Astrid Krag (SF), 2009-01-29:
Det er en vigtig debat om et vigtigt emne, vi har her i dag, nemlig ældres forhold og det gode ældreliv.
Det er en helt central del af vores velfærdsstat, at vi kan tage hånd om og sørge for vores ældre medborgere, og at vi skaber de bedst mulige rammer for, at vores ældre borgere efter et langt arbejdsliv kan leve livet aktivt og meningsfuldt med indhold og glæde og ikke som en kamp for at få hverdagen til at hænge sammen.
Befolkningsudviklingen gør, at den udfordring, vi står med i dag, kun bliver større fremover.
I oktober var jeg, i øvrigt sammen med et par af mine Folketingskollegaer herindefra, ude på Slotspladsen for at mødes med tusindvis af ældre borgere, som brugte FN's ældredag som afsæt for en protestdemonstration.
Det er jo ikke hver dag, vores ældre borgere går på barrikaderne, og det siger noget om, hvor vigtigt det er, at vi herinde i Folketinget lytter, når de gør det.
Vi, der lyttede til de protesterende tilbage i oktober, kunne høre en række af de problemstillinger, som vores ældre medborgere står med til hverdag.
Det er problemer med at få pengene til at slå til, efter at husleje, ældremad og buskort er betalt, problemer med stadig dårligere tid til omsorg - såvel praktisk som personlig - i ældreplejen, problemer med at få en tidssvarende bolig inden for rimelig tid og meget andet.
Vi må spørge os selv og i dag også ministeren: Er det tilfredsstillende, at folkepensionister i så rigt et land som Danmark må leve på en sten på grund af stigende fødevarepriser, stigende udgifter til transport, når busruter nedlægges, høj husleje og dyr ældremad - at økonomien på den måde står i vejen for ønsket om et aktivt ældreliv i så rigt et samfund som det danske?
Er det tilfredsstillende, at vores ældre borgere ikke har fået andel i den stigende velstand i samfundet?
Er det et urimeligt krav at stille, når ældre medborgere beder om at få en tidssvarende bolig, dvs. med eget bad og toilet og af en størrelse, så man ikke skal have gæster på sengekanten, eller med mulighed for at komme rundt i kørestol uden at være afhængig af hjælp udefra?
Er det urimeligt, at man i forhold til valg af plejebolig lægger vægt på en geografisk nærhed til det område, hvor man har levet et langt liv og har et netværk, eller hvor man har pårørende?
Er det for meget at forlange, at pårørende til svært demente ønsker en demensegnet bolig til deres ældre familiemedlem?
Skal vi finde os i, at mange ældre er ensomme, at der hvert år dør 5.000 danskere alene, og at selvmordsraten for ældre mænd er steget med 30 pct., siden regeringen kom til, mens den generelle selvmordsrate i vores samfund ellers er halveret inden for de sidste 20 år?
Jeg synes ikke, det er tilfredsstillende.
Jeg synes ikke, der er tale om urimelige krav, og jeg synes ikke, at vi skal sidde på hænderne og bare se på, at det fortsætter.
Desværre synes jeg, at man oplever en regering, der svarer på kritikken med teknik, mere bureaukrati og bandbuller mod kommunerne, når nogle prøver at rejse de nævnte problemstillinger.
Men vi har ikke brug for en minister, der lægger op til en ensidig skyttegravskrig mod det kommunale selvstyre.
Nej, vi har brug for en minister, der smøger ærmerne op og tager fat der, hvor man kan gøre en forskel.
Et af de mest oplagte steder at starte er den kommunale økonomi.
Gode forhold for de ældre borgere starter med kommuner, som er villige til og i stand til at prioritere de ældre, og her udgør kommunernes økonomi et kæmpeproblem.
Mange kommuner, mange kommunalpolitikere ønsker at gøre det bedre.
De vil gerne levere billigere mad, bedre fritidstilbud, bedre muligheder for ældremotion, tidssvarende ældreboliger og en ordentlig indsats for forebyggelse og for bevaring af funktionsevner, altså i det hele taget gøre en indsats, hvilket vi alle sammen efterlyser.
Men de må ikke gøre det på grund af serviceloft, på grund af skattestop og på grund af anlægsloft.
I stedet for hører vi hvert år ved budgettid - og også i år - om nedskæringer og forringelser.
Man må slå fuldstændig absurde knuder på sig selv lokalt, og helt absurde diskussioner har udspillet sig i landets byrådssale under efterårets budgetforhandlinger: om antallet af kartofler, om, hvor mange gram sovs man kan få, om hvorvidt nogen, der bor på plejehjem, kan tvinges til at blive vegetarer.
I SF ville vi gerne lade kommunerne gøre det bedre.
Jeg bliver meget bekymret, når regeringen og ordførere fra regeringspartierne afviser at lytte til kommunernes kritik af den stramme økonomiske styring.
Her er netop ikke bare tale om partitaktik og gold regeringskritik.
En absurd stram styring, som udhuler det kommunale selvstyre, hed det f.eks. i en kronik fra landets ti konservative borgmestre i sommer.
Regeringen lover guld og grønne skove til befolkningen, men giver ikke kommunerne de penge, der skal til for at føre løfterne ud i livet, lød kritikken videre.
Det tror jeg er en oplevelse, mange kommunalpolitikere på tværs af det politiske spektrum kan skrive under på.
Det virker, som om det mest er ministeren og regeringen, der nægter at lytte til virkeligheden i kommunerne.
Men det er jo ikke kun nedskæringer på de kommunale ældrebudgetter, som stiller vores ældre borgere ringere.
Forringelserne på landets busdrift er endnu et eksempel, som rammer de ældre hårdt.
Hele landet er ramt, og regionerne har meddelt regeringen, at der mangler penge, medmindre busdriften skal forringes mærkbart.
Med færre buslinjer og færre afgange får mantraet om længst mulig tid i eget hjem i sandhed en helt anden betydning for de ældre, som for manges vedkommende vil miste muligheden for at deltage i helt dagligdags aktiviteter som dagcentre, aftenskole, indkøb, lægebesøg, kultur- og idrætscentre
I SF har vi foreslået en nødpakke, der ville kunne redde landets busdrift, men den har regeringsflertallet afvist.
Vi har brug for en velfungerende kollektiv trafik, vi har brug for kommuner med en ordentlig økonomi, og vi har brug for en regering, der tager den virkelighed, som vi kan se ude i landet, alvorligt.
Jeg håber meget, at der vil blive stemt for det forslag til vedtagelse, oppositionen har fremsat, om at lave en handleplan, der kan nedbringe antallet af selvmord.
Jeg er meget enig i, at det er et symptom på, at det ikke går godt nok i dag.