runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Per Kaalund (S), 2007-05-15:
Nu er det således, at der er omkring 30.000 militære i NATO-opgaven.
Danmark vil nå op på omkring 640, og der kører jo en sideløbende operation, som er styret af amerikanerne, Enduring Freedom, hvor der er omkring 10.000 fortrinsvis amerikanske militære med, og de har selvfølgelig nogle forskellige tilgange til det.
Jeg har netop i ordførertalen påpeget, at en af de ting, man må kigge på, er de såkaldte luftstøtteoperationer.
Vi mener, at man skal være meget omhyggelige, før man kalder på luftstøt teoperationer, først og fremmest fordi Taleban jo i høj grad blander sig med civilbefolkningen.
Derfor er det næsten uundgåeligt med civile tab, hvis der er luftstøtteoperationer.
Det må altså være en afvejning, som vi mener man skal være meget omhyggelig med.
Nu refererer hr. Rune Lund bredt mange kilder, og jeg tror også, at der er mange kilder, som kan give positive tal, og jeg synes, at man skal hæfte sig ved de opgørelser, der findes i regeringens redegørelser om indsatsen i Afghanistan med de forbedringer, der trods alt er sket med hensyn til skolegang og med hensyn til sanitære forhold, sundhedsforhold, vaccinationsprogrammer osv. Så der er givet fremskridt.
Rune Lund (EL), 2007-05-15:
Jeg tror ikke, hr. Martin Henriksen har forstået princippet i den åbne koordineringsmetode, som er et mellemstatsligt samarbejde.
Det er simpelt hen et ganske almindeligt mellemstatsligt samarbejde.
Det handler ikke om EU-superstats-konstruktionen.
I det mellemstatslige samarbejde vedtager man i dag en masse tåbelige ting, som ligger lige i forlængelse af den politik, som regeringen og Dansk Folkeparti fører.
Dansk Folkeparti har jo også været med til at forringe efterlønsordningen her i Danmark sidste sommer inden sommerferien – noget, som EU jo faktisk roser den danske regering og dermed også Dansk Folkeparti for.
Vi i Enhedslisten siger, at når man nu arbejder på den måde og arbejder med den strategi, så lad os da proppe noget fornuftigt indhold i den.
Det er jo der, vi har et problem i dag.
Formen for samarbejde er demokratisk, samarbejdet er mellemstatsligt, men indholdet i det er højreorienteret.
Det er en nedskæringsdagsorden, som ligger i forlængelse af regeringens og Dansk Folkepartis politik, og det er indholdet, vi skal have ændret.
Martin Henriksen (DF), 2007-05-15:
Jeg kan være enig i meget af det, nemlig at den måde, som man tilrettelægger Lissabonstrategien på i dag, egentlig er en fornuftig måde at gøre det på, og at det netop er ligeværdige partnere, der går ind til de her drøftelser.
Men pointen er vel egentlig, at når det nu foregår i det system, som det nu engang foregår i – sympatisk eller ikke sympatisk – så bliver det jo brugt som en løftestang til at få noget EU-politik gennemført i medlemslandene.
Hvis man nu forestillede sig, at man gik ind på den politik, som Enhedslisten ønsker skal indgå i Lissabonstrategien, ville det jo også et eller andet sted blive brugt som en løftestang af EU-systemet til over tid at gå ind og lovgive, og så bliver det netop sådan noget som hr. Rune Lund frygter, netop domstolsafgørelser og flertalsafgørelser.
Så er det et eller andet sted ikke problematisk, at man rent faktisk siger, at EU skal tage sig af det her?
Burde man ikke hellere sige, at det her sådan set er op til de enkelte medlemslande og så lade det være holdningen og lade den holdning klart skinne igennem?
Rune Lund (EL), 2007-05-15:
Nej, det er det ikke, hvis hr. Martin Henriksen forstår det på den måde, som jeg også nævnte i min ordførertale, at det her skal gennemføres med flertalsafgørelser og med domstolsprøvelse i forlængelse af flertalsafgørelser.
Det er jo netop opbygningen af superstaten.
Den måde, som Lissabonstrategien fungerer på i dag, er ved den åbne koordineringsmetode.
Det er et mellemstatsligt samarbejde uden flertalsafgørelser, uden domstolskontrol, hvilket ikke er EU’s superstatskonstruktion.
