runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Bertel Haarder (V), 2007-03-14:
Det er desværre fuldstændig rigtigt, at der findes steder i Danmark, hvor man ikke kan færdes med jødekalot.
Det er dybt beskæmmende og uacceptabelt, at det er sådan.
Så er spørgsmålet: Skal vi så til gengæld gøre det samme over for de intolerante og forbyde nogle, der tilhører deres religiøse gruppe, at gå med tørklæde?
Altså, skal vi gøre det samme ved nogle af deres trosfæller, som de gør ved nogle af de jødiske?
der er mit svar: Nej, det er det, vi ikke skal.
Det er derfor, jeg siger: Vi skal gengælde intolerancen med tolerancen og være stolte af, at vi ikke behandler muslimer i Danmark på samme måde, som kristne bliver behandlet i muslimske lande, og på samme måde, som visse muslimer behandler kristne og jøder i Danmark.
Det skal vi være stolte af.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Jeg tror ikke, det ville være klogt at følge den linje, der her beskrives.
Jeg tror, det kloge vil være at fortsætte med at gengælde intolerante holdninger med tolerance, at møde intolerante holdninger med stolthed over, at vi ikke behandler muslimer i Danmark på samme måde, som kristne bliver behandlet i muslimske lande.
I stedet for at prøve at gengælde skal vi møde intolerante holdninger med tolerance.
Mette Frederiksen (S), 2007-03-14:
Jeg rejser spørgsmålet her på en, synes jeg, efterhånden noget dyster baggrund.
For det, vi hører fra rigtig, rigtig mange kommuner og især fra sagsbehandlere, er, at der ikke er penge nok i de kommunale kasser til at foretage de anbringelser, der er behov for, af de mest udsatte børn og unge.
Det drejer sig både om, at der er børn, der ikke bliver anbragt, selv om de burde det, og at børn, der er anbragt uden for eget hjem, pludselig bliver hjemgivet af kommunen, fordi der ikke er ressourcer til at opretholde deres anbringelsesforløb.
Det er selvfølgelig på alle mulige måder både forkert og meget ulykkeligt for de børn, der ikke får den opbakning og den støtte, der skal til, for at de kan leve et godt liv.
Når vi rejser spørgsmålet i dag, er det, fordi den nye Egedal Kommune nu direkte tilkendegiver, at den i år 2007 ikke ønsker at anbringe flere børn.
Det synes vi er i modstrid med serviceloven, det synes ministeren ikke, og det har vi simpelt hen behov for at få uddybet her.
Eva Kjer Hansen (V), 2007-03-14:
Jeg skal svare på spørgsmålet, at der jo ikke er noget galt i, at en kommune i forbindelse med planlægningen af kommunens indsats opsætter nogle mål for, hvad man regner med det kommende års udgifter bliver.
Det er ikke i sig selv i strid med serviceloven.
Det afgørende er jo, at der er plads til at revidere målene, og at man, hvis det eksempelvis viser sig, at der er behov for at anbringe flere børn, end man umiddelbart havde regnet med, så justerer på det og selvfølgelig sørger for at iværksætte de foranstaltninger, der er behov for i forhold til børnenes situation.
Man må aldrig undlade at hjælpe et barn, der har brug for hjælp og støtte, og det gælder, uanset hvordan årets udgiftsramme ser ud.
Når Egedal Kommune som eksempel har opsat nogle mål, er der ikke noget som helst ulovligt i det.
Kommunen giver jo selv i samme forbindelse udtryk for, at man ikke må sylte sagerne, og at der skal følges op i forhold til den hjælp, børnene måtte have brug for.
Så i forhold til det skriftlige spørgsmål kan jeg sige, at jeg ikke har tænkt mig at foranstalte en undersøgelse af kommunens praksis.
Det helt afgørende er, at kommunen følger op på de mistanker, der måtte være, de underretninger, der kommer ind, og sørger for at lave en ordentlig undersøgelse af barnets forhold og foretage en konkret vurdering af, hvad det er for en hjælp og støtte, det pågældende barn har brug for.
Det ser jo også ud til, at kommunerne prioriterer de forebyggende foranstaltninger højere og sætter ind i forhold til det, og det er jo også fint, hvis det er udtryk for, at man forsøger at gribe tidligere ind eller forsøger med andre metoder med henblik på at sikre den rigtige og den bedste hjælp til barnet.
