Per Stig Møller (KF), 2008-05-07:
Jeg vil i forlængelse af forsvarsministerens bemærkninger godt knytte nogle kommentarer til de aktuelle internationale forhandlinger om klyngeammunition, som Socialdemokratiet jo netop efterlyste kommentarer til.
Det fortalte jeg allerede på Udenrigsudvalgets møde den 17. april 2008 i et åbent samråd, der redegjorde jeg for regeringens position i forhandlingerne, så det følgende vil selvfølgelig ikke være nogen overraskelse for dem, der overværede samrådet.
Som det fremgår af regeringens analyse af klyngeammunition af 1. april 2008, pågår der i øjeblikket to forskellige internationale forhandlingsforløb om klyngeammunition, for det første forhandlingerne inden for FN's konvention om konventionelle våben - det er forkortet til CCW - og for det andet Osloprocessen, der foregår i et parallelt forløb, men uden for EU-regi.
Lad mig først redegøre for Osloprocessen.
Denne proces blev påbegyndt i februar 2007, på et tidspunkt, hvor der ikke var fremdrift i forhandlingerne inden for FN og CCW vedrørende klyngeammunition.
Målet med Osloprocessen var derfor fra begyndelsen at etablere et internationalt forbud mod de typer af klyngeammunition, der forvolder uacceptabel skade på civilbefolkningen, sådan som det også skrives direkte i optakten.
Det svarer så til de formuleringer, som Folketinget vedtog både i 2004 og 2007, og derfor har den danske regering hidtil været indstillet på også at deltage i denne alternative proces.
Imidlertid lægger det nu fremlagte konventionsudkast ikke blot op til et forbud mod de typer af klyngeammunition, der forvolder uacceptabel skade på civilbefolkningen, men mod alle typer af klyngeammunition.
Det er fortsat efter regeringens opfattelse den farbare vej.
Det centrale er, at vi får forbudt og begrænset brugen af utidssvarende og upålidelige typer af klyngeammunition, og at et forbud også kommer til at gælde for de lande, der faktisk anvender dem.
Det er på den baggrund efter regeringens opfattelse en afgørende svaghed ved Osloprocessen, at de væsentligste klyngevåbenproducerende og -besiddende lande, nemlig USA, Kina, Rusland, Indien, Pakistan, Brasilien og Israel, slet ikke deltager i Osloprocessen.
Det skyldes først og fremmest, at Osloprocessen som nævnt lægger op til et meget vidtgående forbud mod alle typer af klyngeammunition, og forsvarsministeren har jo forklaret problemerne med dette oplæg.
For en række lande, herunder navnlig flere NATO-lande, er der væsentlige problemer i det udkast til en regulering, der nu er fremlagt i Osloprocessen.
Flere lande finder, at forbuddet rammer alt for mange typer ammunition og ikke kun dem, der har vist sig at være problemet.
Derudover volder spørgsmålet om interoperabilitet - altså at de forskellige hære kan arbejde sammen - betydelige problemer.
Det vil sige, at samarbejdet mellem forskellige styrker udsendt i de samme militære operationer enten bliver vanskeliggjort eller umuliggjort.
Her lægger en række aktører i Osloprocessen op til, at det ikke blot bliver forbudt for lande at besidde og anvende klyngeammunition; det vil også blive forbudt at samarbejde med stater, der anvender klyngeammunition.
Et så bredt forbud vil efter regeringens opfattelse kunne medføre betydelige problemer for Danmarks fremtidige engagement i internationale militære operationer.
De altså efterhånden meget ensporede forhandlinger i Osloprocessen risikerer således at komplicere forhandlingerne i CCW-processen, FN-processen.
I værste fald kan vi dermed ende i en situation med et resultat i Osloprocessen, som ikke omfatter de lande, der faktisk anvender klyngeåben, og det kan føre til en fastlåsning af forhandlingerne i CCW, altså FN, hvor vi heller ikke kommer nogen vegne, fordi Oslolandene ikke kan indgå et kompromis med de øvrige om at forbyde de typer af klyngeammunition, der forvolder uacceptabel skade.
I den situation bliver slutresultatet jo så, at klyngeammunition overhovedet ikke forbydes, og at alt fortsætter, som det var, på trods af at det drejer sig om at fjerne det uacceptabelt skadelige, og det vil altså ikke føre til en forbedret beskyttelse af individerne mod klyngeammunition, tværtimod.
Mange har sammenlignet Osloprocessen med Ottawaprocessen vedrørende antipersonelminer, men sammenligningen holder ikke.
De seneste internationale forhandlinger har vist, at mange lande anser klyngeammunition for at være en afgørende del af deres nationale forsvar, der ikke kan undværes eller erstattes af andre våbentyper, og forsvarsministeren har jo forklaret nogle situationer.
Det var ikke tilfældet med antipersonelminer.
Det er der en række grunde til at det ikke var.
For det første udgør klyngeammunition et langt vigtigere element i stormagternes våbenarsenaler, end antipersonelminer nogen sinde har gjort.
Klyngeammunition udgør således en meget betydelig del af flere af disse landes offensive ildkraft.
For det andet vil de lande, der besidder den helt overvejende del af verdens arsenaler af klyngevåben - 75-90 pct. - hverken deltage i eller tilslutte sig et totalforbud, og så er det jo ikke ret meget værd.
Når dette så er sagt, vil regeringen, som det fremgår af analysen, fortsat deltage i Osloprocessen, herunder i den diplomatiske konference i Dublin i maj 2008, hvor vi vil arbejde for det mål, der oprindelig var Osloprocessens, nemlig at få de uacceptabelt skadelige ammunitionstyper ud; det er jo altså også det, Folketinget har vedtaget i 2004 og 2007.
Om vi i Danmark kan tiltræde det endelige resultat, vil selvsagt afhænge af, hvad der mere konkret sker i Dublin, men det er den tilgang, vi vil have til processen og til mødet.
Lad mig så afslutningsvis kommentere de forhandlinger, der i øjeblikket finder sted inden for FN og CCW om klyngeammunition, altså det andet spor.
I november 2007, altså i en tid, efter at Osloprocessen blev påbegyndt, lykkedes det inden for FN og CCW at nå til enighed om et mandat for forhandlinger vedrørende en løsning på de humanitære problemer, der forårsages af klyngeammunition.
Disse forhandlinger startede i januar 2008, og de ventes afsluttet i løbet af 2008.
Som bekendt tillægger regeringen arbejdet i CCW særlig vægt, fordi vi her har de store våbenbesiddende og -producerende lande med; de er jo altså ikke med i Osloprocessen.
Hvis det lykkes at opnå enighed om en aftale inden for CCW, vil reguleringen omfatte de lande, hvis typer af klyngeammunition har vist sig at volde problemer.
Dermed vil forhandlingsresultatet i CCW kunne føre til en betydelig forbedret beskyttelse af civile mod klyngeammunition, og det vil være i virkeligheden og ikke kun på papiret.