Peter Christensen (V), 2008-04-16:
Næ, vi er fuldstændig enige om, at vi ikke skal bruge tid på at diskutere fakta.
Vi skal diskutere politik herinde i Folketingssalen, og det, jeg sådan set prøvede på at give et svar på, var, om den her regering har gennemført en politik, der har forringet vilkårene for de ældre.
Tværtimod, og jeg kommer her med en række helt konkrete eksempler på, hvad det er, vi også i den her finanslov gør for at forbedre forholdene for vores ældre medborgere.
Det er jo en åbenlys udfordring, som vi alle sammen i fællesskab bør finde svarene på.
Men det er jo ikke, fordi midlerne ikke er til rådighed til at kunne ansætte f.eks. de sygeplejersker, vi taler om.
Midlerne er til stede, men hænderne er ikke til stede.
Og der synes jeg jo, at det er glædeligt, at vi bl.a. har lavet en jobplan, som er et skridt i retning af at tilvejebringe flere hænder.
Jamen igen, det synes jeg sådan set ikke at Folketinget skal blande sig i.
Venstre vil i hvert fald ikke blande sig i, om lønniveauerne inden for de forskellige brancher er rigtige eller forkerte.
Jeg tror, at vi kunne rode os ud i nogle forfærdelige ting, hvis vi begyndte at svare på, nøjagtig hvad forskellige grupper skulle tjene.
I dag foregår det ved, at man har forhandlinger, og kan man ikke blive enige, så har man også en konfliktmulighed.
Den konflikt er så gået i gang i dag, men det ændrer jo ikke ved, at jeg håber, at man hurtigst muligt kan nå til enighed.
Og det tror jeg i hvert fald ikke sker ved, at jeg her fra talerstolen begynder at blande mig i, hvilket lønniveau der er det rigtige.
Hvor er det dejligt at være dansk.
Hvis Danmark deltog i X Factor, ville vi vinde suverænt.
Vi har rekordlav arbejdsløshed: Der var i alt kun 55.400 ledige personer i februar måned.
Det er en ny, lykkelig bundrekord, ikke mindst fordi stadig flere af de udsatte grupper nu får fodfæste på arbejdsmarkedet.
Den lave arbejdsløshed er det største socialpolitiske fremskridt i årtier.
Jeg vil ikke forklejne arbejdsmarkedskonsulenter og socialrådgivere, men deres indsats er intet imod, hvad den lave arbejdsløshed i sig selv har betydet for tusindvis af mennesker med sociale problemer.
De har fået et rigtigt job og en rigtig fremtid.
I Danmark er vi gode til at ruste os til fremtidens udfordringer, det gælder for borgerne selv, det gælder virksomhederne, og det gælder det politiske niveau.
Danskerne selv er gode til at tænke nyt og tage en ny teknologi i brug.
Den internationale tænketank World Economic Forum har netop udråbt Danmark som værende verdens førende it-nation.
Blandt 127 lande er vi bedst til at bruge computere, internet og mobiltelefoni.
Danmark kommer ind på en flot femteplads blandt de førende lande i »European Innovation Scoreboard 2007«.
Et Danmark, hvor vores velstand ikke skyldes, at staten er rig, men at borgerne er rige; et Danmark, hvor den enkelte får et større personligt råderum og et større personligt ansvar; og samtidig også et Danmark, hvor den service, som den offentlige sektor leverer, bliver stadig bedre.
Og det gør vi gennem den finanslov, som Folketinget tredjebehandler her i dag.
Aftaleparterne er blevet enige om konkrete forbedringer for alle aldersgrupper, lige fra en forhøjelse af børnechecken og et sundt måltid mad i daginstitutioner over en tryghedspakke og nye initiativer for f.eks. hjertepatienter til en forhøjelse af ældrechecken og fast kontaktperson på sygehuse.
Det er alt sammen med til at skabe bedre kvalitet i den offentlige sektor.