Det helt afgørende er, at man i hver enkelt situation konkret tager stilling til, hvad det er for en hjælp og støtte, barnet har brug for.
Mette Frederiksen (S), 2007-03-14:
Jeg vil tillade mig i al ydmyghed at mene, at ministeren så ikke forstår serviceloven godt nok.
For det er klart, at hvis vi på det sociale område tillader, at en kommune kan sige, at der i indeværende kalenderår skal anbringes 67 børn, 57 børn eller 97 børn – det er sådan set ligegyldigt – og ikke flere, og at det er underordnet, om f.eks. børnetallet er stigende i den pågældende kommune, så må ministeren jo erkende, at der ligger en ramme for den indsats, der skal foretages af den enkelte sagsbehandler.
Er ministeren virkelig enig med den pågældende kommunalpolitiker i, at det ikke er af det gode at anbringe børn?
Eva Kjer Hansen (V), 2007-03-14:
Nej, det er jeg ikke enig i.
Der er desværre situationer, hvor det er nødvendigt at anbringe børn og unge uden for hjemmet, og det vil der fortsat være.
Det afgørende for mig er, at man laver en ordentlig sagsbehandling, så man er sikker på, at man finder den bedste løsning for barnet fra starten af.
Det er jo derfor, vi har skærpet kravene til kommunernes indsats på området.
Det er derfor, vi har været rundt omkring alle de problemer, der har været på området, alle de fejl og mangler, og strammet op med hensyn til at sikre en bedre sagsbehandling.
Det er ikke til at komme uden om, at der er børn og unge, der har behov for at blive anbragt uden for hjemmet, men der er så andre situationer, hvor andre indsatser måske er den bedste løsning for barnet.
Det afgørende er, at man hver gang foretager en konkret vurdering af, hvad der vil være bedst for det pågældende barn.
Men det betyder så ikke, at der er noget galt i, at en kommune laver en ramme og har en forventning om, at det vil gå sådan, så længe kommunen er parat til at justere på de tal, man har sat op, alt efter hvad behovet måtte vise sig at være.
Mette Frederiksen (S), 2007-03-14:
Nu kan man vel knap nok kalde det en ramme, når man i en kommunalbestyrelse skriver direkte, at der kun skal anbringes 67 børn.
Det skal kommunerne jo ifølge den lovpligtige børnepolitik også have.
Man kan jo ikke kalde det en ramme så præcist og så konkret sige, at der skal anbringes 67 børn og ikke flere.
Er ministeren ikke alarmeret over, at det sker på samme tidspunkt, som der kommer en politisk udtalelse – som jeg så kan forstå at ministeren, og det vil jeg gerne understrege, heldigvis er imod – om, at det ikke er af det gode at anbringe børn?
Lugter det ikke langt væk af, at vi har at gøre med en kommune, der ikke ønsker at anbringe flere børn og derfor giver en meget præcis beskrivelse af, hvor mange børn der må anbringes, og hvor mange der i så fald ikke må?
Eva Kjer Hansen (V), 2007-03-14:
Jeg må gentage, at så firkantet er den reelle verden jo ikke.
Man kan udmærket opsætte nogle måltal.
Det afgørende er, at man er parat til at justere på de tal, når der viser sig at være et ændret behov.
Med hensyn til udviklingen i kommuner, og hvordan det går med indsatsen for børn og unge, er det jo netop sådan, at vi nu har sørget for meget mere nøje at kunne følge, hvad der rent faktisk sker, og hvad praksis er i kommunerne.
Der er jeg jo glad for, at der er en bred kreds af partier, der står bag anbringelsesreformen, hvor vi jo bl.a. nu også får en væsentlig bedre statistik for, hvordan det går med anbringelserne.
Vi har styrket Ankestyrelsens mulighed for at følge op på kommunernes praksis gennem det at lave praksisundersøgelser eller gennem det at optage sager af egen drift.
Det er jo netop for nøje at kunne følge med i udviklingen på området og også kunne hive fat i de kommuner, der eventuelt måtte svigte deres indsats.
Mette Frederiksen (S), 2007-03-14:
Jeg tror i virkeligheden, jeg vil hæfte mig ved det sidste, hvor ministeren siger, at vi skal kunne tage fat i de kommuner, der ikke lever op til deres forpligtelser, for det er der en række kommuner der ikke gør.
