Helge Adam Møller (KF), 2011-05-24:
Når jeg kigger ud over Folketingssalen, kan jeg jo konstatere, hvis jeg kigger rigtigt, at alle de medlemmer, der er til stede, alle sammen har en personlig erindring om og kan huske den kolde krig – nogle hele den kolde krig, andre måske de sidste 15-20 år.
Men man skal også tænke på, at når vi snakker om den danske befolkning, er det i dag næsten halvdelen af Danmarks befolkning, som ikke har nogen som helst erindring om den kolde krig.
Man skal vel være født efter 1980, så har man været 10-11 år, da den sluttede, for at have nogen personlig erindring om den.
Selv rigtig mange af Folketingets medlemmer – så vidt jeg kan regne ud omkring 25-30 stykker – har jo heller ingen personlig erindring om den kolde krig.
Så det er historie.
Men jeg skal ikke lægge skjul på, at det er en utrolig spændende del af danmarkshistorien.
Hvis jeg skal tænke på de næsten 70 år, jeg har levet, er de to mest skelsættende begivenheder besættelsen, som jeg blev født under, men har hørt meget om, og den kolde krig eller måske specielt slutningen af den kolde krig.
Jeg kan huske, at jeg et par år før den sluttede, i 1989, var på besøg i Berlin, som stadig væk var delt, og i den gamle rigsdagsbygning var der en ældre mand – han har nok været på den alder, som jeg har i dag, for jeg synes dengang, at han var rigtig gammel – som viste rundt, og han forklarede, at han havde et håb og en tro på, at de to Tysklande en dag ville blive forenet.
Det ville ikke ske i hans tid, og det ville ikke ske i hans søns tid, men måske i hans sønnesøns tid, som var 3 år på det tidspunkt, og måske inden han døde.
Og 2 år efter skete det.
Jeg siger det også, fordi jeg selv har et meget stærkt forhold til den kolde krig, og det hænger dels sammen med mit politiske arbejde, dels med mit tidligere job som soldat.
Jeg startede her i Folketinget i 1977, og der var den kolde krig på sit højeste, og det var den i de næste 13-14 år, og jeg startede som soldat i 1962, og der var den kolde krig også i fuld gang.
Jeg husker den 21. august 1968, kl. 2.00 om morgenen.
Der var jeg som ung premierløjtnant ved Garderhusarregimentet i Næstved vagthavende officer og blev ringet op af Udenrigsministeriet kl. 2.10, og 5 minutter efter var det Forsvarsministeriet, der ringede, fordi fem Warszawapagtlande var gået ind i Tjekkoslovakiet efter det tjekkiske forsvar.
Jeg skulle ringe til obersten, og hele regimentet blev alarmeret, 1.500 mand rykkede ud i løbet af 1 time, alle kampvogne kom ud, der var skarp ammunition i vores kampvogne osv.
Og der var rigtig mange i Europa og i Danmark, der frygtede, at nu skete det.
Det gjorde det heldigvis ikke.
Men jeg tror, at mange andre også kan huske årene før og efter.
Der var Cubakrisen, der var Ungarn i 1956, der var fodnoteperioden i 1980'erne, som heldigvis sluttede den 10. maj 1988 – tak til hr. Niels Helveg Petersen og andre gode kræfter.
Når jeg specielt husker det både som politiker og som soldat, er det, fordi jeg som politiker oplevede den fodnoteperiode i 1980'erne, og jeg indrømmer, at jeg skammede mig, og det var der mange danskere der gjorde.
Vi havde haft en regering, som i enighed med resten af NATO-landene var gået ind og havde besluttet, at der skulle opstilles nogle raketter, som modvægt til de sovjetiske SS 20-raketter, hver med tre misilsprænghoveder.
Vi skulle ikke have dem her.
De skulle stå i Holland, Belgien, Italien, Frankrig og Tyskland.
Men vi ville være med til at betale for dem.
Så kom der et regeringsskifte, og så sprang den tidligere regering fra og ville ikke give én øre.
Det var rædselsfuldt.
Som soldat husker jeg det lige så tydeligt, for i 1970'erne og 1980'erne var jeg som ung premierløjtnant, kaptajn og major chef for et panserinfanterikompagni – det er halvanden hundrede soldater – her på Sjælland, og vi havde to opgaver, som vi altid trænede til 3-4 gange om året, og som vi skulle udføre, hvis der blev krig, og det frygtede man jo dengang, og der var en stærk mulighed for det.
Vi skulle rykke enten til Køge Bugt eller Fakse Bugt, Fakse Ladeplads, og der skulle vi grave os ned, og vi vidste, hvor kampvogene skulle stå, hvor artilleriet skulle være, og vi vidste nøjagtigt, hvor landgangsbådene ville gå ind, for det var det to eneste steder på Sjælland, hvor de kunne gå ind.
Det forberedte vi os på.
Det var Fakse Ladeplads, det var Køge Bugt, det var Flyvestationen Værløse, det var Kastrup, det var Vedbæk.
Der lå fuldt færdige planer for det.
Vi ved jo desværre, at der var danskere, som også ligesom under besættelsen arbejdede sammen med og gav informationer til dem, der ville kaste atombomber og ville angribe Danmark og andre lande, og som ville have udslettet hele mit panserinfanterikompagni.
Det er der nok ikke meget tvivl om.
Derfor synes jeg, det er rigtigt, at vi ligesom efter besættelsen har gravet i det og bliver ved selv 60-70 år efter med at grave i den kolde krig mest muligt: Hvad skete der af gode ting?
Hvad skete der af dårlige ting?
Vi kan kun blive klogere af det.
Vi kan indimellem være uenige i nogle af de konklusioner, der kommer, men jeg synes, det er ufattelig vigtigt, at de kommer.
Derfor vil jeg godt slutte med at sige, at jeg ser frem til at læse den rapport – ligesom andre rapporter – som kan jeg forstå på forsvarsministeren sandsynligvis kommer om 4-5 måneder.
Det glæder jeg mig til.