Med finanslovaftalen for 2008 udmønter vi også i alt 1,3 mia. kr. til bedre kvalitet i den offentlige service.
Dertil kommer, at vi forbedrer en række centrale velfærdsområder.
Aftalen indebærer bl.a. en forhøjelse af ældrechecken til 10.000 kr. fra 1. januar 2009.
Herudover får handelsskolerne et løft, som betyder, at de uforklarlige forskelle i de økonomiske vilkår mellem hhx-uddannelsen og de almene gymnasiale uddannelser fra 2009 er udlignet.
Som bekendt er det landets kommuner, der er ansvarlige for at yde den offentlige service.
Det gør de godt, men de kunne gøre det endnu bedre.
Vi ønsker at ansvarliggøre kommunerne.
Med finansloven for 2008 har vi strammet grebet en smule om kommunernes aftaleoverholdelse, og hvorfor nu det?
Det er slet og ret, fordi vi ikke kan være ligeglade med, hvordan kommunerne opfører sig økonomisk, når over halvdelen af det offentlige forbrug foregår ude i kommunerne.
Vi er netop nødt til at gøre det, fordi kommunerne har så stor økonomisk vægt og dermed så megen magt over samfundsøkonomien, at det er vigtigere end nogen sinde, at de overholder deres aftaler med resten af samfundet.
Dansk økonomi er lige på grænsen af, hvad den aktivitetsmæssigt kan rumme.
Det er de fleste enige om, og derfor kan vi ikke acceptere uplanlagt merforbrug ude i kommunerne.
Det er ikke for sjov eller for at være til besvær, at vi skaber lidt mere kommunal budgetdisciplin; det er, fordi vi ønsker, at vores økonomi skal være sund - også de kommende år.
Derfor er der såmænd også visse steder, hvor vi bruger færre penge.
Danmark er faktisk blandt de lande, der er bedst til at gøre sig fri af tidligere tiders erhvervsstøtte til gamle særinteresser.
Vi har nemlig gradvis reduceret erhvervsstøtten siden 2000.
Det er velsagtens det eneste sted, hvor denne regering har skåret markant ned.
I 2000 udgjorde erhvervsstøtten 1,9 pct. af BNP, i dag udgør erhvervsstøtten 1,2 pct. af BNP.
Samtidig har vægten forskubbet sig over mod bl.a. støtte til erhvervsrettet forsknings- og udviklingsaktiviteter.
Vi ruster Danmark til fremtidens udfordringer med små ungdomsårgange og mange ældre.
Vi sætter ind for at øge grundlaget for vores velstand, nemlig vores arbejdsstyrke.
Vi har brug for flere mennesker på arbejdsmarkedet for at fastholde de gode tider.
Derfor glæder det mig, at et bredt flertal af Folketingets partier er med i aftalen om jobplan.
Vi skal forbedre integrationen af udlændinge på arbejdsmarkedet, vi skal nedbringe sygefraværet, som koster mindst 37 mia. kr. om året, og vi skal fortsætte bestræbelserne på at opmuntre de ældre til at blive noget længere på arbejdsmarkedet, så de kan udnytte deres potentiale til fulde.
Men selv om vi gør en kæmpe indsats, må vi se i øjnene, at vores arbejdsstyrke vil blive mindre de kommende år.
Vi kan ikke løbe fra demografien.
Derfor gør vi klogt i at fortsætte regeringens forsigtige og snusfornuftige linje, og det gør vi ikke mindst i kraft af et pænt overskud på de offentlige finanser.
Det er en slags opsparing til fremtidens velfærdsbehov. Lad mig sige ligeud til de politiske partier, som får nervøse trækninger, når den offentlige sektor har overskud på sine finanser: Hvis vi solder pengene op nu, kommer de til at mangle om få år.
Det er ingen kunst at gentage katastrofekursen fra 1970'erne.
