Ellen Trane Nørby (V), 2013-05-29:
Der er jo nogen, der har sagt, vi skal arbejde 12 minutter mere, så det gør vi.
I dag oplevede vi Socialdemokraternes sande prioriteter, for det var åbenbart i afslutningsdebatten vigtigere at beskæftige sig med, hvem der repræsenterer Venstre på talerstolen, end hvilken politik de selv vil føre.
463 ord ud af hr. Magnus Heunickes 1.340 ord lange tale blev brugt på, hvem der var på talerstolen for Venstre.
Det synes jeg egentlig er temmelig bemærkelsesværdigt er det, som Socialdemokraternes politiske ordfører fokuserer på, altså at man bruger en tredjedel af sin tale på Folketingets talerstol på det i en situation, hvor vi har 154.000 arbejdsløse, hvor dansk økonomi sidste år skrumpede med 0,5 pct., og hvor beskæftigelsen under den røde regering er faldet med 8.000 personer.
Men jeg takker for den store omsorg fra Socialdemokraternes side.
Jeg skal ærligt indrømme, at jeg havde forventet et lidt højere niveau af et regeringsparti som Socialdemokraterne, for hvis regeringen ikke regerer, men kun kritiserer, hvem regerer så?
Nå nej, det havde jeg glemt, det gør SF og S ikke, på en god dag gør De Radikale måske, men det har partierne jo ladet Finansministeriets regnemaskine gøre.
SF og S fører jo bare nødvendighedens politik, må man jo forstå, og dermed på lange stræk den modsatte politik af det, SF og S gik til valg på.
Jeg tror, det hedder narcissisme, når man er sygeligt optaget af sig selv og derfor taler om sig selv og sine bedrifter hele tiden.
Hr. Kristian Thulesen Dahl kaldte statsministeren for løftebruddets moder, jeg går dermed ud fra, at løftebruddets fader er finansministeren, for det var jo ham, der var pennefører på »Fair Forandring«, »En Fair Løsning«, fair forsøg, og hvad de alle sammen hedder, alle de papirer og politikker, som er dumpet, som er kasseret, og som ikke blev til noget.
Statsministeren spurgte også til Venstres forslag om udgiftsstop i den offentlige sektor, og svaret er sådan set ret enkelt: Venstre vil hellere skabe vækst og danske arbejdspladser i Danmark, end vi vil lade en af verdens største offentlige sektorer vokse sig endnu større.
Det er et valg, vi har truffet, fordi vi mener, det er det rigtige valg for Danmark at prioritere arbejdspladser over et øget offentligt forbrug.
Det var de reformer, som de ville rulle tilbage før valget.
Det blev jo ikke til noget, men råderummet står der jo stadig væk, og det råderum ønsker vi fra Venstres side at bruge på at skabe vækst og arbejdspladser til de mange danskere, som mangler et arbejde.
Til gengæld kan jeg faktisk godt forstå, hvis folketingsmedlemmerne herovre i venstre side af salen er lidt forvirrede over, hvordan regeringen vil lade det offentlige forbrug stige.
Tidligere var det jo sådan, at et forbrug på 0,8 pct. var en velfærdsmassakre, og kun et vokseværk på 1,4 pct. kunne sikre et anstændigt velfærdsniveau.
Da nøglerne til Statsministeriet lå tungt i lommerne, var 0,8 pct. tiptop i orden, og sidste år kunne vi åbenbart klare os med 0,2 pct. – nær ved nulvækst.
Selv Venstres ønske om at flytte penge fra offentligt forbrug til skattelettelser har regeringen jo taget til sig i vækstforhandlingerne sammen med den vækstaftale, vi vedtog i fællesskab her i foråret.
I Venstre ønsker vi reformer, fordi reformer er og bliver en forudsætning for, at vi kan holde orden i økonomien, for at vi kan sikre det danske velfærdssamfund, som vi kender, og som vi holder af.
Det er også derfor, Venstre møder op og tager ansvar for dansk økonomi, hver eneste gang den regering, vi har nu, inviterer til reformer, der trækker Danmark i den rigtige retning.
Havde den daværende opposition haft den samme indstilling og været i arbejdstøjet, dengang krisen fejede hen over landet og efterlod os i årtiers værste økonomiske stormvejr, kunne vi have vedtaget endnu flere gode reformer, som kunne have sikret dansk økonomi.
Tænk hvor let det havde været, hvis statsministeren dengang havde ment det, hun mener nu, så kunne vi også have lavet SU-reform, folkeskolereform, fleksjobreform, førtidspension, ja, vi kunne endda have sænket selskabsskatten og topskatten i fællesskab.
Jeg ved godt, at det kan forekomme underligt for nogle partier herinde i salen.
Ligesom løftebrud er blevet noget, der klæber til statsministeren,
ved jeg, hun ynder at bruge ordene reformamok og historisk.
Men det er jo lidt med statsministeren som med kejseren, der i »Kejserens nye klæder« pynter sig med luft, og så har debatten i dag vel mest af alt afsløret, at regeringen er afklædt for svar på Danmarks udfordringer.