Özlem Sara Cekic (SF), 2010-04-20:
2010 er det europæiske år for bekæmpelse af fattigdom og social udstødelse, men imens resten af Europa trækker i arbejdstøjet for at hjælpe de fattige, afviser regeringen, at det overhovedet giver mening at snakke om økonomisk fattigdom i Danmark.
Da sociale hjælpeorganisationer ved juletid meddelte, at der var det dobbelte antal fattige end tidligere, der havde behov for julehjælp, hørte vi den daværende socialminister glæde sig, fordi det jo betød, at de fattige var blevet bedre til at søge om organisationernes hjælp.
Et helt grotesk synspunkt fra en socialministers side.
Tænk, hvis en trafikminister om det stigende antal trafikdræbte sagde: Jeg glæder mig over, at vi har fået flere ambulancer.
Siden regeringen er kommet til, er flere blevet sat på gaden, der er flere, der får førtidspension, der er flere, der er blevet økonomisk straffet, og de fattige er blevet fattigere.
Venstre og De Konservative har nu opstillet seks kriterier på fattigdom, som er en forsmag på regeringens bud på en fattigdomsdefinition, og flere af kriterierne viser netop, i hvor høj grad regeringspartierne mangler føling med virkeligheden.
Det er rigtigt, at man godt kan opliste en række symptomer på fattigdom og udsathed, men når alt kommer til alt, har det altså rigtig stor betydning for den enkelte families økonomi, hvor mange penge der står på kontoen, når de faste udgifter er betalt.
Det virker absurd at prøve at snakke udenom den realitet.
En familie, der er ramt af loftet over kontanthjælp, fortæller på Loftramte Eksperters hjemmeside: Vi er et ægtepar med fire børn og har mange udgifter.
Vi er flyttet tre gange for at spare 600 kr., da vores husleje er for høj, og for at finde en billigere lejlighed, hvor vi og børnene kan bo.
Vi har mistet 2.044 kr. i boligstøtte, og vores kontanthjælp er sat ned med 500 kr. En anden mor fortæller, at hun havde valget mellem at betale elregningen eller huslejen, fordi hendes elregning var steget med 200 kr.; tænk, at 200 kr. kan gøre, at hun er nødt til at træffe et sådant valg.
Derfor synes jeg også, det er svært at sige, at hendes fattigdom ikke er et spørgsmål om penge.
Når førtidspensionister hver eneste dag skriver til mig og til mange politikere herinde om, hvor svært det er at få enderne til at nå sammen, er det faktisk også et spørgsmål om penge. En undersøgelse fra Københavns Kommune forrige år viste, at blandt de 60.000 mennesker, som man kunne definere som fattige ud fra deres økonomiske råderum, havde to ud af tre oplevet at måtte undvære frisk frugt og grønt til børnene sidst på måneden.
Det var ikke kun frugt og mad, de skulle undvære.
Det var også lægeordineret medicin, og det var også fritidsaktiviteter til børnene.
Regeringspartierne ser ud til at have erkendt, at der er en sammenhæng mellem fattigdomsydelserne og det at leve i fattigdom.
Derfor undrer mig, hvorfor de så rigidt alligevel vælger at fastholde ydelserne.
Det er ydelser, som betyder, at 20.000 børn lever i fattigdom, fordi mor og far er ramt af starthjælpen, 300-timers-reglen eller loftet over kontanthjælpen.
Hvis man skal gøre noget ved fattigdommen, mener vi ikke, at det er nok kun at lappe, som regeringen har gjort.
Man er nødt til at gå ind og kigge på, hvor mange fattige vi har, for at kunne handle på den fattigdom, de lever i.
Vi skal derfor også gå ind og lave en fattigdomsgrænse, så vi fastholder ikke kun den S-SF-regering, der snart kommer til, men enhver regering på at bekæmpe fattigdom.
Tiden er inde til andet end at lappe.
Derfor undrer det mig også rigtig meget, at De Konservatives formand fru Lene Espersen i sin nytårstale tordnede frem med budskabet om, at debatten om ulighed er en pseudodebat, som ingen steder hørte hjemme.
Det er udtalelser, der på det kraftigste bevidner, at den konservative formand aldrig har snakket med et af de 59.000 børn, der i øjeblikket lever i fattigdom.
Hun har aldrig set de børn i øjnene, som hver dag lider markante afsavn i dagens rige Danmark.
Hun har aldrig mødt Fie, som er den eneste i klassen, der ikke holder børnefødselsdag, eller den mor, der fortvivlet må gennemsøge byens gader efter tomme flasker en kold vintermorgen for at få råd til penicillin til sit syge barn, der ligger alene derhjemme med sin smertefulde halsbetændelse.
Derfor er det også tid at skabe en ny dagsorden, og når vi fremsætter det allerede oplæste forslag til vedtagelse, er det, fordi vi tror på, at alle de her ting vil være med til at gøre noget ved fattigdommen, så man ikke længere skal lappe, men forebygge og bekæmpe.