Vi har her at gøre med en konkret kommune, der siger direkte, at det ikke er godt at anbringe børn.
Det mener jeg er i modstrid med hele den anbringelsesreform, som et bredt politisk flertal i Folketinget har været enig om.
Derudover har Ankestyrelsens tal jo vist os, at hvad angår anbringelser for 2006, er der i mange af sagerne meget graverende fejl, og børnenes retssikkerhed er sat over styr.
Eva Kjer Hansen (V), 2007-03-14:
Politikere må gerne have en holdning til og mening om tingene, som man så kan være uenig eller enig i.
Det står sådan set politikerne frit for at tilkendegive deres synspunkter.
Hvad angår det, jeg får refereret i dag, er jeg ikke enig i de synspunkter, der er givet udtryk for.
Vi har strammet voldsomt op på kravene til kommunerne, og som tidligere nævnt følger vi nøje udviklingen på området.
Jeg har en klar forventning om, at det, vi så sidst i en undersøgelse, gående på at der var mange formelle fejl i sagsbehandlingen, bliver forbedret og ikke gentager sig fremover.
Det er rigtigt, at der nu er lavet en undersøgelse, som viser, at ikke alle kommunerne har fået lavet en sammenhængende børnepolitik, hvilket jo også er et initiativ gående på netop at få forbedret indsatsen fra kommunernes side.
Der har jeg nu skrevet til de kommuner, som mangler at gøre noget på det her område, at de har fået en måneds frist, og at sagerne ellers vil blive indbragt for tilsynsrådene.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Magnus Heunicke (S), 2007-03-14:
Vil ministeren uddybe, hvad ministeren mener med, at »en sådan bonus ikke er uproblematisk«, samt forklare, hvad regeringen konkret vil foretage sig i sagen vedrørende bonus til direktionen i Københavns Lufthavne, hvor staten ejer 33,8 pct. af aktiekapitalen?«
Spørgsmålet handler i al sin enkelhed om ét begreb, nemlig griskhed – griskhed, som vi har været vidne til, ved at topchefer i det private erhvervsliv har kunnet få millionbonusser blot for at gå på arbejde hver dag, mens de i øvrigt skar ned på medarbejderstaben og gennemførte rationaliseringer og besparelser.
Den griskhed har vi kunnet se, og det er en griskhed, som vi i Socialdemokratiet er forargede over.
Men det, der så bringer mig til at spørge finansministeren, er jo, at nu er denne griskhed, denne tendens med millionbonusser, også rykket over i de selskaber, hvor staten har medejerskab, nemlig Københavns Lufthavne.
De fire medlemmer af direktionen, de fire chefer, fik sidste år en bonus og løn på tilsammen 98,7 mio. kr., altså næsten 100 mio. kr. til fire mand for at passe deres arbejde på 1 år.
Og der er det, ministeren i et svar til mig siger, at en sådan bonus ikke er uproblematisk, og det vil jeg selvfølgelig gerne have ministeren til at uddybe.
Thor Pedersen (V), 2007-03-14:
Jeg går da ud fra, at jeg er enig med hr. Magnus Heunicke i, at den ikke er uproblematisk.
Det er jo det, jeg siger.
Og jeg går også ud fra, at hr. Magnus Heunicke er enig i, at det er en gammel sag.
Det er jo mere end et år siden, at det kom frem som en melding fra bestyrelsen og fra den nuværende hovedaktionær i lufthavnen, Macquarie, det australske selskab, at der var indgået en sådan aftale med bestyrelsen, og også dengang, i november 2005, stillede Folketingets Finansudvalg mig spørgsmål, som jeg også svarede på.
Så jeg vil bare sige, det jo altså er en gammel sag, som af en eller anden grund er interessant stadig væk.
Så spørger man i det mundtlige spørgsmål, der stilles, om, hvad det egentlig er, der er gjort ved det.
Der er det at sige til det
Den er solgt.
Det har så gjort, at vi i begyndelsen af februar sendte et lovforslag i høring – det er det, vi kan gøre i dansk lovgivning – der skal sikre, at før man indgår sådanne aftaler, skal man i ejerkredsen, altså på det, der hedder en generalforsamling, få vedtaget de retningslinjer, der kan gælde i et selskab, og som bestyrelse og direktion arbejder efter, og det lovforslag er i øvrigt fremsat nu.
Det er det, vi egentlig kan gøre.
