Karen Hækkerup (S), 2013-05-14:
Der er to væsentlige ting i det, som hr. Finn Sørensen spørger til.
Det første er, om reglerne er for uklare, og det andet, som jeg ikke nåede at svare på i første runde, er, hvilken rolle Udbetaling Danmark spiller i alt det her. Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt reglerne er for uklare, gennemgik jeg i min tale, hvorfor jeg som medlem af regeringen gerne vil have, at vi, når vi laver vores lovgivning, skal have et vist rum til at kunne lave et skøn.
Det er, fordi det bare ikke er særlig smart, at vi laver nogle meget firkantede kasser og siger, at det præcis er de her ting, man skal leve op til, for så er der ikke den elastik, som rigtig mange mennesker har brug for.
For vi må også anerkende, at folk lever sammen på forskellige måder og har forskellige samværsformer, og det synes jeg sådan set er fint nok.
Derfor har jeg også brug for, at vi har den elastik, der gør, at det er muligt at leve sammen på forskellige måder.
Men vi har nogle regler for, hvornår man økonomisk drager fordel af det forhold, som man er i, og derfor indretter vi vores ydelser sådan, at man eksempelvis bliver kompenseret, hvis man reelt er enlig, ligesom man har en bedre mulighed for at få friplads i institutioner og andet.
Hvad angår spørgsmålet om Udbetaling Danmark – og jeg skal gøre det kort – er det jo sådan, at de får de samme beføjelser til at indhente oplysninger i sagerne som kommunerne, men der bliver nu lavet en særlig model for, hvordan Udbetaling Danmark og kommunerne skal samarbejde i de her sager.
Enhedslisten har fremsat et forslag, der skal indføre nye og mere klare regler for, hvornår man er enlig forsørger, og hvornår man lever i et ægteskabslignende forhold.
Begrundelsen for forslaget er, at mere klare regler skal give borgerne en bedre retssikkerhed, og at der kan opnås en mere ensartet praksis på området.
I bemærkningerne til beslutningsforslaget gør forslagsstillerne opmærksom på den senere tids debat.
Der har været fokus på sagsbehandlernes og ikke mindst kommunernes forskellige fortolkninger af begreberne.
Reglerne er indrettet, som de er i dag, fordi et bredt flertal i Folketinget har ønsket at målrette ydelserne til de borgere, der har størst behov for hjælp til forsørgelse.
Der skelnes derfor mellem enlige på den ene side og samlevende eller gifte på den anden side i forhold til en række sociale ydelser.
Det skyldes, at der er fordele ved at være to om at dele de faste udgifter, og at en samlevers eller ægtefælles indkomst har betydning, når man skal målrette ydelserne til de borgere, som har størst behov.
Da det ikke entydigt kan fastslås, hvornår man er samlevende eller har de samme fordele som gifte, er reglerne udformet sådan, at myndighederne kan udøve et konkret skøn.
Som udgangspunkt betragtes man som samlevende, hvis man bor sammen og kan indgå ægteskab, og man betragtes som enlig, hvis man bor hver for sig.
Det er i og for sig let nok.
Problemet opstår i de situationer, hvor der er et forhold, der tyder på, at man reelt bor sammen uden at være registreret på samme folkeregisteradresse, eller hvor man har så høj grad af økonomisk eller praktisk fællesskab, at man har de samme fordele, som gifte har.
Det er i de her situationer, at der er et behov for, at myndighederne kan foretage et konkret skøn på baggrund af de faktiske forhold med udgangspunkt i Ankestyrelsens praksis.
Lad mig slå fast, at sagsbehandling og kontrolindsats aldrig må sætte borgernes retssikkerhed over styr.
Myndighederne skal overholde reglerne, når de behandler sager og kontrollerer, om en borger har ret til en given ydelse.
Som reglerne er udformet, er de ikke til hinder for, at en enlig har en kæreste, eller at fraskilte forældre har et godt samarbejde om deres børn.
Borgerne skal derfor ikke frygte at miste deres ydelser, fordi der er socialt samvær med andre eller de samarbejder godt om deres børn.
At man har en kæreste, har ikke nogen betydning i forhold til, om man har ret til en ydelse som enlig.
Det får først betydning, hvis man har et økonomisk fællesskab, som svarer til det, der gælder for samlevende og gifte.
Tilsvarende skal man selvfølgelig betragtes som samlevende, hvis man reelt lever sammen, også selv om man har valgt at opretholde to adresser.
Ankestyrelsen har senest den 1. februar 2013 offentliggjort en række afgørelser, der tydeliggør praksis for vurdering af enlige og samlevende.
