Finn Sørensen (EL), 2014-10-09:
Åbningsdebatten i dag er jo ikke en hvilken som helst åbningsdebat.
Det er den sidste, inden vi alle sammen skal stå til regnskab for vælgerne.
Derfor er det også ved at være sidste udkald for at vise vælgerne, at der er forskel på rød og blå i dansk politik.
Mange er kommet i tvivl, om der er forskel.
Og det er desværre forståeligt et stykke ad vejen og vel også uundgåeligt et stykke ad vejen, i og med at regeringen jo selv har påtaget sig at videreføre VK-regeringens økonomiske politik.
Men det er vigtigt, at forskellene kommer frem.
For der er jo forskel, selv om de efter Enhedslistens opfattelse burde være langt større, også hvis vi skal gøre os håb om at vinde det valg.
Den tog ikke skridt til grøn omstilling – tværtimod: Den styrkede den blinde vækst.
Som vi har fået dokumenteret her i dag, har Venstre ingen plan, eller rettere: De vil ikke ud med den.
For så bliver det tydeligt, at prisen for deres plan om nulvækst er ringere velfærd, mere brugerbetaling, flere arbejdsløse, mere social dumping.
For Venstre ved vi jo godt hvor vi har: altid forrest, når der skal deles skattelettelser ud til de højtlønnede og de rige; altid forrest, når private virksomheder skal have bedre muligheder for at stikke snablen ned i statskassen; altid forrest, når der skal skæres ned over for de arbejdsløse og de syge, mennesker med handicap og mennesker på flugt; men aldrig forrest, når det handler om at bekæmpe fattigdom; aldrig forrest, når det handler om at bekæmpe social dumping.
Ved vi også, hvor vi har Dansk Folkeparti?
De vil have en offentlig vækst på 0,8 pct.
Ros for det.
De har nu indset, at genoptjeningsperioden for dagpenge skal halveres, i hvert fald indtil Dagpengekommissionen har talt.
Ros for det.
De vil gerne bruge flere penge på ældrepleje.
Ros for det.
Vi bruger gerne deres stemmer til at skabe flertal for disse ting, og det synes vi også regeringen skulle.
Men det ændrer jo ikke på, at vi godt ved, hvor vi har Dansk Folkeparti, når stemmerne er talt op, nemlig som trofaste støtter for Lars Løkke Rasmussen, som vil det stik modsatte på disse punkter.
Og hvordan vil Dansk Folkeparti finansiere deres løfter?
Svaret blæser i vinden, bortset fra at Dansk Folkeparti altid er parat til at lade de fattige ude i verden og herhjemme betale.
Lad os bruge den sidste tid op til folketingsvalget til at tydeliggøre forskellen på rød og blå.
Opskriften er ikke så svær.
Vi må give konkrete svar på konkrete problemer.
De arbejdsløse har brug for job.
Men så lad os da skaffe dem et job og ikke give dem et regnestykke om arbejdsudbud.
Arbejderne har brug for gode løn- og arbejdsvilkår.
Alle, der er i arbejde, har brug for tryghed, hvis de bliver arbejdsløse og syge.
Den tryghed har de ikke i dag med reformer af efterløn, dagpenge, førtidspension, kontanthjælp og sygedagpenge.
Vi har alle brug for støtte fra fællesskabet i løbet af vores liv; vi har brug for et trygt velfærdssamfund – børn, unge, gamle.
Det skal vi i Folketinget sikre.
Hvordan synes vi så selv det går?
Det er ikke den udbredte mening.
Flere og flere kender en arbejdsløs, der ikke kan få økonomien til at hænge sammen.
Flere og flere kender en langtidssyg, der mister sine sygedagpenge.
Flere og flere kan se konsekvenserne af mange års skattelettelser og budgettyranni over for kommunerne: ældre på plejehjem, der ikke bliver skiftet; ældre, som spises af med en ugegammel madpakke; børn i overfyldte institutioner; mennesker med handicap, der bliver frataget hjælpemidler og deres ledsager; elever, der udsættes for stressede lærere.
Eller spørg f.eks. de uddannelsessøgende, der bakker min tale op her udenfor i dag med noget god musik.
Spørg dem, om de er tilfredse med evindelige nedskæringer og manglende praktikpladser.
Hvor ringe kan det blive?
Og hvornår tager vi fra Folketingets side ansvaret for, at vi har en klode at leve på i fremtiden?