Vi ejer ikke lufthavnen, den er solgt; vi er mindretalsaktionærer.
Så det, man kunne gøre, var altså at sige: Jamen så lad os sælge de aktier, vi har.
Det vil jeg blot advare imod, for årsagen til, at jeg hele tiden har fastholdt, at vi ikke vil sælge dem, er, at vi har aktier, for at man ikke kan ændre de vedtægter, der gælder for lufthavnen.
Det er den mulighed, vi har.
Man kan altså ikke gøre det, som de egentlig gerne ville, nemlig afnotere selskabet på Børsen bagefter for at rekapitalisere det, eller det vil sige gældstynge selskabet.
Det kan man ikke umiddelbart med de vedtægter, der gælder, og de kan ikke ændres, og det er forklaringen på, at vi stadig har aktier.
For hvis ikke man er enig i det, selskabet ellers gør, er det normalt sådan, at så må man sælge sine aktier.
Men her har vi en national interesse i, at man ikke kan ændre vedtægterne for den store lufthavn.
Men vi ejer den ikke.
Magnus Heunicke (S), 2007-03-14:
Vi giver selvfølgelig fuld opbakning til, at vi skal beholde den aktieandel, som vi nu har.
Og det er jo også rigtigt nok, som ministeren siger, at nu er det sket, pengene er delt ud.
Jeg har endda set, at direktørerne har købt dyre Jaguarer og andet for deres penge – det har jeg kunnet læse i dagspressen.
Så de penge kan vi jo ikke få ind igen.
Men det er jo vigtigt at sige: Kunne vi have gjort noget for at forhindre det?
Tidligere havde Danmark jo repræsentanter i bestyrelsen, det har vi så ikke længere.
Men ministeren satte to repræsentanter, mener jeg det var, i bestyrelsen, som jo har måttet godkende de kontrakter, som direktørerne var ansat under, og i de kontrakter stod der jo netop, at der var en klausul om, at man kunne sige op med dags varsel, hvis der kom nye ejere.
Og det var så den klausul, som gjorde, at man fik millionbonussen.
Thor Pedersen (V), 2007-03-14:
Nu er det sådan, at der er stillet et andet spørgsmål, og der vil jeg meget gerne redegøre for, hvordan det rent faktisk er.
Den 75-millioner-kroners-bonus er regeringen bekendt med, ligesom alle andre er på det tidspunkt, hvor det offentliggøres i den aftale, det købstilbud, der ligger fra Macquarie; der går bestyrelsen ud og siger, hvad de har gjort.
Og på det tidspunkt har vi ikke nogen medlemmer i bestyrelsen; det medlem, der var, udtrådte.
Jeg vil bare sige, at det er en statsansat, der har siddet der.
Og i det værk, der er udgivet om god selskabsledelse, altså hvordan man skal agere korrekt i forhold til et aktieselskab, står, at man ikke skal have statsansatte siddende, og det er, fordi vi ikke har nogen instruktionsbeføjelse som sådan i et børsnoteret selskab.
Derfor trak staten sit ene bestyrelsesmedlem – der var det ene – ud i 2004.
Jeg siger blot, at det, der er tale om her i en fratrædelsesbonusordning, er noget, som regeringen blev bekendt med, samtidig med at offentligheden har fået den underretning.
Og der er heller ikke noget lovkrav om, at det skal være på anden vis.
Det vil sige, at der ikke er noget ulovligt i det, man har gjort.
Men vi ønsker derfor at ændre loven, således at man i givet fald kan få en principiel beslutning blandt ejerne i et børsnoteret selskab, hvad man ikke har krav på i dag.
Magnus Heunicke (S), 2007-03-14:
Nu sagde ministeren en fratrædelsesbonus, men det var vel en fastholdelsesbonus, som skulle fastholde de fire direktører.
Det er jo så temmelig interessant, hvorfor de var sådan nogle gulddrenge, og hvorfor man skulle give så mange penge til dem for at fastholde dem i jobbet – i øvrigt i et år, hvor lufthavnen havde historiske problemer; forbrugernes vurdering af lufthavnen gjorde, at den jo raslede ned ad ranglisterne over verdens bedste lufthavne.
Tidligere var vi på en flot førsteplads, nu er vi langt nede i det bløde midterfelt, fordi der er så store problemer med ledelse i forhold til sikkerhedstjek og ganske almindelig bagagehåndtering og andre ting.