Det handler om, at lande på lige fod mødes, og så snakker de om, i hvilken retning de ønsker at vores samfund skal udvikle sig i de kommende år.
Den slags diskussioner synes vi i Enhedslisten er fornuftige, og formen for samarbejdet synes vi faktisk er demokratisk, men vi er meget utilfredse med indholdet.
Når det her mellemstatslige samarbejde foregår i tråd med Lissabonstrategien og man så samtidig arbejder ud fra en politik, som handler om privatiseringer, som handler om nedskæringer, som handler om at forringe velfærdssamfundet, ikke bare i Danmark, men i hele EU, siger vi: Hvorfor ikke lave et andet indhold, når nu der er noget at kæmpe for der?
Martin Henriksen (DF), 2007-05-15:
Jeg kan, sådan som jeg forstod hr. Rune Lund, godt være enig i, at noget af det her i Lissabonstrategien en gang imellem måske kan være noget bøvlet noget at beskæftige sig med.
Men jeg kunne egentlig godt tænke mig at høre med hensyn det her forslag til vedtagelse, som Enhedslisten har fremsat: Jeg har forstået Enhedslistens EU-politik sådan, at vi skal have mindre EU, men sådan som jeg læser det her forslag til vedtagelse, er der jo rent faktisk tale om mere EU, bare sådan på en mere social måde.
Det kan være en nok så sympatisk tanke, men det burde vel være de andre medlemslande, der så at sige afgjorde det i deres nationale parlamenter.
Så hvordan skal det her forslag til vedtagelse forstås?
Er det et udtryk for, at Enhedslisten nu mener, at EU skal tage sig af områder som uddannelse, social sikring osv.?
Thor Pedersen (V), 2007-05-15:
Hvis ikke man kendte sammensætningen og de politiske standpunkter, man i forvejen har i forskellige partier, så kunne man blive overrasket over forespørgslen.
Men jeg er for så vidt ikke overrasket over, at hr. Rune Lund ikke mener, at Det Europæiske Fællesskab og det åbne marked er et bidrag til at sikre konkurrence, og i øvrigt at det, der så ligger i Lissabonstrategien, ikke er med til at sikre grundlaget for et velfærdssamfund.
Se, regeringens synspunkt er jo, at Lissabonstrategien lige præcis er med til at sikre det velfærdssamfund, som vi kender i Danmark, og det er det bidrag, som vi i Fællesskabet kan hjælpe hinanden med i det europæiske samarbejde.
Der er således ikke tale om at tvinge Danmark f.eks. til at ændre på det danske velfærdssystem, og f.eks. kan jeg jo nævne, at den danske flexicuritymodel i stigende grad fremhæves som eksempel til efterfølgelse for de andre medlemslande.
Men jeg vil lige komme med et par enkelte ord om selve strategiens indhold.
Lissabonstrategien blev jo – kan man sige – skudt i gang i år 2000, og frem til 2007 er fire hovedprioriteter defineret, som ligger i god forlængelse af den danske regerings indsatsområder.
Det er for det første større investeringer i viden og i innovation; dernæst at frigøre forretningsmulighederne navnlig for små og mellemstore virksomheder; at sikre et dygtigt arbejdsmarked, der er baseret på flexicurity; og endelig målsætningen om at forbedre energiforsyningen og bekæmpe klimaændringer.
Selvfølgelig kan det siges, at man har et debattema, der siger: Gør medlemslandene så nok for at efterleve strategiens målsætninger og anbefalinger?
Men Kommissionens seneste evalueringsrapport fra december sidste år anfører, at strategien er begyndt at fungere.
Hvad angår Danmark og efterlevelsesstrategien, så kan vi henvise til Danmarks nationale reformprogram fra 2005 og sidste års fremskridtsrapport.
Kommissionens sidste vurdering af Danmarks reformarbejde var positiv.
Der var ros til vores danske flexicuritymodel, der var ros til indsatsen for at øge arbejdsstyrken på lang sigt og arbejdet med at sikre langsigtet økonomisk holdbarhed og dermed muligheden for at bevare de nuværende velfærdsgoder.
Og det betyder jo, at velfærdsaftalen og globaliseringsstrategien, som er baseret på et meget bredt flertal her i Folketinget – 158 mandater ud af 179 – er eksempler på danske indsatser, der falder inden for de indsatsområder, som Lissabonstrategien især sætter fokus på.
