Morten Bødskov (S), 2012-11-22:
Tak for det, formand.
Og tak til alle ordførerne for den meget positive modtagelse af lovforslaget her.
Virkeligheden er jo den, at når køretøjer havarerer på vores motorveje eller motortrafikveje, og, som det jo har været fremme, derfor er nødt til at standse i nødsporet eller rabatten, er udgangspunktet, at efter færdselsloven skal køretøjet fjernes snarest muligt.
Sådan skal det selvfølgelig også fortsat være.
Den hurtigste måde at få et køretøj fjernet på vil selvfølgelig afhænge af situationen.
Det kan i nogle tilfælde vise sig at være hurtigst at foretage en mindre reparation af det havarerede køretøj på stedet.
I andre tilfælde vil det være hurtigst at tilkalde en vogn, der kan bugsere køretøjet væk.
Arbejdet – og det er det centrale i forslaget – med enten at foretage reparation på stedet eller at bugsere havarerede køretøjer væk udføres jo som udgangspunkt, som vi ved, af professionelle autohjælpsvirksomheder.
Det er forbundet – det er jeg glad for at alle erkender – med en ikke ubetydelig fare.
Det er det, der er årsagen til lovforslaget.
Jeg er helt sikker på, at de fleste sagtens kan forestille sig, at det også kan være ganske ubehageligt at stå og udføre den slags arbejde i nødsporet på f.eks. en motorvej.
Derfor er jeg glad for, at alle ordførerne anerkender, at med lovforslaget kan vi øge sikkerheden for mekanikere og andre servicemedarbejdere i de her situationer.
Jeg takker for bemærkningerne.
Lovforslaget er refereret af samtlige ordførere, så det føler jeg ikke nogen grund til at gentage, men jeg vil selvfølgelig sige, at vi stiller os til rådighed i Retsudvalget i den videre behandling med besvarelse af spørgsmål.
Tak, formand.
Med beslutningsforslaget pålægges regeringen i indeværende folketingsår at gennemføre de fornødne ændringer af lovgivningen, der forbedrer retsstillingen for ofre for grovere volds- og sædelighedsforbrydelser, der er begået i udlandet mod danske statsborgere med bopæl i Danmark.
Regeringen pålægges endvidere at gennemføre ændringer af lovgivningen, der medfører, at disse ofre sikres erstatning på lige fod med ofre for grovere volds- og sædelighedsforbrydelser begået i Danmark.
Det er et vigtigt emne, som forslagsstillerne med beslutningsforslaget sætter på Folketingets dagsorden i dag.
I den nuværende regering er vi meget optaget af at hjælpe ofre for kriminalitet gennem konkrete initiativer.
Regeringen offentliggjorde derfor i juni måned i år sin offerpakke, som er blevet til i et tæt samarbejde med Enhedslisten.
Offerpakken skal sikre, at ofre for kriminalitet får mere hjælp og får en bedre behandling i retssystemet.
Offerpakken består af tre tiltag.
For det første vil vi etablere en offerfond.
Fonden skal opkræve penge fra gerningsmænd, og de penge skal anvendes på initiativer, der hjælper ofre for kriminalitet videre i tilværelsen.
Det gælder ikke mindst ofre for volds- og sædelighedsforbrydelser.
Ofre, der ønsker det, skal fremover modtage en underretning, hvis deres gerningsmand under afsoning optræder som central person i et tv-program.
For det tredje er det vores ønske, at offerets version af sagen kommer mere i centrum i retssager.
Derfor vil jeg bede Strafferetsplejeudvalget udarbejde forslag til en sådan ny model for afvikling af straffesager, hvor altså hensynet til ofrene i højere grad kommer i centrum i retssalene, og redegøre for konsekvenserne heraf.
Jeg mener, at vi med disse initiativer tager et stort skridt for at styrke indsatsen over for ofre for forbrydelser.
Det lovforslag, som skal til for at etablere offerfonden og udvide informationspligten, vil jeg fremsætte i den samling, vi er i gang med nu, og jeg håber, at der vil være bred politisk opbakning til forslaget.
