Michael Aastrup Jensen (V), 2010-05-21:
Tak for det.
Kombinationen af klima og sikkerhed og sammenhængen mellem de to emner kan måske for nogle virke lidt sær ved første øjekast, men hvad enten man åbner et naturvidenskabeligt tidsskrift, læser en avis eller følger med i noget af den forskning, der er blevet præsenteret på de mange klimarelaterede konferencer de seneste år, står én ting dog krystalklar: En sådan sammenhæng findes, og det er af vital nødvendighed at have denne for øje.
Læser man udenrigsministerens redegørelse, vil man se, at der er blevet gjort et flot stykke arbejde med at præsentere et yderst bredt udsnit af de udfordringer, vi står over for, når det kommer til klimaforandringers påvirkning af sikkerheden, og det er tydeligt, at der er nok at tage fat på.
Dette gælder især, når man anlægger en bredere vinkel på begrebet sikkerhed end den gængse militære forståelse og i stedet taler om både blød sikkerhed og hård sikkerhed.
Det vil groft sagt sige humanitære over for militære problemer, men disse hænger jo så til gengæld ofte sammen.
Hvis et folk mangler vand, sulter og kan se naturressourcerne forsvinde og forandre sig omkring dem for aldrig at blive de samme igen, er vejen til politisk og militær uro om noget kortere her end andre steder i verden.
Fra små østater i verdens oceaner, der forsvinder, til afsmeltning af is i det arktiske område og vandmangel i det forvejen ustabile Mellemøsten for blot at nævne nogle få af problemerne.
Især i Mellemøsten er der ikke langt fra klimaproblem til konflikt.
Ministerens redegørelse fastslår, at der ikke findes dokumenterede eksempler på, at klimaforandringer alene har udløst væbnede konflikter, men samtidig peger forskning fra Oregon State University dog på, at der siden 1950 har fundet 37 væbnede konflikter sted i forbindelse med vand, 32 af disse i Mellemøsten.
Så kan man jo prøve at tilføje potentielle klimaforandringer til regnestykket og regne ud, hvordan situationen kan komme til at se ud i fremtiden.
Derudover må Afrika fremhæves som klimakonflikternes typiske arnested.
Koncentrationen af lande med såvel humanitære som politiske og militære problemer er stor på kontinentet, og fattigdom og mangel på politisk stabilitet er udbredt.
Afrika har den største andel af fejlslagne stater i verden.
Det kombineret med vandforsyningsproblemer, som er roden til utallige sociale udfordringer,
gør store dele af Afrika til en tidsindstillet bombe, når det kommer til klimaforandringer og sikkerhed.
Men Afrika står naturligvis ikke alene.
I en globaliseret verden som den, vi lever i, er sådanne regionale udfordringer nødvendigvis noget, der skal håndteres af det internationale samfund.
Verdens rige lande tager da bestemt også opgaven op.
Men en ting er sikker: Med udsigt til såvel flere orkaner som tørke, altså både akutte og længerevarende problemer som følge af klimaforandringer, er en prioritering nødt til at finde sted, for der hersker ingen tvivl om, at vi er nødt til at gribe disse udfordringer an på grænseoverskridende vis via såvel eksisterende internationale organisationer som nye samarbejdskonstellationer, sådan som også ministerens redegørelse tydeligt slår fast.
Dette er selvfølgelig en linje, vi i Venstre varmt støtter.
Vi har stor tiltro til internationalt samarbejde og har altid været af den overbevisning, at sammen står vi stærkest.
Som det påpeges i redegørelsen, og som jeg også selv har nævnt, er der mange forskellige aspekter i klima-sikkerheds-problemstillingen.
Det må derfor anses for en kæmpe fordel, at vi allerede i dag har mange forskellige internationale fora at præsentere og diskutere problematikken i.
Således kan vi få berørt så mange af disse aspekter som muligt i selskab med så mange forskellige aktører som muligt.
COP15, der forløb i København i december sidste år, har naturligvis været den hidtil største og mest prominente i rækken af politiske konferencer, hvori klimaproblematikken er blevet diskuteret. Som bekendt blev resultatet af klimatopmødet ikke så dårligt endda omstændighederne taget i betragtning.
Men samtidig lå det langt fra den politiske aftale, som vi fra dansk og bestemt også fra Venstres side havde håbet.
Dermed kan det ikke understreges nok, at vi skal arbejde for fortsat at holde klimaet og sikkerheden højt på dagsordenen og desuden forsøge at opnå en juridisk bindende international aftale i forlængelse af aftaleteksten fra København, den såkaldte Copenhagen Accord.
Dette bliver også nævnt i redegørelsen, og jeg opfatter det som en opfordring til os selv om måske at være lidt mere aktive og kreative, når det kommer til at finde allierede i kampen for at opnå vores ambitiøse mål og ønsker.
Samtidig skal vi af flere årsager også holde øje med nye alliancer mellem andre stater, der er nemlig tydelige eksempler på, at især lande, der ikke er velforankrede i de eksisterende organisationer og samarbejder, går sammen om at pleje fælles interesser.
Et eksempel på et sådant samarbejde er en alliance mellem Brasilien, Sydafrika, Indien og Kina, der på engelsk går under forkortelsen BASIC.
Den er blevet etableret i november 2009 forud for COP15 for at sikre de nye økonomiers interesser på topmødet i København.
Jeg fordømmer på ingen måde alliancer som BASIC.
Det er forståeligt, at ulande og verdensøkonomier også vil høres, men i Vesten er vi nødt til at holde øje med denne udvikling og udviklingslandenes krav, i og med at de naturligvis også har andre interesser end klimaet for øje.
Sammen er de i stand til at udfordre de rige landes ellers velmenende klimaplaner.
Derfor er det vitalt, at vi gennem øget dialog, udviklingshjælp, reformer og handelspolitikker og hjælp til selvhjælp får opbygget nye samarbejdskonstellationer mellem verdens lande på kryds og tværs af både økonomiske og politiske skel.
Desuden må vi på globalt plan arbejde for, at alle stater forstår alvoren af klimaforandringernes betydning og opfordre til, at man sætter andre uoverensstemmelser til side, når det kommer til adgangen til naturressourcer og håndtering af klimarelaterede problemer.
Disse emner er simpelt hen for vigtige, og konsekvenserne ved at lade andre konflikter stå i vejen for en sund debat for store for hele befolkningsgrupper, hvoraf mange ikke har mulighed for at blive hørt.
Så til afslutning.
Som jeg har påpeget, ser vi allerede i dag mange eksempler på, hvordan klimaforandringer påvirker såvel blød humanitær som hård militær sikkerhed, og udfordringen vil kun blive større med tiden.
Heldigvis har mange såvel stater som organisationer fokus på problemstillingen, og det er yderst positivt, at emnet drøftes i mange forskellige fora, dette giver den bedst mulige platform for at håndtere eksisterende problemer samt diskutere, hvad vi i fællesskab skal gøre ved klimaforandringerne, så nogle af de sorger, vi tager på forskud, ikke bliver reelle.
Danmarks rolle er klar, vi skal være med i forreste række ved såvel forhandlingsbordet som ude i felten, hvor der er allermest brug for os i dag, og hvor vores udviklingskroner gør en forskel.
Danmark skal blive ved med at gå forrest, som vi har gjort det ved at bringe emnet på bane i EU i 2007, og som vi gjorde det op til og under klimatopmødet, og vi skal arbejde for at fremme den yderst fornuftige flerstrengede strategi, som ministeren også fremlægger i sin redegørelse.