Så vil jeg gerne spørge: Er det ikke rigtigt forstået, at den fastholdelsesbonus, man udbetalte, og som betød, at de skulle være der 1 år ekstra, kolliderer med, at hr. Niels Boserup, direktøren for lufthavnen, så vidt jeg har forstået, har meddelt, at han fratræder lufthavnen som direktør her til sommer?
Martin Henriksen (DF), 2007-03-14:
Problemet er jo, at mange af dem, som gør krav på respekt fra det danske samfund og fra danskere, netop ikke formår at vise den respekt, som de selv kræver for deres egen tro og deres egen kultur, over for andre, som måske har et andet syn end dem.
Det gælder f.eks. på Nørrebro, hvor det desværre er lidt problematisk at være jøde og være jødisk lærer i folkeskolen.
Det har vi desværre set utallige eksempler på.
Derfor skal vi jo netop gå ind og sikre os imod de tydelige religiøse symboler, som bl.a. står for den tankegang, at nogle, der er anderledes end os, skubber vi væk.
Det er der jo i det danske samfund, og hvis man tager Nørrebro igen, er det desværre meget, meget tydeligt.
Vi kan også se eksempler på, at forretningsdrivende bliver drevet væk, fordi de netop er jøder.
Det er under al kritik.
Der skal vi da netop gå ind og tage nogle af de der meget tydelige religiøse symboler og det, de står for, og så sige, at dem vil vi ikke se i eksempelvis uddannelsessystemet, for de hører ikke hjemme der qua statsministerens udtalelse om, at religion skal fylde mindre.
Kan undervisningsministeren ikke se en vis logik i den måde, jeg udlægger det på her?
Jeg er glad for, at ministeren tilsyneladende tolker lovgivningen på den måde, at burkaer i hvert fald er forbudt i skolesystemet.
Men i forbindelse med tørklæder og det, som ministeren siger om, at imamerne skal fylde mindre, er der jo altså nogle skoler, hvor de tager imamerne med på råd, fordi de muslimske forældre simpelt hen siger, at det er en nødvendighed for at få det til at hænge sammen.
Det synes jeg da er problematisk.
Sådan som jeg forstår det, statsministeren siger om, at religion skal fylde mindre i det offentlige rum, så må det vel også have nogle konsekvenser rent lovgivningsmæssigt, og når vi taler om regler i det danske samfund.
Mener ministeren eksempelvis ikke, at tørklædet er udtryk for kvindeundertrykkelse?
Mener ministeren ikke, at tørklædet er med til at fastholde kvindens traditionelle rolle i islam?
Er det ikke nogle problemstillinger, som vi skal gøre op med, hvis vi ønsker at integrere den her gruppe i det danske samfund på en ordentlig og fornuftig måde?
Altså, ord alene kan jo ikke gøre det.
Martin Lidegaard (RV), 2007-03-14:
Lad mig starte med det sidste først.
De 2 mia. kr., regeringen har sat af til kvalitet, er jo nogle penge, der er væk, når næste valg starter.
Det er jo ikke nogen, der fortsætter med at være der.
Hvorimod den takstnedsættelse, man har givet, koster 1 mia. kr. om året fra nu af og – havde jeg nær sagt – i al evighed.
Det er der jo pokker til forskel på.
Det er egentlig ikke, fordi jeg vil stå og gøre mig til dommer over, om pengene er brugt bedst sådan og sådan, jeg ved godt, hvad jeg selv gerne vil som forælder, når jeg skal ned og hente min datter i daginstitutionen.
Det, der bekymrer mig, er, at Venstre vil gøre sig til dommer over, hvad forældrene skal bruge pengene til.
De må nemlig ikke bruge dem til bedre kvalitet.
De skal bruge dem til lavere takster.
Det er det, jeg ikke forstår hænger sammen med et liberalt grundsyn.
Hvorfor vil Venstre stå herinde og diktere forældrene, at i stedet for at bruge 1 mia. kr. på bedre kvalitet, så skal man bruge 1 mia. kr. på at nedsætte taksterne?
Der er der ingen, der har bedt om.
Hvorfor vil Venstre tvinge forældrene til det?
Hvorfor må forældrene ikke selv bestemme?
Så vil jeg bare sige i al sagtmodighed omkring madordninger: Det kan godt være, at Venstre satte 15 mio. kr. af til fripladser, men så vidt jeg husker beregningerne, så koster det i størrelsesordenen 400-500 mio. kr., hvis man skulle give alle med friplads fri mad.
