Claus Hjort Frederiksen (V), 2009-12-16:
Vi har under krisen prioriteret at sikre, at danskerne kommer så skånsomt igennem krisen som overhovedet muligt, og derfor fører vi en lempelig finanspolitik.
Men vi stikker jo ikke under stolen, at der bliver en regning, der skal betales bagefter.
Vi ved også, at vi får et underskud, der ligger over EU’s regler om 3 pct., og at vi i 2011, 2012 og 2013 skal sikre, at vi bringer underskuddet ned.
Så vi stikker ikke noget under stolen.
Men vi vil ikke kvæle et spirende opsving nu.
I 2010 vil vi følge krisen, og vi vil føre en lempelig finanspolitik.
Her i det nye år skal vi jo så se på den langsigtede holdbarhed, og vi skal udarbejde et konvergensprogram, som vil blive fremlagt, og hvor vi vil se, hvad størrelsen af den langsigtede udfordring for Danmark er.
Debatten i dag om finansloven for 2010 har jo på mange måder været forudsigelig.
Jeg kan konstatere, at der fortsat er uenighed om den økonomiske politik mellem på den ene side regeringspartierne og Dansk Folkeparti og på den anden side oppositionen.
Jeg hilser det velkommen, at positionerne trækkes skarpt op, så det er tydeligt, at der her er to alternativer at vælge imellem.
Jeg må samtidig sige, at jeg er meget tilfreds med aftalerne om finansloven for 2010.
Finanslovaftalen består samlet set af 19 delaftaler, og alle partier her i Folketinget har været med til at indgå aftaler.
Det i sig selv finder jeg meget tilfredsstillende.
Det tjener som et godt eksempel på det samarbejdende folkestyre.
Der har været lidt drama undervejs i forhandlingerne om globaliseringspuljen, men der har til sidst i forløbet vist sig en vilje til at finde fornuftige løsninger, så det er lykkedes at indgå nogle gode aftaler, og det vil jeg gerne kvittere for.
Jeg vil også gerne kvittere for det gode samarbejde med Dansk Folkeparti.
Endnu en gang har Dansk Folkeparti taget ansvar for finansloven og været det bærende parti bag den samlede finanslovaftale.
Jeg synes, at der er rigtig mange gode initiativer i aftalerne.
Kvaliteten i ældreplejen får et løft på 300 mio. kr. årligt, formuegrænsen for ældrechecken hæves, så 13.000 flere folkepensionister i 2010 kan få glæde af ydelsen, og der indføres et prisloft på 45 kr. for udbragt mad til ældre.
Vi har desuden lavet en omfattende aftale om regelforenkling, der flytter mange gode kræfter fra papirarbejdet til velfærdsopgaver, og aftalen om repatriering betyder, at udlændinge får bedre mulighed for at vende tilbage til hjemlandet f.eks. for at tilbringe alderdommen hos familien.
For de unge betyder finansloven for 2010 bedre muligheder for at gennemføre deres uddannelse og få et job.
En kontant bonus på op til 50.000 kr. for hver ny praktikplads er blandt de tiltag, der skal være med til at skaffe 5.000 nye praktikpladser i 2010.
Samtidig er der med udmøntningen af globaliseringspuljen fordelt godt 9 mia. kr. i 2010-2012 til en styrket indsats for bl.a. universiteterne, professionshøjskolerne og erhvervsuddannelserne.
En mere konsekvent indsats over for børn og unge, der begår kriminalitet, er også et resultat af aftalen.
Der afsættes 238 mio. kr. til bl.a. at nedsætte den kriminelle lavalder til 14 år og indføre særlige ungedommere i hver retskreds.
Desuden får kommunerne med ungeydelsen et nyt redskab i indsatsen for udsatte unge, og fra satspuljen er der afsat i alt 486 mio. kr. i de kommende 4 år til bl.a. gadeplansindsatser i udsatte boligområder og en styrket kriminalpræventiv indsats.
Samtidig understøtter regeringen og Dansk Folkeparti væksten og beskæftigelsen med en række nye vækstinitiativer, som bl.a. sætter gang i nye, fornuftige investeringsprojekter.
Vi forstærker vedligeholdelsen af det statslige vejnet.
Vi fremrykker vedligeholdelsesprojekter på sygehusene og løfter de fysiske rammer i psykiatrien og retspsykiatrien.
Vi moderniserer naturfagslokalerne i gymnasierne, og vi igangsætter en omfattende energirenovering og vedligeholdelse af statens bygninger for blot at nævne nogle af de nye projekter.
Samlet set omfatter de nye projekter investeringer for omkring 5 mia. kr. over nogle år.