Afgørelserne viser, at reglerne ikke er så uklare, som den offentlige debat nogle gange giver anledning til at tro.
Afgørelserne viser netop, at det at have en kæreste i sig selv ikke har nogen betydning for, om man har ret til en ydelse som enlig. Det afgørende er, at man samtidig har en økonomisk fordel ved forholdet, og at denne fordel kan sidestilles med den fordel, gifte eller samlevende har.
Afgørelserne viser også, at fraskilte forældre gerne må have et godt samarbejde om deres fælles børn – ja, man skulle næsten sige, at vi opfordrer dem til det – og når den forælder, som børnene ikke bor hos, henter, bringer eller passer børnene, betragtes det som samvær og ikke som et bidrag til den fælles husførelse.
Den seneste tids debat har vist, at reglerne i nogle tilfælde bliver forvaltet forskelligt i de enkelte kommuner.
Det kan skyldes manglende viden om gældende praksis hos sagsbehandlere og kontrolmedarbejdere i kommunerne, men det kan også skyldes, at kommunen i nogle tilfælde træffer afgørelserne på trods af manglende dokumentation og uden at høre borgeren.
Det er min klare forventning, at overdragelsen af ansvaret fra kommunerne til Udbetaling Danmark på en række af de centrale ydelsesområder vil medføre en mere ensartet administration på tværs af kommuner og ydelsesområder.
Udbetaling Danmark vil som landsdækkende myndighed i højere grad være en garant for ligebehandling af borgerne, uanset hvor i landet borgerne bor.
Det er altid nemt at stille krav om flere regler eller ændrede regler, når man kan se, at der er et problem i en administration, men en ændring af reglerne med udgangspunkt i f.eks. Ældre Sagens forslag om en forenkling af reglerne, således at samliv defineres på grundlag af objektivt konstaterbare forhold, som f.eks. folkeregisteradresse, faste udgifter i form af husleje, varme, el eller lignende, fjerner ikke behovet for kontrol eller risikoen for forskel i praksis.
Kontrollen vil bare blive flyttet over på folkeregisteret, i stedet for at det i høj grad er bopælsadresser, der snydes med.
Objektive regler vil kunne gøre systemet mere stift, og der vil også være en risiko for omgåelse af reglerne.
Det kan f.eks. være et par, der er bopælsregistreret hver for sig, men som bor sammen den ene halvdel af året i den enes bolig og bor den anden halvdel af året i den andens bolig.
Vejen frem er ikke nye regler, men i stedet for skal borgerne have bedre vejledning, så de ikke er i tvivl om deres ret og pligt.
Jeg har også set de urimelige eksempler, der har været fremme i medierne, hvor borgerne tilsyneladende overvåges, og hvor kommunen kommer på uanmeldte kontrolbesøg, og hvor kommunen nærmest forhandler med borgeren om dennes ret til sociale ydelser.
Jeg er overbevist om, at efter Udbetaling Danmark har overtaget administrationen af en række af de centrale ydelsesområder, hvor enligbegrebet har betydning, vil vi opleve at få en mere ensartet praksis og en mere ensartet vejledning til borgerne.
Så skal Udbetaling Danmark selvfølgelig leve op til den praksis, som løbende udmeldes fra Ankestyrelsen.
Dette vil i sig selv føre til en bedre retssikkerhed for den enkelte borger.
Jeg har nedsat en tværministeriel arbejdsgruppe, som bl.a. skal udarbejde en vejledning til borgerne om, hvordan praksis er i forhold til enligbegrebet, hvilke forhold myndighederne lægger vægt på, og hvad myndighederne må og ikke må, når de undersøger de her sager, og det forventes, at vejledningen vil være klar inden sommerferien.
Vejledningen vil være med til at give borgerne en større forståelse af begrebet enlig og på den måde samtidig styrke borgernes retssikkerhed.
Regeringens opfattelse er således, at der er behov for, at myndighederne kan udøve et konkret skøn i forbindelse med vurderingen af, om en borger er enlig eller samlevende, men der er nogle udfordringer i forhold til at sikre større ensartethed i udøvelsen af skønnet og i forhold til borgernes retssikkerhed.
Jeg tror, at vejen frem består i at styrke myndighedsudøvelsen.
Det gør vi gennem Udbetaling Danmark og ved at styrke vejledningen over for borgerne, så det bliver klart, hvornår man er reelt enlig.
Regeringen kan derfor ikke støtte beslutningsforslaget, og det indstilles, at B 62 forkastes.