Michael Aastrup Jensen (V), 2010-04-09:
I dag er det præcis 70 år siden, at Nazitysklands tropper rykkede ind over vores grænser.
Dengang valgte et flertal at bøje nakken og håbe på det bedste.
Siden viste det sig, at når vi først havde føjet nazisterne en gang, så skulle vi komme til at gøre det igen og igen og igen.
Men nogle få værgede sig ved samarbejdspolitikken og bød nazisterne trods.
Deres indsats tvang ikke nazisterne ud, men den fjernede de allieredes tvivl om, hvor Danmarks sympati lå, og genoprettede tilliden til vores hensigter.
Uden disse mænd og kvinder havde vi ikke stået blandt de sejrende i 1945, uden disse mænd og kvinder var vi ikke blevet et ligeværdigt medlem af forsamlingen af frie og demokratiske nationer.
Det nyttede ikke noget at bøje sig for Hitler i 1940, og det nytter ikke noget at bøje sig for Taleban i dag.
Det er imidlertid præcis det, Enhedslisten ønsker vi skal gøre: bøje os for Talebans pression, stikke halen mellem benene og håbe på, at Taleban denne gang vil det afghanske folk deres bedste.
Ærlig talt, hvem tror på det?
Se på Pakistan.
De troede, de kunne forhandle med Taleban, de troede, at gav de blot fundamentalisterne frie tøjler i et par landsbyer, så kunne de få fred i resten af landet.
Taleban fik en hånd, og så tog de selv resten af armen og halvdelen af kroppen.
De stormede frem fra landsby til landsby, de udryddede civilsamfundets institutioner og tvang landbefolkningen i sharialovens lænker.
Fra at have kontrolleret et mindre område i et specielt terræn, stod de pludselig få hundrede kilometer fra Pakistans hovedstad og ikke mindst få hundrede kilometer fra Pakistans atomvåben.
Tilbage i 1930'ernes Europa troede den engelske premiereminister, Neville Chamberlain, at hvis han gav Hitler et par landområder, så kunne han holde fred i resten af Europa.
Kort efter drev Hitler de engelske tropper ud i vandet ved Dunkerque og lod mørket sænke sig over det europæiske kontinent.
Giver vi efter for Taleban, så giver vi dem Afghanistan, Pakistan og resten af Centralasien.
Taleban skal ikke inviteres til forhandlinger, de skal presses.
Pakker vi sammen og overlader Afghanistan til dem, så snyder de os, som de snød Pakistan, og som Hitler snød Chamberlain.
Vi skal derimod fastholde det massive pres på Taleban, vi skal fortsætte opbygningen af den afghanske hær, vi skal bygge veje, skoler og broer, vi skal give afghanerne elektricitet, vand og tag over hovedet, vi skal give dem frihed, demokrati og håb om en bedre fremtid.
Det skylder vi afghanerne.
Hvilket signal ville vi sende til det afghanske folk, hvis vi pakkede sammen og overlod dem til Talebans rædselsregime?
Hvad skal vi sige til bonden, der hjalp os med at finde et af Talebans skjulesteder, til pigen på vej i skole, til den unge mand, der har meldt sig til hæren, og til familiefaderen, der bygger broer for det internationale samfund?
Hvad skal vi sige til dem, inden vi vender dem ryggen og lader Taleban tage det hele fra dem?
Hvad skal vi sige til de millioner af afghanere, der stolede på os, og hvad skal vi sige til de millioner af mennesker rundtom i verden, der lever under fundamentalisternes åg?
Hvordan skal de nogen sinde kunne stole på, at vi tager deres parti frem for at lave en aftale bag deres ryg, blot fordi vi finder det belejligt?
Og hvad skal vi sige til de mange tusinde danske kvinder og mænd, der har risikeret liv og lemmer for et bedre Afghanistan og for en mere sikker verden?
Skal vi sige til dem, at deres arbejde var forgæves?
Vi siger til nej til beslutningsforslaget.