Hvis man skal videre herfra, vil jeg med formandens godkendelse give ordet videre til beskæftigelsesministeren, der kan redegøre nær mere for Lissabonstrategiens betydning for beskæftigelsesområdet.
Rune Lund (EL), 2007-05-15:
Den forespørgsel, som vi skal diskutere her i dag, handler om EU’s såkaldte Lissabonstrategi, som frem til år 2010 skulle gøre EU til den mest konkurrencedygtige økonomi på kloden.
Med fokus på den frie konkurrence, med konkurrencen i centrum, har EU’s stats- og regeringsledere løbende drøftet EU’s økonomiske, miljømæssige og sociale dimensioner.
Og uanset at det har haltet med at gennemføre strategien, og uanset om man i 2005 valgte at give strategien en ny indpakning, ved at den nu skulle fokusere mere på vækst og jobskabelse, så er det tydeligt, at konkurrencen og dermed det højreorienterede, liberalistiske, ideologiske projekt fortsat står centralt for Lissabonstrategien.
Det ideologiske grundlag for Lissabonstrategien er helt klart, selv om der bestemt også er gode elementer i Lissabonstrategien.
Det ideologiske fundament består i, at gunstigere forhold for virksomheder skal laves ved at fjerne besværlige regler på arbejdsmarkedet og på det sociale område, og konkurrenceevnen skal styrkes derved.
Det er metoden til at styrke beskæftigelsen og den sociale dimension, en fejlagtig metode.
Man kunne nærmest kalde det for en strategi for den sociale uligheds dynamik.
I Enhedslisten har vi det sådan, at forringelser af velfærd, af arbejdernes rettigheder og en øget satsning på markedet er en model, der ligger meget fjernt fra ideen om at sikre social lighed og sikre solidaritet, ikke bare i Danmark, men i hele EU og hele Europa for den sags skyld.
Og det har da også været baggrunden for, at Lissabonstrategien har ligget som en slags tåge hen over de mange sociale protester, vi har set i Europa de seneste år.
Det drejer sig både om den tyske reform af velfærden, som blev kaldt Hartz IV, som indebar mange forringelser.
Det handler om fagforeninger og forskellige bevægelsers kamp mod EU’s servicedirektiv, som også førte til forringelser, også i den lightudgave det er vedtaget i, og det handler om franske unges modstand mod reformen CPE, og også senest vores hjemlige protester, som vi så ved forældre- og pædagogstrejker i efteråret sidste år.
Alle disse protester, alle disse forringelser af velfærden, som vi ser ikke bare i Europa, men også her i Danmark, har en overordnet ideologisk paraply i EU, som er Lissabonstrategien, og derfor har vi i Enhedslisten taget initiativ til at få den her debat om Lissabonstrategien i EU for at få en diskussion på et mere overordnet plan i forhold til, hvad det er for en slags EU, hvad det er for en slags Europa, vi ønsker.
Er det liberalisternes Europa, er det markedskræfternes Europa, eller er det et socialt Europa, som vi ønsker?
Det er det, som debatten handler om i dag.
Besvarelse
Jørgen Arbo-Bæhr (EL), 2007-05-15:
Ved hjælp af den personlige assistent kan denne Jacob altså fastholde sit job og arbejde på fuld tid.
Det er et godt eksempel.
Det er et eksempel fra den virkelige verden.
Problemet er bare, at lovforslagets definition, at man skal have en varig og betydelig funktionsnedsættelse, lige præcis udelukker denne Jacob fra at få en personlig assistance, fordi hans stressbetingede angstneurose jo netop ikke er varig. Regeringen og folketingsflertallet har så forsøgt at løse problemet ved at lave en forsøgsordning, men giver det nogen som helst garanti for, at denne eller andre lignende personer får den hjælp, de har brug for?
Svaret er nej.
Derfor har Enhedslisten for at rette op på regeringens forsømmeligheder stillet det ændringsforslag, der betyder, at også folk, der har en midlertidig betydelig funktionsnedsættelse, kan få hjælp efter loven.
Enhedslisten har stillet ændringsforslag til dette lovforslag.
Og det har vi gjort, fordi vi egentlig har den mening, at det som minimum kan forlanges af den siddende regering og af Folketinget, at man lever op til sine egne ambitioner om at skabe et mangfoldigt arbejdsmarked med plads til alle.
Det lever det her lovforslag ikke op til.