Det bringer mig til debatten om den økonomiske politik, for
hvad er realiteterne her?
Realiteterne er, at Danmark er et af de lande i verden, der har reageret hurtigst på den finansielle krise; med bank- og kreditpakkerne har regeringen sikret stabiliteten i den finansielle sektor og sikret, at virksomheder og borgere kan låne penge til sunde projekter.
Realiteterne er, at vi har igangsat en historisk stor lempelse af den økonomiske politik – vi lemper finanspolitikken med omkring 60 mia. kr. i 2009 og 2010 – og oven i det kommer jo frigivelsen af midlerne i SP-ordningen og på selvpensioneringskonti.
Den økonomiske politik i 2009 og 2010 er inklusive virkningerne af lavere renter dermed med til at fastholde omkring 80.000 arbejdspladser.
Lempelserne er større end kickstarten under Nyrup i 1993 og 1994, selv om ledigheden dengang var tre gange større end i dag, og vi er et af de OECD-lande, der lemper finanspolitikken mest i 2009 og 2010.
Realiteterne er, at man, hvis man sammenligner med Socialdemokraternes vækstplan fra februar, kan se, at de tiltag, vi har besluttet siden dengang, har haft lige så stor effekt på vækst og beskæftigelse som Socialdemokraternes vækstplan.
Det må aflive enhver snak om, at regeringen ikke gør noget for at dæmpe stigningen i ledigheden.
Regeringen har ført og vil fortsat føre en afbalanceret og ansvarlig økonomisk politik.
Vi har fulgt udviklingen i dansk økonomi tæt og handlet aktivt og hurtigt, når det har vist sig nødvendigt at justere den økonomiske politik.
Derfor glæder det mig også, at langtidsledigheden fortsat er ekstraordinært lav og stort set ikke er steget under krisen.
Her høstes frugterne af vores aktive arbejdsmarkedspolitik med fokus på opkvalificering og aktivering af ledige og effektive rådighedskrav, der tilskynder til at søge uddannelse og job.
Vi har igangsat et massivt løft af de offentlige investeringer.
Samlet set øger vi de offentlige investeringer med godt 30 pct. fra 2008 til 2010.
Det svarer til et løft på 11 mia. kr.
Ifølge OECD's seneste skøn er væksten i de offentlige investeringer højere end i noget andet OECD-land.
Men regeringens strategi går ikke på ét ben.
Ud over et massivt investeringsløft øger vi med finanslovaftalen virksomhedernes likviditet ved at forlænge kredittiderne for A-skat og arbejdsmarkedsbidrag, og vi styrker familiernes økonomi ved at sænke skatten på arbejde i 2009 og 2010; skattereformen fra marts øger alene husholdningernes købekraft med over 20 mia. kr. i 2010, fordi skattelettelserne gennemføres hurtigt, mens finansieringen indfases mere gradvist.
Desuden har vi givet mulighed for, at borgerne kan få udbetalt midlerne i SP-ordningen.
Det styrker familiernes købekraft markant, og det er med til at understøtte vækst og beskæftigelse.
Så hævder oppositionen, at vi hellere skulle have brugt pengene på at øge investeringerne endnu mere, end vi i forvejen gør.
Det er jeg lodret uenig i.
Vi skal investere, javist, det gør vi også, men regeringen ønsker også at skabe tryghed om familiernes økonomi for at styrke optimismen og troen på fremtiden.
Det er jo netop det, vi ser nu, hvor forbrugertilliden stiger og faldet i detailomsætningen er vendt, og det er helt afgørende for at få dansk økonomi godt igennem krisen.
Her står regeringens strategi i skarp kontrast til den økonomiske politik, som Socialdemokraterne og Socialistisk Folkeparti ønsker at føre.
Regeringen vil fastholde skattestoppet, mens Socialdemokraterne og Socialistisk Folkeparti vil sætte skatten op.
Det skaber utryghed for borgerne.
Det er til skade for privatforbruget, og det virker som gift for et i forvejen trængt boligmarked.
Vi har i dag været udsat for en kritik, der åbenlyst ikke hænger sammen, nemlig at vi på den ene side ikke gør nok, at vi skal lempe finanspolitikken endnu mere, og at vi på den anden side ikke har styr på statens husholdningsbudget, at underskuddet er alt for stort.
Det hænger nu engang sådan sammen, at når vi lemper finanspolitikken for at give et skub til dansk økonomi, øges underskuddet på de offentlige finanser her og nu.
Samtidig er skatterne og den høje kompensation ved ledighed med til at stabilisere dansk økonomi under krisen.
