforslag, som kan få store konsekvenser.
Lægerne er meget faste i kødet, når de siger, at de ikke vil samarbejde under de vilkår, som forslaget lægger op til.
Derfor havde vi hellere set en forhandlingsløsning end det her lovforslag, og det er baggrunden for, at vi ikke kan støtte det.
Det lyder interessant, og det vil jeg så spørge ind til i udvalget, for det fremgår af bemærkningerne, at der skal sikres en vis ensartethed.
Der vil jeg så sikre mig, at det er fuldstændig de samme krav til de lægefaglige kompetencer, der skal være i de her praksisser, der bliver sendt i udbud, som der skal være, hvis det ellers foregår normalt.
Det vil jeg meget gerne have sikret mig.
Men vi taler om, at der skal være et stærkt samarbejde mellem hospitaler, mellem kommuner og praktiserende læger, ellers løser vi simpelt hen ikke fremtidens udfordring.
Jeg håber, at ministeren forstod mit spørgsmål, for nu kan jeg virkelig ikke sige mere.