Bertel Haarder (V), 2010-05-27:
Forslagets første punkt omhandler transseksuelles muligheder for at skifte navn.
Det anføres i bemærkningerne, at myndige personer selv skal kunne bestemme, hvilket fornavn de skal bære, og at det ikke tjener noget formål at forhindre et navneskifte for en person, der føler, at et fornavn, der betegner det modsatte køn, ville være det rette for den pågældende.
Det er et spørgsmål, der i øvrigt henhører under justitsministerens ressortområde.
Det har været grundigt diskuteret her i salen i forbindelse med revisionen af navneloven så sent som i sidste folketingsår.
I den forbindelse blev loven ændret, så den hidtidige mulighed for transseksuelle personer til at få navneændring til et fornavn, der betegner det modsatte køn, blev udvidet til også at omfatte personer, som kan ligestilles med transseksuelle.
Regeringen har altså for nylig medvirket til en lempelse af forbuddet mod, at et fornavn må betegne det modsatte køn.
Navnelovgivningen tager altså hensyn til transseksuelle.
Men det er regeringens opfattelse, at man ikke helt bør ophæve kravet om, at et fornavn skal betegne en persons køn, for det er et centralt træk inden for dansk og international navneret.
Det indebærer også kommunikationsmæssige fordele i den praktiske navnebrug.
Kønsspecifikke fornavne er en enkel måde, hvorpå det kan fastslås, om en person er mand eller kvinde.
Forslagets andet punkt går ud på, at transseksuelle bør have mulighed for at få udstedt et identitetskort af en kommunal myndighed på baggrund af en erklæring fra egen læge.
Forslagsstillerne mener, at transseksuelle, der lever som det modsatte køn, men som ikke ønsker et egentligt kønsskifte, og transseksuelle, som er undervejs i et behandlingsforløb på Sexologisk Klinik, kan have behov for et identitetskort til brug for afhentning af pakker på posthuset, ved bankmøder eller kontakt til politi.
Formålet er at forhindre forvirring og ubehagelige situationer for transseksuelle i hverdagssituationer.
Men ifølge Justitsministeriets pasbekendtgørelse er der faktisk mulighed for, at personer, der ikke har gennemgået en kønsskifteoperation, men som af Sexologisk Klinik vurderes at være transseksuelle, har mulighed for at få udstedt et pas, hvor personens identitet er anført med et X i stedet for med et F eller M – for female eller male.
Der er således allerede mulighed for, at man som transseksuel kan få et identifikationsdokument, og jeg kan oplyse, at Justitsministeriet påtænker at ændre pasbekendtgørelsen, så personer, som ganske kan ligestilles med transseksuelle, får ret til at benytte betegnelsen X i passet i stedet for M eller F.
Det tredje punkt handler om, at der ønskes en lempelse af betingelserne for, hvornår et kønsskifte har fundet sted.
Som det fremgår af bemærkningerne, får en person, der har gennemgået en kønsskifteoperation, et nyt personnummer med korrekt kønsangivelse.
Det sker, når Sundhedsstyrelsen meddeler CPR-kontoret, at kønsskiftet for en given person er sket.
For at et gennemført kønsskifte kan anerkendes, forudsættes det, at der faktisk er gennemført et kirurgisk kønsskifte som beskrevet i vejledningen om kastration med henblik på kønsskifte.
Det drejer sig bl.a. om fjernelse af testikler eller æggestokke.
Jeg finder ikke, der er grundlag for at fravige kravet om kirurgisk kønsskifte.
Eksempelvis vil det være problematisk udelukkende at anvende sterilisation som kriterium, idet et sådant indgreb relativt enkelt kan omgås med moderne teknikker.
Man skal også huske på, at kønsangivelsen via personnummeret bruges i adskillige sammenhænge, f.eks. ved indkaldelse til mammografiscreening til forebyggelse og tidlig behandling af brystkræft, ved indkaldelse til forebyggelse og undersøgelse af eksempelvis livmoderhalskræft eller ved indkaldelse til aftjening af værnepligt.
Jeg finder det derfor væsentligt, at der er tale om en sikker kønsangivelse, og regeringen kan derfor ikke støtte forslaget om at indføre mulighed for at dispensere fra de nuværende krav til anerkendelse af kønsskifte.
Behandling af transseksualitet med henblik på kønsskifteoperationsvurdering er en højt specialiseret landsfunktion, som varetages af Sexologisk Klinik under Rigshospitalet.
Det er der, man i Danmark har mulighed for at få foretaget en kønsskifteoperation.
Ligesom øvrige behandlinger i sundhedsvæsenet tilbydes en sådan operation, når der er medicinsk begrundelse for det.
Personer, der ønsker en kønsskifteoperation, gennemgår et udredningsforløb, der normalt strækker sig over mere end 2 år.
I forbindelse med behandlingen følger Sexologisk Klinik en standardiseret udrednings- og behandlingsplan, som tilpasses den enkelte patient, og som har udgangspunkt i internationalt anerkendte retningslinjer.
Det er meget vigtigt, at Sexologisk Klinik har tilstrækkelig sikkerhed og fagligt grundlag for at gennemføre behandlingen, herunder at patienten er tilstrækkelig afklaret i sit ønske om at skifte køn.
Først derefter er det forsvarligt at gå videre til næste fase i et kønsskifteforløb.
Det er Sundhedsstyrelsen, der efter ansøgning tager stilling til, om den ansøgende patient kan tilbydes kastration med henblik på kønsskifte.
Den forelægges derefter for Retslægerådet med henblik på en vurdering.
Når Retslægerådets udtalelse foreligger, bliver ansøgeren partshørt, og styrelsen tager derefter endelig stilling til ansøgningen.
Denne procedure er tilrettelagt på denne måde for at tage højde for, at en kønsskifteoperation er et omfattende og irreversibelt indgreb, et indgreb, hvor kønskirtlerne permanent fjernes.
Forløbet skal ikke bare sikre, at der er medicinsk indikation for indgrebet, men også, at ansøgerens ønske om et kønsskifte er vedholdende, og at ansøgeren fuldt ud kan overskue konsekvenserne af indgrebet.
Det synes jeg er en både rimelig og forsvarlig procedure, især når man tænker på procedurens uigenkaldelighed og kompleksitet.
Jeg kan godt forstå, at det for den enkelte kan opleves som en stor personlig belastning at skulle gennemgå et sådant længere udredningsforløb, men forløbet er altså begrundet på den måde, som jeg her har beskrevet, og jeg mener ikke, vi løser noget ved at ændre lovgivningen som foreslået i nærværende beslutningsforslag.
Jeg synes faktisk, at min redegørelse her beskriver, hvor hensynsfuldt samfundet er over for transkønnede personer.
Visse navne er godkendt som både pige- og drengenavne, vi har kun få af dem, så vi har ikke særskilte lister over kønsneutrale navne.
Men det forhold, at enkelte navne kan betegne begge køn, kan jo ikke begrunde, at man generelt ændrer den hovedregel, som jeg har beskrevet, og som er begrundet i gammel retslig tradition, og som også svarer til, hvad der gælder i andre lande.
Hvor meget forståelse jeg end kan have, synes jeg ikke, at der er tilstrækkelig vægtige grunde til at gøre det nemmere at ændre navn til det modsatte køn.