Når ledigheden stiger, falder skattebetalingerne, og udgifterne til overførsler stiger.
Dermed flytter vi penge fra de offentlige kasser over i borgernes lommer.
Det er en automatisk lempelse af finanspolitikken, som understøtter vækst og beskæftigelse ud over det, de vækstfremmende initiativer, vi aktivt har sat i værk, gør.
Skiftet fra store overskud på de offentlige finanser i 2008 til store underskud i 2010 kan altså primært tilskrives de markante lempelser af finanspolitikken, både dem, som regeringen har gennemført, og dem, der kommer automatisk.
Når der er plads til massive lempelser af finanspolitikken i disse år, skyldes det, at regeringen har afdraget på den offentlige gæld i de gode tider.
Men der er jo også grænser for, hvor store underskud vi kan have og hvor længe.
Der er en regning at betale, hvis vi lemper for meget.
Det vil blot føre til højere renter, som vil skade privatforbruget og boligmarkedet og dermed modvirke den lempelige finanspolitik, og konkurrenceevnen vil svækkes yderligere, så beskæftigelsesmulighederne i eksportvirksomhederne reduceres.
Vores forskellige syn på den økonomiske politik afspejles også i skattepolitikken.
Regeringen har sammen med Dansk Folkeparti gennemført en skattereform, som styrker den offentlige økonomi med 5 mia. kr. på længere sigt.
Skattereformen øger tilskyndelsen til at yde en ekstra indsats på arbejdsmarkedet, så skattegrundlaget vokser.
Dermed får vi flere penge i kassen, så vi fortsat kan fastholde den gode offentlige service og velfærd til glæde for alle danskere, ikke mindst for de svage i samfundet.
Over for regeringen og Dansk Folkepartis skattereform står Socialdemokraternes og Socialistisk Folkepartis udspil om skat, som blev lagt frem for nogle måneder siden.
Der blev det klart for enhver, at Socialdemokraterne og Socialistisk Folkeparti vil sætte skatten op med 18 mia. kr.
Forslagene i skatteudspillet går stik imod den fornuftige retning, som skattesystemet har bevæget sig i de seneste 20 år.
Og udspillet er et markant brud med de seneste 15-20 års bestræbelser på at sikre et konkurrencedygtigt skattesystem.
Den slags tiltag rammer økonomiske aktiviteter, som er mobile, uanset om der er tale om en omsætning, virksomheder eller personer.
Derfor risikerer vi at tabe skattegrundlag til udlandet.
Samtidig vil skatteforhøjelserne svække udbuddet af arbejdskraft med flere tusind personer.
Det er ikke den vej, vi skal gå, hvis vi skal sikre velfærden i de kommende årtier.
Det er en helt afgørende forudsætning for fremtidens velfærdssamfund, at vi formår at styrke arbejdsudbuddet, for fremover skal færre erhvervsaktive finansiere den offentlige velfærd for flere ældre.
Det er en meget uansvarlig økonomisk linje, Socialdemokraterne og SF lagde for dagen med deres skatteudspil.
Det er udtryk for en forældet og bagudrettet tankegang.
Det indeholder ingen svar på fremtidens udfordringer for velfærdssamfundet, tværtimod svækkes de offentlige finanser på længere sigt, og Socialdemokraterne og Socialistisk Folkeparti vil tilsyneladende efterlade regningen hos kommende generationer.
Vi skal sikre, at vi bliver bedre til at skabe økonomisk vækst i dansk økonomi i årene efter krisen.
Mens vi har været gode til at skabe mange nye arbejdspladser og sikre høj beskæftigelse, har vores evne til at skabe høj produktivitetsvækst været mindre god i de seneste 15-20 år.
Vi skal blive mere produktive, hvis Danmark også om 10 år skal være blandt de rigeste lande i verden, som statsministeren nævnte for nylig.
Det første, jeg gerne vil nævne, er, at vi allerede har gennemført en række reformer, der bidrager til at sikre vækstgrundlaget for dansk økonomi efter krisen.
Med velfærdsreformen fra 2006 har vi taget et stort skridt, bl.a. med globaliseringsinitiativerne, som har fokus på investeringer i uddannelse, forskning, innovation og iværksætteri.
I foråret lavede vi en skattereform, som netop hjælper med at sikre højere vækst og arbejdsudbud i fremtiden.
Senest har vi jo nedsat et vækstforum, som skal hjælpe ved at komme med gode råd til, hvordan vi tackler denne udfordring.
Det andet, jeg gerne vil nævne, er udfordringerne for den offentlige økonomi på den anden side af krisen.
Det ser ud til, at den økonomiske udvikling er ved at vende.