Hvis alle på jorden gjorde som os, skulle vi bruge mange flere kloder.
Det går bare ikke.
Der skal en gennemgribende omstilling af hele økonomien til – en grøn omstilling.
Vi bliver nødt til at bygge vores samfund og vores udvikling på andre principper end blind vækst, og vi bliver nødt til at begynde nu.
Det er den vej, vi skal, hvis vi skal vise, at der er forskel på rød og blå.
Finansloven er et godt sted at starte, et godt sted at skabe håb hos de vælgere, der skaffede et nyt flertal ved sidste valg i håb om en anden politik.
I Enhedslisten har vi spillet ud med fire temaer: Større tryghed for lønmodtagerne, bl.a. ved at halvere genoptjeningsperioden for dagpenge og ved at annullere den gensidige forsørgerpligt for arbejdsløse på kontanthjælp.
Genopretning af velfærden: Vi skal bl.a. have bedre ældrepleje, og vores børn skal have bedre pasning.
Lønmodtageren skal stå stærkere gennem en styrket indsats mod social dumping.
Vi skal have lovgivning om kædeansvar og obligatoriske arbejdsklausuler i alle offentlige kontrakter, så skatteydernes penge ikke bliver misbrugt til social dumping og vi kan give dem en bedre lovgivning om virksomhedsoverdragelse.
Vi skal have grøn omstilling.
Enhedslisten vil støtte den vedvarende energi massivt og presse på for at omstille landbruget til økologi.
Det er der mange gode job i.
Vi kommer ikke til finanslovsforhandlinger med ultimative krav.
Den slags overlader vi til andre.
Men tilfredsstillende resultater på de her områder er nøglen til en finanslovsaftale med Enhedslisten.
Det er meget vigtige temaer, der skal tages hånd om nu.
Men i de her dage, i de her timer er det også aldeles påtrængende, at vi spørger: Hvordan synes vi selv det går med at tage ansvar for verden omkring os?
Der var engang, vi var stolte af at komme fra Danmark.
Vi blev opfattet som et foregangsland i kampen for fred og solidaritet, og vi var med blandt de første til at hjælpe mennesker på flugt og fattige folk i verden.
Sådan er det ikke mere.
Hvornår får vi en åben diskussion med den danske befolkning om erfaringer og konsekvenser?
Hvornår forholder vi os til erfaringerne fra de tre krige, som er, at vi efterlod et kaos, der var større, end da vi startede; som er, at terrorisme, religiøs fanatisme og had mod os her i Vesten kun har fået ny næring?
Omkostningerne har været skræmmende: hundredtusindvis af dræbte soldater og civile og massive flygtningestrømme.
Alene det burde forpligte os til en bred folkelig debat om mål og midler i vores udenrigspolitik.
Enhedslisten vil, at Danmark igen bliver et foregangsland.
Vi vil igen være kendt for at sætte fredelige løsninger øverst for at hjælpe mennesker i nød, ikke kun der, hvor de bor, men også ved at give dem husly, når de er på flugt.
Det gør Danmark heldigvis stadig, men hvad er så vores aktuelle svar til mennesker, der er på flugt fra Assads terrorregime og ISIL's fascistiske overgreb?
Skal vores svar virkelig være, at de ikke kan få deres ægtefæller og deres børn med herop, men må leve i stadig uvished om deres skæbne?
Det kan ikke være rigtigt, at Danmark skal synke så dybt.
Vi opfordrer indtrængende regeringen til at ændre holdning i den sag.
Det er godt, at Danmark hjælper kurderne i Nordirak med humanitær hjælp og våben.
Men det er simpelt hen ubærligt at se Kobanis indbyggere blive massakreret af ISIL, mens Danmarks NATO-allierede, Tyrkiet, lægger armene over kors og ser den anden vej.
Jeg vil indtrængende opfordre regeringen til straks at følge Enhedslistens forslag, så vi kan udvide den humanitære og våbenmæssige støtte til også at gælde kurderne i det nordlige Syrien, der kæmper en ensom og desperat kamp imod IS.
Der er brug for, at vi tager ansvar for verden omkring os.
Der er brug for, at vi bidrager med mere solidaritet og hjælp, der virker, til verden omkring os.
Der er brug for, at vi skubber på den grønne omstilling, så vi har en beboelig klode også ud over vores egen levetid.
Tak for ordet.