F.eks. er det sådan, at baggrunden for lovforslaget er regeringens oplæg om »Nye veje til arbejde«.
I det oplæg opregnes en række eksempler på nogle handicap og på, hvad det er for nogle mennesker, som man med det her lovforslag gerne vil hjælpe i gang og sikre en plads på arbejdsmarkedet.
Et konkret eksempel fra »Nye veje til arbejde«, og jeg citerer fra det konkrete eksempel, der handler om Jacob: »Jacob er uddannet lærer og underviser på en uddannelsesinstitution.
Jacob har pådraget sig en angstneurose på grund af stress.
Det bevirker, at Jacob har svært ved at klare alle de arbejdsfunktioner, der er relateret til det at undervise.
På den ene side kan Jacob sagtens undervise, men på den anden side har han svært ved helt at overskue undervisningen, idet han har svært ved at planlægge og tilrettelægge sin undervisning.
En personlig assistent vil her kunne assistere Jacob med de arbejdsfunktioner, som han har svært ved at udføre.«
»Arbejdsformidlingen bevilliger Jacob fem timers personlig assistance om ugen.«
Lars Barfoed (KF), 2007-05-15:
Nu må jeg for det første sige, at der jo ingen steder i Lissabonstrategien står noget om, at noget land skal forringe nogen som helst sociale standarder – overhovedet ikke.
Danmark kan have lige præcis den sociale standard, som vi selv ønsker, netop fordi det er den åbne koordinationsmetode.
Så der er jo ikke noget som helst, der bliver presset ned over nogen overhovedet.
Der bliver harceleret lidt over virksomhederne, der tjener penge, så jeg vil gerne spørge, om hr. Rune Lund ikke er enig med mig i, at det afgørende for velfærden for borgerne i Europa er, at der er private virksomheder i Europa, der tjener en hel masse penge, og jo flere penge de tjener, jo bedre.
Rune Lund (EL), 2007-05-15:
Det er ikke kun det, at store virksomheder tjener penge, der er afgørende for velfærden i Europa.
Det er faktisk noget mere komplekst.
Lissabonstrategien, som den foreligger nu, undergraver altså visionen om et velfærdssamfund a la den model, som man har set i f.eks. Norden, herunder også i Danmark.
Nu siger hr. Lars Barfoed, at ingen af de velfærdsnedskæringer, der sker, har noget at gøre med Lissabonstrategien.
Men i slutningen af januar i år kom Kommissionen jo bl.a. med en evaluering af, hvordan det gik med Lissabonstrategien i Danmark, og i den evaluering, som vi behandlede i Folketingets Europaudvalg, kan jeg da bare konstatere at man roste velfærdsforliget utrolig meget, og herunder også at efterlønsalderen er blevet sat op, hvilket er en klar velfærdsforringelse og en helt forkert vej at gå, hvis man – ikke bare i Danmark, men også i andre lande i Europa – vil have en velfærdsstat, som kommer almindelige mennesker til gavn.
Skaber man den ved at skære ned på offentlige ydelser såsom efterlønnen?
Eller skaber man den ved rent faktisk at forbedre de sociale ydelser?
Skaber man den ved rent faktisk at give folk en gulerod til f.eks. at fortsætte længere på arbejdsmarkedet uden at piske dem med en forringet efterlønsordning?
Der må jeg bare konstatere, at der er fin overensstemmelse mellem det, Det Konservative Folkeparti mener, og det, som fremgår af EU’s Lissabonstrategi, nemlig en højreorienteret velfærdsdagsorden, som handler om at skære ned på velfærden, som handler om at give pisk.
Ulrik Kragh (V), 2007-05-15:
Nu vil jeg ikke foruddiskontere en hypotetisk diskussion, i og med at vi ikke kender dommen, som kan have indflydelse på det her.
Men det, som jeg synes er relevant at sige om hr. Morten Messerschmidts kommentarer til mig, er, at det lyder, som om arbejdsmarkedets parter er utrolig kede af de initiativer, der tages på EU-plan.
Sådan oplever jeg det egentlig ikke.
Jeg oplever, at arbejdsmarkedets parter synes, at det sådan set på mange måder er udmærket, at de lønmodtagerbeskyttelsesvilkår og de konkurrencevilkår, der er i Europa, er nogle, der bliver gældende for alle de konkurrenter, man har at arbejde med i det indre marked.
Det er sådan set den situation, som jeg synes er udmærket.
