Liselott Blixt (DF), 2015-12-18:
Jeg går jo ikke ind for at afkriminalisere det, hvis det er det, ordføreren hentyder til.
Men jeg mener, vi også bør se på, hvad det er, vi kan sætte i stedet for, når vi taler om Danmark.
Jeg vil gerne have, at vi selv får lov til at bestemme, hvad vi gør i Danmark.
Man kan sige, at jeg har bevæget mig ind på et område under FN's Generalforsamling, som jeg normalt ikke beskæftiger mig med, men i og med at det er om narkotika, handler det i høj grad om sundhedsområdet, og jeg har i de sidste 8 år været sundhedsordfører.
Ministeren har meget godt gjort rede for, hvad grunden er til, at vi støtter op om den måde, som regeringen har valgt at gå ind i den her konference på, og Socialdemokratiets ordfører har læst et forslag til vedtagelse op, som vi har tilsluttet os.
Men jeg kunne godt tænke mig at tage fat i det daglige i Danmark, når vi taler om narkotikapolitik.
Når vi sammenligner os med de andre FN-lande, er vi jo nået langt med hensyn til at skadereducere.
Vi har i dag, som jeg tror ministeren var inde på, lægeordineret heroin, vi har sundhedsrum, vi har stofindtagelsesrum, vi har sprøjteudlevering, døgnbehandlingssteder osv.
Så vi er for mange af de andre lande et foregangsland.
Jeg var faktisk selv i mandags i fixelancen på Vesterbro.
Det er ikke noget, som vi i Dansk Folkeparti havde ønsket os, men som vi nu via satspuljemidler har været med til at bevilge penge til.
Da jeg var der, stod der to personer, der var i gang med at fixe, og jeg havde en samtale med dem.
Og når jeg så læser den her konventionstekst og læser de spørgsmål og svar, der er blevet givet, må jeg sige, at det jo er langtfra, hvad de her mennesker har brug for.
Vi afkriminaliserer blot, og vi giver dem blot adgang til at få endnu flere stoffer – i stedet for at bekymre os om, hvad grunden er til, at de er blevet stofmisbrugere, hvordan vi kan sikre, at de får en dagligdag i Danmark, som de kan leve i, og hvordan vi kan sikre, at der ikke er så mange stoffer på gaden.
Når vi spørger svenskere og nordmænd, siger de, at Danmark er blevet et transitland, specielt efter at vi ophævede vores grænsekontrol.
Det viste sig, dengang vi i en kort periode under VK-regeringen havde grænsevagt, at der faktisk blev taget utrolig meget narkotika ved grænsen.
Men det må vi jo ikke mere, for der er ikke flertal for at sætte kontrollen op, selv om toldere fortæller, at det, de kan tage rundtomkring på rastepladser, overhovedet ikke tæller noget i sammenligning.
Vi har heldigvis nu fået opnormeret området, sådan at vi sikrer, at vi kan blive bedre til at tage noget af det narkotika, der kommer ind i vores land.
Men det, jeg savner, når vi har den her debat, er, hvordan vi kan sikre, at man ikke kommer dertil, at man bliver misbruger.
Mange af de sjæle, som jeg snakker med, specielt også de to mennesker, som jeg talte med i mandags, har jo haft et liv, som har gjort, at de er nået dertil, hvor de føler, at de skal bedøve sig selv med narko.
Der burde vi være meget bedre til at hjælpe dem.
En ting er, at de bliver misbrugere, og at vi hjælper dem med lægeordineret heroin og hjælper dem til, at de kan tage deres fix.
Noget andet er, at nogle af dem ikke har noget sted at bo.
De kan få lov til at komme på et forsorgshjem, hvor de så ikke kan se deres børn, som er blevet tvangsfjernet.
Eller de kan ikke få ordnet deres tænder, fordi, som de får at vide: Du har din kontanthjælp, og du har ikke nogen husleje.
Det var det, jeg hørte fra de mennesker.
Det, de sagde, var, at de ønsker en helt anden indsats på området.
Så jeg kan godt forstå nogle af de spørgsmål, der bliver stillet til, hvordan vi skal gå ud til resten af verden og fortælle dem, hvordan deres narkopolitik skal være.
Men vi ønsker, at lovgivningen skal leve op til menneskerettighederne, at den, netop som vi skriver i vedtagelsesteksten, skal bygge på menneskerettighederne, og at dødsstraf for narkotikaforbrydelser bør afskaffes.
Det er vores tilgang til det her.