Så det kan godt være, man har givet en vis frihed til kommunerne, men det er altså i så fald en frihed under tvang.
Kirsten Brosbøl (S), 2007-03-14:
»Vil ministeren ændre loven, således at forældre, der har passet et sygt barn efter servicelovens § 29, får dispensation fra beskæftigelseskravet i lov om arbejdsløshedsforsikring, så de efterfølgende er berettigede til dagpenge?«
Morten Messerschmidt (DF), 2007-03-14:
Og den mulighed fra EF-Domstolen har man nu grebet med kyshånd fra Kommissionens side, og man er kommet med et udspil til en konkret retsakt.
Der vil jeg egentlig gerne høre, hvad justitsministerens principielle holdning er til, at man altså nu fra Kommissionens side kommer med et udspil til en retsakt inden for det overstatslige samarbejde, som der egentlig oprindelig ikke var tiltænkt hjemmel til i traktaten.
Lene Espersen (KF), 2007-03-14:
Jeg vil gerne starte med at sige nogle lidt mere overordnede ting om den dom, som hr. Morten Messerschmidt henviser til.
Dommen, den såkaldte miljøstraffedom fra den 13. september 2005, fastslår bl.a., at straffelovgivningen principielt ikke hører under det overstatslige samarbejde efter EF-traktaten, men at der er hjemmel i EF-traktatens regler om f.eks. miljøbeskyttelse til at fastsætte bestemmelser i f.eks. direktiver eller forordninger på miljøområdet, der forpligter medlemsstaterne til at fastsætte strafferetlige sanktioner ved overtrædelser af fællesskabsretlige regler, hvis det er nødvendigt for at sikre disse reglers fulde effektivitet.
Dommen er imidlertid ikke klar med hensyn til spørgsmålet om, hvorvidt der inden for søjle 1 kan fastsættes bestemmelser om, hvilke strafferetlige sanktioner der skal indføres.
På den baggrund er det regeringens opfattelse, at sanktionsvalget fortsat er overladt til medlemsstaterne.
Såfremt sådanne regler skulle fastsættes på EU-plan, må det efter regeringens opfattelse ske på grundlag af det mellemstatslige samarbejde om strafferetlige og politimæssige spørgsmål, og det er en opfattelse, der deles af langt de fleste medlemslande og også af Rådets juridiske tjeneste.
Det er også regeringens opfattelse, at det ikke vil være muligt i medfør af EF-traktaten at regulere andre strafferetlige spørgsmål såsom foranstaltninger i form af bl.a. konfiskation, jurisdiktion og iværksættelse af strafforfølgning.
Kommissionen har for nylig fremsat et direktivforslag om strafferetlig beskyttelse af miljøet.
Jeg vil gerne generelt sige, at regeringen selvfølgelig ser positivt på strafferetlige EU-initiativer, der kan være med til at værne om miljøet, men det er naturligvis fortsat under forudsætning af, at sådanne initiativer holder sig inden for rammen af det gældende traktatgrundlag.
Hvis der f.eks. skal fastsættes fælles regler om bestemte straftyper og sanktionsniveauer, er det regeringens opfattelse, at sådanne regler må vedtages inden for rammerne af det mellemstatslige samarbejde.
Morten Messerschmidt (DF), 2007-03-14:
Det er et svar, som jeg vil printe ud og være meget glad for, for det ligger jo i høj grad op ad det synspunkt, som bl.a. jeg og mit parti har forfægtet.
Men derfor vil jeg gerne spørge, om ikke justitsministeren er enig i, at dommen, som hun nævner, fra den 13. september 2005 alligevel skaber et skred imellem søjlerne, at man har overført en del kompetence fra det mellemstatslige til det overstatslige, og at det derfor må kunne forventes, at Kommissionen afgjort vil gøre brug af den kompetence, og om ikke justitsministeren i den situation er nervøs ved hele den udvikling, ihukommende at man jo under søjle 1 træffer beslutninger bl.a. ved flertalsafgørelser, og at justitsministeren derfor nok kan fremføre alle sine indvendinger i EU-sammenhæng, men altså lige så vel kan risikere at blive stemt ned.
Det er mere hele den nyskabelse, som jeg gerne vil have at justitsministeren forholder sig til.