Kristian Jensen (V), 2010-01-28:
I modsætning til i en god spændingsroman vil jeg ikke gemme plottets konklusion til sidst.
Jeg tror, jeg vil starte med den: Regeringen afviser forslaget.
Det er nemlig mindre end 2 måneder siden, vi behandlede et beslutningsforslag – dengang fra Socialdemokratiet, B 21 – om, at kommunerne frivilligt skulle kunne vælge at hjemtage inddrivelsesopgaven vedrørende deres egne krav.
Forslaget var begrundet i en helt udokumenteret forestilling om, at kommunerne ville være i stand til at løse inddrivelsesopgaven mere effektivt end SKAT.
Nu skal vi så behandle et beslutningsforslag, hvorefter staten skal kompensere kommunerne fuldt ud for den femtedel, cirka, af de kommunale restancer, der ikke er statslig refusion af.
Helt aktuelt svarer det ved årsskiftet til knap 1,5 mia. kr. af den samlede kommunale restancemasse på 7,1 mia. kr. Refusionen til kommunerne foreslås at skulle ske i fire rater over 4 år for allerede oversendte restancer til SKAT.
For nye restancer foreslås der fuld refusion en gang om året.
Jeg kan kun tage beslutningsforslaget som udtryk for, at forslagsstillerne har erkendt, at inddrivelse ikke er nogen helt let opgave, uanset om det er kommunerne eller staten, der har ansvaret.
I erkendelse heraf er det jo meget mere enkelt bare at øge overførslerne til kommunerne, og det er jo også S’, SF’s og Enhedslistens standardløsning på stort set enhver udfordring i den offentlige sektor.
Konsekvenserne af forslaget er jo, at kommunerne ikke længere har noget selvstændigt incitament til at fremme, at kravene opkræves eller inddrives.
Hele ansvaret for resultatet af den samlede opkrævnings- og inddrivelsesindsats vil blive lagt hos staten.
Det gælder også opkrævningsopgaven, som kommunerne i praksis vil fortsætte med at udføre, men som staten reelt ikke har nogen mulighed for at påvirke, kun at betale for.
Det betyder, at der er en overhængende risiko for, at kravene ligger for længe i kommunerne, uden at der bliver gjort noget ved dem.
Kommunerne har jo så allerede fået pengene.
Dertil kommer en øget uensartethed i kommunernes opkrævningsindsats.
Det er lige præcis det modsatte af, hvad vi har brug for, hvis vi skal sikre, at der samlet set kommer flere penge i kassen.
Også retssikkerheden for skyldnerne vil lide et alvorligt knæk og vil være et tilbagetog i forhold til de allerede opnåede resultater med at sikre en mere ensartet behandling på landsplan.
Inddrivelsesmulighederne forringes, idet det jo erfaringsmæssigt bliver vanskeligere og vanskeligere at inddrive krav, jo ældre de er.
Så er der også lige spørgsmålet om, hvor finansieringen skal komme fra.
Det forbigås helt – jeg fristes til at sige: som sædvanlig – hvordan der skal findes finansiering af statens likviditetstab ved at skulle refundere kommunerne fuldt ud for de eksisterende og kommende restancer.
Forslaget betyder jo, at staten reelt skal betale forud, for at inddrivelsesprovenuet kommer i kassen.
Den politiske udfordring for fremtidens offentlige sektor er ikke, hvordan vi kan opretholde sektoren så stor som mulig; den handler om, hvordan vi kan løse opgaverne så effektivt som muligt.
Øgede offentlige udgifter er ikke sådan en trylleformular.
Der forhandles årligt om kommunernes økonomi mellem regeringen og Kommunernes Landsforening.
Det er i det regi, der skal tages stilling til og indgås en aftale om de her spørgsmål.
For mig er det helt absurd, hvis vi nu skal til at have et parallelsystem med refusioner og tilskud til kommunerne.
Det betyder bare ekstra administration og dermed også øgede udgifter.
Jeg synes også, det ville være noget af en nyskabelse, hvis kommunerne helt skulle friholdes for ansvar og risiko i forbindelse med budgettering af udgifter og indtægter.
På inddrivelsesområdet har det aldrig, heller ikke dengang, kommunerne havde ansvaret for inddrivelsen, været sådan.
Det er klart, at den aktuelle finanskrise har påvirket både borgernes og virksomhedernes betalingsevne.
Det giver vanskeligere vilkår for inddrivelsen.
Det faktum, at restancerne svinger over tid, måtte kommunerne selv forholde sig til, dengang de stod for inddrivelsesopgaven.
Det er en del af vilkårene i forbindelse med budgetlægningen i både kommuner og stat, at der må tages højde for den aktuelle konjunktursituation og andre udefra kommende påvirkninger, som får indflydelse på indtægtsgrundlag og likviditet.
Som jeg allerede har været inde på, så har forslaget nogle meget uheldige negative konsekvenser for effektiviteten i løsningen af de samlede opkrævnings- og inddrivelsesopgaver.
Den nuværende snitflade mellem opkrævning og inddrivelse og dermed arbejdsdelingen mellem kommunerne og SKAT kan ikke opretholdes, hvis forslaget gennemføres, i hvert fald ikke uden økonomiske tab for staten og tab af retssikkerhed.
Jeg tror, at det er vigtigt at understrege her til sidst, at det i aftalen for kommunernes økonomi for 2010 allerede er aftalt, at staten og kommunerne skal komme med handlingsorienterede initiativer til at effektivisere den samlede opkrævnings- og inddrivelsesopgave.
Skatteministeriet og KL, Kommunernes Landsforening, er allerede trukket i arbejdstøjet, og det vil klæde Folketinget at gøre det samme.