Ud over de konkrete tiltag, som regeringen i samarbejde med Enhedslisten allerede har spillet ud med, er vi selvfølgelig altid åbne over for at diskutere yderligere initiativer, som kan gavne ofre for forbrydelser.
Hvis jeg skal knytte et par kommentarer til de tiltag, som forslagsstillerne efterspørger, kan jeg begynde med den første del af forslaget, der handler om initiativer, der skal forbedre retsstillingen for ofre for grovere volds- og sædelighedsforbrydelser, der er begået i udlandet.
Jeg har ligesom forslagsstillerne – og det er der ingen grund til at skjule for nogen af os overhovedet – stor forståelse for, at man som offer kan føle sig ekstra udsat og utryg, når man er blevet udsat for en lovovertrædelse i udlandet og skal henvende sig til udenlandske myndigheder.
Heldigvis er det da også allerede sådan, at de danske myndigheder hjælper den slags ofre.
Hvis dansk politi modtager en anmeldelse om et groft strafbart forhold, der er begået i udlandet, hjælper politiet med at videregive anmeldelse til de rette udenlandske myndigheder.
Tilsvarende hjælper det danske Erstatningsnævn med at indsende en ansøgning til de rette udenlandske myndigheder om offererstatning.
Landets politi vejleder i øvrigt offeret om mulighederne for at få beskikket en dansk bistandsadvokat.
Det er dog vigtigt for mig at understrege, at eftersom gerningsmand, vidner og bevismateriale jo typisk befinder sig i det land, hvor lovovertrædelsen er begået, vil efterforskningen og strafforfølgelsen naturligvis som alt overvejende hovedregel skulle gennemføres i netop dette land.
Dansk politi hverken kan eller skal stå for efterforskningen af udenlandske sager i andre lande.
Det er endvidere reglerne i gerningslandet, der gælder ved behandlingen af den udenlandske sag.
De danske myndigheder har derfor ikke indflydelse på, hvordan de udenlandske myndigheder vælger at tilrettelægge deres efterforskning og den eventuelle straffesag, ligesom de udenlandske myndigheder jo heller ikke bestemmer, hvordan vi her i landet behandler sådanne sager.
Jeg tror, at forslagsstillerne vil være enige med mig i, at vi også her i landet nødig vil have andre landes myndigheder til at blande sig i, hvordan politiet, anklagemyndigheden og domstolene tilrettelægger og afgør straffesager i Danmark.
Men når det er sagt, vil jeg sige, at både politiet og anklagemyndigheden rent faktisk yder en stor indsats, der rækker ud over den hjælp, jeg allerede har været inde på, for at hjælpe ofre for forbrydelser i udlandet inden for de rammer, der er til stede.
Det tror jeg også at forslagsstillerne vil være enige med mig i, hvis de har læst den udtalelse, som Rigsadvokaten har afgivet til brug for min besvarelse af 12. november i år af spørgsmål nr. 210 fra Folketingets Retsudvalg.
Som det bl.a. fremgår af udtalelsen, har dansk politi og anklagemyndighed i flere tilfælde bistået danske ofre og deres bistandsadvokater med at etablere kontakt til myndighederne i det land, hvor lovovertrædelsen er begået, og med at tilvejebringe oplysninger om sagens status m.v.
Det illustreres f.eks. af den konkrete sag, som jeg gætter på har givet anledning til beslutningsforslaget, og hvor det fremgår af udtalelsen, at Nordsjællands Politi har ydet betydelig bistand til forurettede og dennes bistandsadvokat.
Når jeg ikke desto mindre nævner de rammer, der er til stede, handler det naturligvis om, at vi her har at gøre med grænseoverskridende kriminalitet.
Jeg er i forlængelse heraf nødt til at sige, at det ikke står mig helt klart, hvad det er for nogle initiativer, som forslagsstillerne mere konkret tænker på at der skal gennemføres i dansk lovgivning, for det fremgår jo faktisk ikke af beslutningsforslaget eller dets begrundelse.
I alle tilfælde er det efter min mening fornuftigt at få et overblik over, hvad det konkret er, ofrene og deres bistandsadvokater efterspørger i denne type af sager, før man slår ud med armene og konkluderer, at lovgivningen skal ændres.