Og det, at vi har et fællesskab her, hvor vi sikrer os, at der er ens konkurrencevil kår, således at lønmodtagere i Danmark har de samme vilkår som lønmodtagere andre steder og erhvervslivet har de samme muligheder i det indre marked, er sådan set gunstigt for dansk erhvervsliv.
Morten Messerschmidt (UFG), 2007-05-15:
Jeg antager, at ordføreren er bekendt med, at meget store dele af de overenskomster, som indgås i en række sektorer, jo rent faktisk er implementeringer af direktiver og forordninger fra EU’s side, og at man allerede derfor har en lovmæssig regulering fra EU’s side af de danske overenskomster, og at EU på den måde sådan set groft og vedvarende overtræder det princip, som jeg er fuldstændig enig med ordføreren i, nemlig at det skal være arbejdsmarkedets parter, der aftaler sig frem og tilbage.
Nu hørte jeg også, at ordføreren talte om det her sikkerhedsnet, og det er klart, at forudsætningen for, at man har et ordentligt sikkerhedsnet, jo er, at man har mulighed for at indkræve nogle penge, sådan at man kan skabe den økonomiske sikkerhed.
Der vil jeg gerne spørge ordføreren, om ikke han er enig i, at der i øjeblikket er en meget uheldig udvikling i EU-systemet, hvor man æder sig tættere og tættere ind på skattesystemerne.
Vi har lige for ikke ret lang tid siden fået afgørelsen om den danske pensionsbeskatningsordning, lige så vel som vi har om bilbeskatning, og er det ikke et problem, at EU æder sig ind på skatteudskrivningsområdet?
Ulrik Kragh (V), 2007-05-15:
Det tillader tiden ikke at lave et længere skoleridt i.
Det, der er Venstres indstilling til det her, er, at vi synes, at det, at arbejdsmarkedets parter aftaler overenskomstforholdene, og det, at vi laver en så minimal implementering som overhovedet muligt lovgivningsmæssigt og lader arbejdsmarkedets parter integrere de ting, der kommer fra EU, er den helt rigtige model, og det kæmper vi med næb og kløer for alle steder, hvor det overhovedet er muligt.
Så hvis det er sådan, at der kommer en afgørelse på et eller andet tidspunkt, som er i konflikt med det, vil vi selvfølgelig fra Venstres side lægge op til, at vi fra dansk side gør så meget som muligt for at sikre, at den danske model kan fortsætte.
Morten Messerschmidt (UFG), 2007-05-15:
Jeg noterede mig, at ordføreren jo talte meget varmt om flexicuritymodellen.
Og jeg kunne godt tænke mig, om ordføreren ville gøre sig nogle overvejelser om, hvad den sag, der i øjeblikket verserer ved EF-Domstolen, som går under navnet Vaxholmsagen, vil betyde for den danske flexicuritymodel og for hele den overenskomstmodel, som vi har i Norden.
Det er jo sådan, at hele forudsætningen for den flexicurity og fleksibilitet, der gør sig gældende i de nordiske lande, jo netop er, at man aftaler sig til de regler, der ligger til grund for arbejdsmarkedets forhold, og ikke har lovgivning om det.
Ordføreren ved naturligvis, at Vaxholmsagen netop handler om, hvorvidt andre landes serviceudøvere i de nordiske lande skal overholde de overenskomster.
Derfor er det en decideret bombe under hele overenskomstmodellen.
Der vil jeg gerne høre, når nu ordføreren taler så varmt om flexicurity, om han ikke vil gøre sig nogle overvejelser netop om, hvad den her dom kan komme til at betyde.
Ulrik Kragh (V), 2007-05-15:
Jamen det er det jo lige netop i Danmark.
Hvis det er sådan, vi ser på, at der er kommet i størrelsesordenen 60.000-65.000 flere i beskæftigelse i Danmark i dag, end der var for ganske få år siden, er det jo netop et udtryk for, at vi fra dansk side kæmper for at sikre, at vi har en situation, hvor mennesker kan bevæge sig derhen, hvor der er brug for deres arbejdskraft.
Jeg forstår ikke, at Enhedslisten synes, at det er utrolig relevant at have en tryghedsaftale, der siger, at man ikke kan fyres fra sin arbejdsplads i de næste 3 år, hvis det er sådan, at der ikke er brug for den type arbejde.
