Lene Espersen (KF), 2007-02-27:
Det fremsatte lovforslag går ud på at ophæve straffelovens § 140 om blasfemi.
Efter denne bestemmelse straffes med bøde eller fængsel indtil 4 måneder den, der offentligt driver spot med eller forhåner noget her i landet lovligt bestående religionssamfunds troslærdomme eller gudsdyrkelse.
Forslagsstillerne har i bemærkningerne til lovforslaget peget på, at der ikke er dømt efter bestemmelsen siden 1938.
Vi har således her i Folketinget for ikke så længe siden, nemlig i forbindelse med førstebehandlingen af L 131 i 2005, diskuteret en ophævelse af blasfemibestemmelsen i straffeloven.
Ved den lejlighed tilkendegav jeg, at det var regeringens opfattelse, at der fortsat er behov for straffelovens blasfemibestemmelse, og det er også regeringens opfattelse i dag.
Som jeg redegjorde for ved førstebehandlingen af L 131 i 2005, er religiøse spørgsmål for nogle mennesker noget af det mest betydningsfulde og grundlæggende i tilværelsen.
Det gælder, uanset om der er tale om kristne, muslimer, jøder eller andre.
Netop dette forhold er efter regeringens opfattelse meget væsentligt, når det gælder spørgsmålet om straffelovens § 140.
Hvis nogen føler sig krænket, kan muligheden for at få myndighedernes og i sidste ende domstolenes vurdering af, om konkrete ytringer er i strid med denne bestemmelse, nemlig efter regeringens opfattelse bl.a. mindske risikoen for, at personer, der føler sig fornedret i forhold til deres tro og gudsdyrkelse, griber til selvtægt.
Betydningen af denne offentlige interesse, der er forbundet med dette, bør ikke undervurderes.
Det har været fremført som argument for en ophævelse af blasfemibestemmelsen, at bestemmelsen vil kunne bruges til at lukke munden på kritikere eller andre, som man måtte være uenig med om religiøse spørgsmål.
Lad mig i den forbindelse understrege, hvad vi vel alle her i dag kan være enige om, nemlig at ytringsfriheden er en af de helt centrale frihedsrettigheder i vores demokratiske samfund.
Imidlertid er jeg ikke enig i, at straffelovens § 140 om blasfemi fratager os muligheden for den frie debat.
Det forhold, at der ikke siden 1938 er faldet dom for overtrædelse af bestemmelsen, viser da også med al ønskelig tydelighed, at det forholder sig sådan.
Der kan i den forbindelse være grund til at nævne, at bestemmelsen i overensstemmelse med sin ordlyd alene omfatter ytringer, der må karakteriseres som spot, dvs. latterliggørelse eller forhånelse, altså foragt eller nedgørelse på en ondskabsfuld måde af noget her i landet lovligt bestående religionssamfunds troslærdomme eller gudsdyrkelse.
Det er således ikke det, at man kritiserer, men måden man udtrykker sig på, som er afgørende for, om blasfemiparagraffen kan anvendes.
Heri ligger, at adgangen til offentligt at kritisere et religionssamfunds troslærdomme eller gudsdyrkelse ikke begrænses, når blot der ikke er tale om spot eller forhånelse.
Bestemmelsen er desuden, hvilket klart fremgår af forarbejderne til den, begrænset til alvorlige tilfælde.
Man bør også have sig for øje, at bestemmelsen ikke er undergivet privat påtale, som det er tilfældet med den overvejende del af bestemmelserne i straffelovens kapitel 27 om freds- og æreskrænkelser.
Dette forhold understreger, at der ikke i første række er tale om beskyttelse af rent private interesser, men der er en beskyttelse af nogle mere overordnede offentlige interesser.
De nævnte begrænsninger i bestemmelsens anvendelsesområde fremgår bl.a. af en dom, der blev afsagt af kriminalretten i Gladsaxe i 1971.
I dommen anførte retten bl.a., at en strafferetlig bedømmelse måtte ske ud fra en helhedsvurdering af visens tendens.
Retten fandt, at visen herefter måtte ses som et indlæg i polemisk form imod en bestemt religiøs opdragelse.
Da dette efter rettens opfattelse ikke havde nogen forbindelse til kristne troslærdomme, og da angreb mod og forhånelse af sådanne lærdomme derfor ikke kunne antages at ligge inden for visens sigte, blev de tiltalte frifundet.
Blasfemibestemmelsen har som bekendt også været fremme inden for det seneste år i forbindelse med Muhammedsagen.
Rigsadvokaten fandt således, at betingelserne for at straffe efter straffelovens § 140 ikke var opfyldt.
Rigsadvokaten anførte bl.a., at nogle af tegningerne vedrørte sociale forhold, kvinders stilling i et muslimsk samfund og ikke den islamiske troslærdom eller gudsdyrkelse.
For så vidt angår en af tegningerne, udtalte Rigsadvokaten, at den med god grund kunne opfattes som en krænkelse og fornærmelse rettet mod profeten Muhammed, men at den efter anklagemyndighedens opfattelse ikke var udtryk for spot eller latterliggørelse og næppe heller forhånelse i straffelovens § 140's forstand.
Generelt vil jeg gerne fremhæve, at straffelovens blasfemibestemmelse, fuldstændig på linje med hvad der gælder i relation til straffelovens såkaldte racismeparagraf, må fortolkes under hensyn til bestemmelsen om ytringsfrihed i den europæiske menneskerettighedskonvention.
Ved den konkrete anvendelse af straffelovens blasfemibestemmelse må domstolene derfor foretage en afvejning af hensynet til ytringsfriheden over for hensynet til de interesser, som bestemmelsen har til formål at beskytte.
Hensynet til at vise, at ytringsfriheden vejer tungt, understreges af den yderst beskedne anvendelse af bestemmelsen i praksis.
Sammenfattende vil jeg derfor gerne sige, at det efter min opfattelse er forfejlet at gøre gældende, at blasfemibestemmelsen kan begrænse den frie debat, som ytringsfriheden skal sikre.
Regeringen kan derfor ikke støtte lovforslaget.