Det var sikkert meget morsomt, mens det stod på - jeg er for ung til selv at have oplevet det, men til gengæld oplevede jeg 20 års tømmermænd i dansk økonomi gennem 1980'erne og 1990'erne.
Man taler så meget om pligt for tiden, og den største pligt for danske politikere bør være at undgå, at historien gentager sig.
Vi bør lære af historien i stedet for at solde de gode tider op og efterlade tømmermænd til vores børn.
Vi står i en situation med risiko for lav vækst og stigende inflation akkurat som i 1970'erne, og vi står i en situation med risiko for stærkt stigende offentligt forbrug akkurat som i 1970'erne, men det kommer ikke til at ske.
Det kommer ikke til at ske, fordi vi netop er blevet klogere; vi arbejder netop på at øge arbejdsudbuddet mest muligt; vi ønsker netop ikke at lade det offentlige forbrug løbe løbsk.
Den eneste virkelige risiko for, at tingene går galt, består i, at nogle ønsker, at det skal gå galt - at de skaber en selvopfyldende profeti.
»Økonomisk krise kan sikre S og SF magten«.
Sådan stod der på forsiden af Kristeligt Dagblad i lørdags, og i artiklen kunne man læse en lille gennemgang af den socialdemokratiske analyse.
Den går ud på: »… at landet står over for en alvorlig og langvarig økonomisk krise, som kan blive oppositionens chance.« Jeg synes, at det er decideret smagløst at ønske sig en økonomisk krise for at kunne overtage magten.
Tilsyneladende vejer i tusindvis af menneskeskæbner mindre tungt end oppositionens iver efter at komme til magten.
Det er virkelig at sætte egne ambitioner over samfundets bedste.
Den slags tangerer nærmest samfundsskadelig virksomhed.
Den prioritet må stå højere for alle partier end ønsket om at erobre eller for den sags skyld fastholde magten.
Ud fra et menneskeligt perspektiv kan jeg da godt forstå Socialdemokraternes formand.
Det er svært at være i en slags permanent X Factor-konkurrence, ikke bare med hr. Villy Søvndal, men også med sine egne næstformænd.
Jeg må indrømme, at det gør rollen som finansordfører for Venstre lidt udfordrende, for hvilken tale skal jeg bruge, når jeg skal udstille Socialdemokraterne?
Den mørkerøde tale eller den lyserøde tale?
Skal jeg lytte til Socialdemokraternes næstformand fra Ballerup eller Socialdemokraternes næstformand fra Hillerød?
For de siger nemlig to modsatrettede ting.
Skal jeg glæde mig over, at Socialdemokraternes næstformand fra Hillerød for nylig talte om at nedsætte skatten på arbejdsindkomst?
Det lyder jo godt, men hvad betyder det monstro for alle dem, der går ind for millimeterlighed i Danmark?
Og er det så her, at jeg skal konstatere, at Socialdemokraternes næstformand fra Ballerup mener, at uligheden i Danmark er stigende?
Faktum er, at den her regering har gjort det mere attraktivt at arbejde ved at sænke skatten på arbejdsindkomst, og det er vi stolte af.
Hvor står Socialdemokraternes formand, fru Helle Thorning-Schmidt, egentlig?
Er fru Helle Thorning-Schmidt mest enig med sin ene eller sin anden næstformand?
Jeg ved godt, at det er svære spørgsmål.
Det er lidt ligesom at være dommer i X Factor, når to af ens egne sangere skal bedømmes.
Hvem skal man egentlig holde med?
Skal det være Vocaloca-Hækkerup - han kan jo synge, men han synger ikke det, de andre kan lide - eller skal det være Basim-Frederiksen?
Basim leverede jo en meget charmerende præstation og gik videre gang på gang, selv om skønsangen kunne have været renere.