Det er falsk sikkerhed, Enhedslisten prøver at indgyde, og det er den fuldstændig sikre, visse vej mod et samfund, der ikke har råd til at have en ordentlig velfærd.
Derfor skal man i stedet for at hænge fast i den gamle planøkonomiske model, hvor man kan styre alting, uanset om der er brug for det eller ej, prøve at kigge på: Hvilke muligheder har vi i den globaliserede verden?
Og der er flexicuritymodellen, hvor vi netop har det meget fleksible arbejdsmarked, der er hurtigt til at omstille sig, sammenholdt med, at man har trygheden, en rigtig god rollemodel for resten af Europa, og det er noget af det, Lissabonstrategien kan være med til at sikre at andre lande får syn for.
Jørgen Arbo-Bæhr (EL), 2007-05-15:
Det er øjensynligt svært sådan at holde benene helt nede på jorden på hr. Ulrik Kragh, men jeg vil prøve igen: Hele tiden er der i flexicurity noget, der hedder security.
Det er det, som bliver berømmet, det er vores høje dagpengeniveau ved arbejdsløshed.
Så er det bare, at hvad angår lige præcis det, der hedder den sociale sikkerhed, har det været fuldstændig kendetegnende, at det, der sker i landene, er, at den bliver ringere og ringere land for land, og fleksibiliten bliver højere og højere land for land.
Kan hr. Ulrik Kragh ikke se, at der måske er et eller andet, der kan sættes spørgsmålstegn ved?
Er flexicurity sådan et eller andet begreb, der er kommet fra oven, eller handler det i virkeligheden om, hvad det er for et samfund, vi vil strikke sammen, og om det skal være et, der er baseret på social sikkerhed, eller et, der er baseret på, at arbejdsgiverne kan skalte og valte med arbejdskraften?
Kan hr. Ulrik Kragh bare give mig et eksempel på, hvor det er gået i den modsatte retning?
Det var det, jeg efterlyste.
Ulrik Kragh (V), 2007-05-15:
Det er jo en interessant diskussion, om tryghed ligger i, at man kan fastholde et job, som ingen har brug for, eller om den ligger i, at man har mulighed for at agere på et arbejdsmarked, hvor der til stadighed udvikles masser af nye job, således at man, hvis det, man har lavet hidtil, ikke længere kan produceres konkurrencedygtigt i Europa, har muligheden for at få et andet job.
Jeg tror faktisk, at ægte tryghed går ud på, at der skabes mange nye arbejdspladser med nye produkter som følge af forskning og innovation, som gør, at man ikke skal leve af noget, som ingen har brug for og ingen har råd til at betale, og fordi det er noget, der i virkeligheden er brug for.
Og hele forskellen i tænkningen ligger jo nok i den måde, hvorpå vi fra dansk side bredt i Folketinget har valgt at sige: Vi vil satse på forskning og udvikling, vi vil satse på uddannelse, vi vil satse på efteruddannelse og jobrotation, således at vi sikrer os, at den danske arbejdsstyrke kan føle en ægte tryghed, fordi den kan så mange forskellige ting, at der er brug for den på arbejdsmarkedet, også selv om det, den laver lige her og nu, bliver udfaset, fordi der skabes så mange nye job.
Og det er måske lige netop det, hr. Jørgen Arbo-Bæhr skulle prøve at granske lidt i, hvis det er sådan, vi skulle finde et bedre velfærdssamfund.
Jørgen Arbo-Bæhr (EL), 2007-05-15:
Når nu vi snakker om planeten jorden, er det jo altid så slående, hvordan liberalister, herunder hr. Ulrik Kragh, har fundet på det her fantasti ske ord flexicurity, som om det var noget, der var givet af Gud foroven.
Jeg forstår godt en liberalists forkærlighed for sådan et ord, der udtrykker en sådan noget for noget-holdning.
Men jeg kunne egentlig godt tænke mig, hvis vi nu bevæger os ned i den europæiske virkelighed, at få hr. Ulrik Kragh til at give mig et eksempel på, at der i et eneste europæisk land er sket fremskridt med hensyn til den sociale sikkerhed eller sket fremskridt med hensyn til et forsvar mod for meget fleksibilitet.
Sådan som almindelig forbrugeroplysning kan jeg jo nævne: Er den sociale sikkerhed er blevet forringet?
Og øget fleksibilitet?
Frankrig, Italien, Portugal – bare for at nævne nogle eksempler.