Pia Olsen Dyhr (SF), 2010-12-07:
De danske forbehold går helt tilbage til 1993 , og jeg hører adskillige partier indimellem tage æren for de danske forbehold, men jeg vil alligevel tillade mig at sætte SF i en lidt særlig rolle, da vi var dem, der indførte forbeholdene.
Hvis man kigger lidt på historikken, kan man se, at grunden til, at vi set med SF's øjne ønskede forbeholdet, var, at vi var lidt bekymrede for, om vi ville risikere at få fælles politi, fælles strafferammer og fælles straffesystemer, herunder fælles domstolsbehandling.
Den bekymring har senere vist sig ikke at holde stik, og man er jo nødt til at forholde sig til den virkelighed, man lever i.
Så når virkeligheden ændrer sig, må man også forholde sig på ny til vores forbehold.
Og hvis man kigger lidt nøgternt på det – når man bliver klogere, når tiden går – er det måske også lidt svært at forestille sig, at det engelske, det tyske og det franske retsvæsen for den sags skyld skulle finde sig i at blive harmoniseret.
Hvordan har det så udviklet sig på rets- og integrationsområdet siden hen?
Danmark er med i Schengensamarbejdet, og det betyder, at vi har åbne grænser i forhold til de andre Schengenlande.
Det går det også en smule omsonst med forbeholdet på integrationsområdet.
Her har vi jo 6 måneder til aktivt at tilslutte os de forskellige forslag, der kommer.
Det er næsten det samme som en opt in-model, dog uden muligheden for at få indflydelse på indholdet af forslaget, og det stiller os derfor i virkeligheden i den værste af alle verdener.
Men når vi kigger på det, holder det jo ikke en meter, når Dansk Folkeparti samtidig har været med til både at beskære SKAT og tolderne.
Som ministeren sagde i sin egen tale, har det konsekvenser for Danmark at stå udenfor.
Det var den tidligere statsminister, Anders Fogh Rasmussen, også meget opmærksom på, så i november 2004 indkaldte han jo EU-partierne til en drøftelse af, hvad vi skulle gøre med de danske forbehold.
SF deltog aktivt i de forhandlinger, og da Anders Fogh Rasmussen pressede på for at få en opt in-model på retsområdet, tilsluttede vi os også den model.
Så forsvandt den daværende statsminister jo til NATO, og siden hen er EU-diskussionerne nærmest forsvundet i Danmark.
Det er jo et problem, for gennemførelsen af Lissabontraktaten har betydet, at samarbejdet er gået fra at være mellemstatsligt til i virkeligheden at være overstatsligt, hvis vi skal forstå den i den samme forståelsesramme.
Og det gør det jo unægtelig ganske svært for Danmark, da vi kun er med i det mellemstatslige på grund af vores forbehold.
Så hvordan vores retsstilling er, er i virkeligheden ganske uigennemskueligt.
Det er jo ikke sådan, at vi stadig væk kan arbejde i den såkaldte søjle 3, mens alle de andre befinder sig i den såkaldte søjle 1 for det overstatslige samarbejde, på trods af at jeg jo kan læse i det notat, vi har modtaget i dag fra Udenrigsministeriet og Justitsministeriet, at det er sådan, Rådets Juridiske Tjeneste vurderer det skal være.
Så Danmark står lidt i en eller anden form for usikker position, i forhold til hvad det kommer til at betyde for fremtiden.
For hvad er vi med i, og hvad er vi ikke med i, og under hvilke betingelser er vi det?
Det nemmeste vil i virkeligheden være at afskaffe det danske forbehold, så vi får klarhed over det.
For der er jo ting, vi ikke er med i.
Vi er ikke med i samarbejdet om politi og strafferet, vi kan heller ikke være med i konkursforordningen, vi kan heller ikke være med i grænseoverskridende sager om forældremyndighed og skilsmisse, og i fremtiden kan det jo være en udfordring, om vi overhovedet kan være med i Europolsamarbejdet eller samarbejdet om terrorisme.
Jeg synes selv, at en af de sager, vi har behandlet på det sidste, netop spørgsmålet om den europæiske efterforskningskendelse, hvor Danmark er nødt til at stå udenfor på grund af forbeholdet,
er en af udfordringerne.
Det sker jo, samtidig med at vi havde en bombemand i Ørstedsparken, hvor dem, der i virkeligheden gik i gang med at opklare sagen, var BT, ved at de kunne ringe til deres venner i Belgien og rundtomkring i Europa og få adgang til oplysninger, som vores eget politi ikke kunne få.
Det er ikke sådan, at det her forslag betyder, at dansk politi lige pludselig kan lave efterforskning i andre lande, men det vil i det mindste gøre det nemmere.
Så derfor er problemet og udfordringen jo i virkeligheden, at vi ikke kan være med i det, men skal søge en parallelaftale, og det er ganske besværligt og ganske omsonst.
For de parallelaftaler, der indtil videre er opnået, er jo forholdsvis få, og vi har fået at vide, at de tager lang tid at gennemføre.
Jeg vil gerne rose ministeren for hans åbne tilgang med hensyn til at bidrage med oplysninger til Folketinget, til Folketingets EU-partier og til videreudviklingen på området, på trods af at det jo med klarhed viser, at vi har et problem og derfor er nødt til at få det til afstemning.
Så siger flere, at vi skal alle forbeholdene til afstemning samtidig.
Set med SF's øjne skal vi det ikke.
De fire forbehold er fire selvstændige forbehold.
Så jeg kan ikke forstå, at den danske regering fortsat rider den her hest om alt eller intet, for hvis vi ser nøgternt på det, er det altså tre vidt forskellige politikområder, som vi må fastholde hører til hver for sig.