Ja, nogle gange blev det simpelt hen for skingert, og sådan er det jo også med fru Mette Frederiksen, for Socialdemokraternes næstformand fra Ballerup kan jo i realiteten ikke blive enig med sig selv om, hvilket toneleje hun skal vælge.
Men hvad mener Socialdemokraternes formand egentlig om fru Mette Frederiksens Ballerupske næstformandsteser?
Er fru Helle Thorning-Schmidt mest enig i tesen om, at pligter er vigtigere end rettigheder, eller er fru Helle Thorning-Schmidt mest enig i tesen om, at det enkelte menneskes frihed står over alt andet?
Jeg må indrømme, at det er imponerende at mene så mange modstridende ting på én gang.
Hvor ville det dog være rart, hvis der var lidt sammenhæng i alt det, der bliver fremlagt fra Socialdemokraternes hånd.
Vi er nogle, der foretrækker debatter, der hviler på en vis form for logisk sammenhæng.
Jeg har noteret mig, at Socialdemokraterne formand også selv har fremsat en række venstreorienterede dogmer eller progressive valg, som hun kalder det.
Et af disse valg handler om prioriteringer, men hvad betyder det egentlig, når Socialdemokraternes formand siger, at hun vil prioritere i sundhedsvæsenet?
Så vidt jeg umiddelbart kan konstatere, må det handle om at nedprioritere mennesker, der har behov for knæoperationer.
Det er, som om Socialdemokraterne tror, at man gavner hjertepatienterne ved at nedprioritere øvrige patienter.
Det gør man ikke, man skaber bare større skel i sundhedsvæsenet.
Denne regering har et klart mål om, at det offentlige sundhedsvæsen både skal kunne behandle hjertepatienter og levere knæoperationer hurtigt og effektivt.
Vi vil ikke give køb på de høje ambitioner.
Hvad mon Basim-Frederiksen mener det gør ved ligheden?
Det overrasker mig egentlig ikke, for det er præcis den udvikling, vi så før 2001.
Jeg må konstatere, at Socialdemokraternes såkaldt progressive valg er et stort tilbageskridt.
Det svinger ikke, som Thomas Blachman ville have sagt, og det er sandsynligvis derfor, vælgerne dømte Socialdemokraterne ude ved folketingsvalget sidste efterår.
På det tidspunkt havde fru Helle Thorning-Schmidt ganske vist ikke udvidet sit repertoire fra slagordet med velfærd eller skattelettelser til yderligere otte punkter, men hvad nytter det at blive ved med at synge samme repertoire, hvis borgerne ikke gider høre på det?
Jeg synes, det er sørgeligt, at Socialdemokraterne insisterer på at konkurrere med SF om at være venstreorienteret.
Hvor er det underligt, at Socialdemokraternes formand insisterer på at bruge sådan et belastet begreb om sig selv.
Det vigtigste er ikke at være højreorienteret eller venstreorienteret, det vigtige er at være serviceorienteret, dvs. imødekommende over for borgernes behov.
Jeg startede med at sammenligne Danmark med en sikker vinder i det internationale X Factor-show.
Jeg vil slutte af med at konstatere, at finansloven for 2008 er en sikker vinder i det politiske X Factor.
Rytmen er velkendt, en rigtig evergreen uden for mange svinkeærinder, orkesteret er rutineret, den nye forsanger, finansministeren, har sin egen stil, han er mere til rock end pop, pianisten, hr. Thulesen Dahl, har endnu en gang vist sit håndelag og bevist, at han kan læse noder, og den senest tilkomne bassist, hr. Anders Samuelsen, har hurtigt fundet rytmen efter at have brudt med sin gamle manager.
På Venstres vegne vil jeg gerne takke alle dem, der på den ene eller den anden måde har deltaget i koret, det være sig, da vi sang fællessang om en styrket indsats på naturområdet, eller i forbindelse med aftalen om Det Kongelige Teater.
Jeg synes, vi alle kan være resultaterne bekendt.