Verdensøkonomien er i bedring, og et moderat internationalt opsving synes nu at være undervejs.
Dansk økonomi er også gradvis på vej frem.
Vendingen i økonomien vil styrke eksporten, og det markante rentefald er med til at stabilisere boligmarkedet.
Samtidig er faldet i privatforbruget bremset op, og det skaber grobund for fornyet fremgang i dansk økonomi.
De seneste år har vi fokuseret på at stabilisere dansk økonomi.
Mens mange lande rundtom i Europa har været tvunget til at konsolidere, har vi kunnet lempe den økonomiske politik markant for at understøtte vækst og beskæftigelse.
Det har vi kunnet gøre, fordi vores udgangspunkt var godt, fordi vi har sparet op i de gode tider.
Men det er klart, at vi også i Danmark på et tidspunkt må forholde os til, at udgifterne er større end indtægterne.
Vi får et billede af denne udfordring, når vi efter årsskiftet udarbejder et nyt konvergensprogram til EU.
Men nu og her handler det om at få dansk økonomi så skånsomt som muligt igennem den internationale krise.
Og med finansloven for 2010 er der taget et vigtigt skridt i den retning. Hvad er det så, vi har hørt fra oppositionens side i dag?
Ja, Socialdemokraternes ordfører, hr. Morten Bødskov, sagde, at der var præsenteret et klart alternativ til den førte politik.
Ja, jo, hvis man kan kalde overbud, overbud og overbud for et alternativ.
Vi oplever den kendte sammenhæng: S kommer med overbud, SF kommer med dobbelt overbud, Enhedslistens overbud er uden for bedømmelse, og så har vi Det Radikale Venstre, som tilslutter sig overbud, men som krydrer det med et forslag om at afskaffe efterlønnen i morgen.
Tag nu ledigheden.
Regeringen fører en lempelig økonomisk politik, som formindsker antallet af ledige med 80.000.
Socialdemokraterne kritiserer regeringen voldsomt for, at almindelige virksomheder i Danmark må afskedige medarbejdere, fordi eksporten er faldet.
Så regeringens skøn om, at ledigheden kommer op på 160.000 i 2010 er fuldstændig uacceptabelt.
Det skal reduceres med 10.000 til 150.000.
Underskuddet på 75 mia. kr. i regeringens prognose er ifølge oppositionens udsagn
alt, alt for højt.
Det er uacceptabelt efter S, SF og De Radikales mening, så derfor vil man lægge et sted mellem 15 og 36 mia. kr. oveni.
Hvad er det lige, visdommen er i det?
Når vi så efter krisen skal bringe økonomien i balance igen, er der en vild kritik af regeringen.
Har vi hørt forslag i dag?
Ja, Det Radikale Venstre vil insistere på, at en S-SF-RV-regering skal afskaffe efterlønnen.
Men vi må jo gætte os til, hvor store skattestigninger der ellers skal gennemføres ud over stigningen på de 18 mia. kr., som allerede er indeholdt i S og SF’s skatteplan.
S, SF og RV kritiserer regeringen for den politik, der går på to ben, nemlig den politik, der for det første går ud på at fremrykke offentlige investeringer, som vi jo kan se er de højeste siden midten af 1960’erne, og for det andet går ud på at styrke familiernes økonomiske situation.
Nej, siger oppositionen, det skal vi ikke gøre.
Vi skal kun gå på ét ben, vi skal ikke give skattelettelser, siger oppositionen, tværtimod skal skatterne hæves med mindst 18 mia. kr.
– og hvis deres økonomiske politik bliver gennemført, vil virkeligheden jo vise, at skatterne vil blive hævet endnu mere.
Vi skal efter oppositionens mening altså kun satse på at sætte skatterne op, og vi skal satse på at fremrykke offentlige investeringer.
Vi skal ikke kere os om, at det er efterspørgslen, der falder, og at det er ganske almindelige virksomheder, som så må indskrænke medarbejderstaben, vi skal kun tænke på bygge- og anlægssektoren.
Vi brugte overskuddet til at nedbringe gælden for, og det er det, man får glæde af i dag, så man her i den økonomiske krise kan mildne virkningerne for danskerne.
Men prisen tager Det Radikale Venstre dog.
De har meldt sig ind i den røde blok med S, SF og Enhedslisten, og alligevel gør de efterlønnen til en prøve for en ny regerings økonomiske politik.
Her er vi vist inden for det, der i Tour de France-sprog hedder en kategori uden for bedømmelse.
Er der et klart alternativ?
Jeg vil citere en kendt politiker, som sagde: Tja, nå, bum bum.