Derfor har jeg bedt Rigsadvokaten om sammen med Rigspolitiet at tage initiativ til et møde med bl.a. repræsentanter for bistandsadvokaterne og Udenrigsministeriet.
Jeg håber bl.a., at et sådant møde vil kunne være med til at få ryddet nogle af de misforståelser af vejen, som jeg tror der hersker på dette område.
Med den anden del af beslutningsforslaget ønsker forslagsstillerne, at ofre for grovere volds- og sædelighedsforbrydelser begået i udlandet skal tildeles erstatning på lige fod med ofre for lignende forbrydelser begået i Danmark.
Det kan umiddelbart lyde som en besnærende tanke, men er altså ikke en, regeringen kan støtte.
Jeg vil i den forbindelse godt minde om, hvad den danske ordning rent faktisk bygger på.
For det første skal der være et erstatningsgrundlag.
Afgørelse efter offererstatningsloven træffes af Erstatningsnævnet, som foretager en vurdering af den enkelte ansøgning med henblik på at fastslå, om der i den konkrete sag er et sådant grundlag.
Nævnets vurdering er grundlaget for erstatning og beror hovedsagelig på de oplysninger, som politiet tilvejebringer under den indledende efterforskning.
Eftersom efterforskningen og senere strafforfølgningen i udenlandske sager gennemføres i det pågældende gerningsland, vil det i mange tilfælde formentlig være umuligt at få afklaret, om der i den konkrete sag er et erstatningsgrundlag efter de danske regler om offererstatning.
For det andet bygger ordningen på, at offerets krav på erstatning retter sig mod gerningsmanden.
Staten yder som bekendt erstatning og godtgørelse efter reglerne i offererstatningsloven til personer, der har været udsat for en overtrædelse af bl.a. straffeloven, i det omfang skaden ikke godtgøres af gerningsmanden eller en forsikring eller lignende.
I sager begået i udlandet vil det ofte være yderst vanskeligt, hvis ikke umuligt, for den danske stat efterfølgende at inddrive kravet hos den pågældende gerningsmand.
Sagen er altså, at det i udenlandske sager for det første vil være meget vanskeligt at afgøre, om offeret har krav på erstatning, og for det andet også meget usikkert, om den danske stat vil kunne få beløbet tilbage fra gerningsmanden.
Det er for mig at se væsentlige indvendinger imod forslagsstillernes tanker på dette punkt.
Jeg vil i øvrigt tilføje, at der efter den nugældende ordning er mulighed for, at der i helt særlige tilfælde kan ydes erstatning til et offer, som har været udsat for en forbrydelse i udlandet, når offeret har bopæl i Danmark, dansk indfødsret eller gør tjeneste for den danske udenrigsrepræsentation.
Baggrunden for, at der er tale om en snæver undtagelse, er, at det i andre sager, som ikke har fundet sted i et sådant lukket miljø – som jeg tidligere har været inde på – vil være meget vanskeligt at afgøre, om der er et erstatningsgrundlag.
Og det vil også være meget vanskeligt at inddrive kravet om erstatning hos gerningsmanden, som jeg sagde tidligere.
Jeg mener derfor, at det giver god mening at stille krav om, at ydelse af erstatning for skader forvoldt i udlandet forudsætter, at forbrydelsen har en vis nærmere tilknytning til Danmark, og jeg mener derfor ikke, at der bør foretages ændringer af reglerne på dette område.
Som jeg allerede har været inde på, hjælper Erstatningsnævnet med at videresende erstatningsansøgninger til de rette myndigheder i EU.
Afslutningsvis vil jeg sige, at jeg ser frem til behandlingen af initiativerne i regeringens offerpakke, som jeg tror på vil gøre mere for ofrene.
Som jeg sagde indledningsvis, håber jeg for mit vedkommende, at det lovforslag, som vi fremsætter, vil nyde bred opbakning i Folketinget.
Jeg kan i hvert fald sige med hensyn til dette beslutningsforslag, at der knytter sig en hel række vanskeligheder til det, og regeringen kan på den baggrund ikke støtte beslutningsforslaget.