Lone Dybkjær (RV), 2010-04-21:
Siden det nu er blevet kutyme hos nogle ordførere, vil jeg da også godt takke de medarbejdere, der har puklet løs, for det er selvfølgelig ikke de medarbejdere, der har forsinket det her.
Tværtimod har de jo gjort, hvad der overhovedet stod i menneskers magt, for at få det til at køre.
Det er jo slet ikke det, der skal diskuteres.
Det, vi skal diskutere, er jo noget helt andet.
Siden der har været mange, der har sagt, at vi alle har ansvaret for at sætte det der tinglysningssystem i gang, vil jeg sige, at det jo er korrekt, i den forstand at de allerfleste, tror jeg, synes, det er en god idé at få et digitalt tinglysningssystem.
Der er jo ingen, der mener, at den mere gammeldags metode, vi havde tidligere, var den ideelle metode.
Så det er ikke et spørgsmål om, om vi skulle have et digitalt tinglysningssystem eller ej; det er ikke det, vi diskuterer.
Det, vi diskuterer, er, om man kunne have forudset nogle af alle de vanskeligheder, der er opstået – og også forudset dem, i lyset af at vi jo har sat adskillige større systemer af digital art i gang i det offentlige.
Og jeg mener ikke, at det er første gang, vi har et problem, for at sige det pænt.
Jeg tror næsten, at der har været vanskeligheder i forbindelse med alle større systemer, vi har sat i gang.
Nogle er endda næsten aldrig kommet til at køre, og vi har måttet nedlægge nogle, fordi det ikke kunne lade sig gøre. Så det er i lyset af de erfaringer, at vi selvfølgelig alle sammen må spørge: Kunne det her have været forudset på et tidligere tidspunkt?
Og det mener jeg godt at det kunne.
Altså, allerede i aktstykket af 29. juni og tidligere har man en eller anden forventning om, at det her system allerede skulle være klar i 2008.
Så må man sige, at når vi står her og ikke har et færdigkørende system, kunne man måske godt have været lidt mere forudseende på det her område.
Og netop når der er tale om højrisikoprojekter, betyder det jo, at der skal sættes ekstra ind – ikke, at der skal gøres mindre.
Min gode sammenligning, selv om jeg godt er klar over, at det kræver, at man sådan lige frigør sig lidt, er jo atomkraftværker.
Når der ikke er sket mere i forbindelse med atomkraftværker, er det jo selvfølgelig, fordi alle har erkendt, at det er et højrisikoprojekt – nogle af os kan ikke lide det, men det er en anden snak – og så sætter man ekstraordinære ressourcer ind på, at der ikke skal ske noget, og derfor går det ofte godt.
Spørgsmålet er, om man her, når man har vidst, at det var et højrisikoprojekt, så i tilstrækkeligt omfang har sat de nødvendige ressourcer ind på et tilstrækkelig tidligt tidspunkt.
Og det mener mit parti ikke er sket.
Man burde have kunnet forudse på et tidligere tidspunkt, end man har gjort – ikke nødvendigvis, da man satte det hele i gang – at det her ikke ville kunne køre.
Derfor burde man, allerede inden sagsbunkerne opstod, sådan at de ikke var kommet til at opstå, have sat de der mennesker ind, så de kunne have klaret det, også inden for normale arbejdstider.
Det er det, der menes med at sætte ressourcer af til et højrisikoprojekt, så man ikke får afskediget alle medarbejderne på en sådan måde, at man ikke kan gennemføre det.
I et af aktstykkerne står der noget om en forsinkelse på en måned, fordi en central medarbejder er gået over til en anden arbejdsgiver.
Det er jo næsten patetisk at læse sådan et aktstykke efterfølgende – ved at bare en central medarbejder går ud af det, opstår der en forsinkelse på en måned i sådan et kæmpe projekt.
Og det burde – om ikke andet så på det tidspunkt – have fået nogle alarmklokker til at ringe.