Christine Antorini (S), 2013-11-12:
Der er nogle dage, der er helt særlige i Folketingssalen, og sådan en dag synes jeg det er i dag.
Det er faktisk mange år siden, at det er lykkedes at samle et bredt flertal i en forligskreds, der faktisk er historisk bred i forhold til at sætte nogle virkelig ambitiøse mål på vores børns vegne.
Det er jo tre nationale mål, vi sætter for fremtidens folkeskole.
Det er, at alle børn – jeg vil godt sætte streg under alle børn – skal blive så dygtige, som de overhovedet kan.
Det er de børn, der har nogle særlige udfordringer, som skal have det løft, der skal til, for at de bliver dygtigere; det er de rigtig dygtige børn, som også skal opleve, at de bliver fagligt udfordret; og det er selvfølgelig alle de mange børn, som er et eller andet sted derimellem.
Med den her folkeskoleaftale giver vi muligheden for, at man kan lave et udfordrende læringsmiljø, der møder meget forskellige børn, og dermed også sagt det andet mål, der er i folkeskolereformen – og det er, at alle børn skal blive så dygtige, som de kan uanset baggrund.
Så indfører vi som noget tredje og som noget nyt, der er lige så centralt og banebrydende, at vi både sætter skyhøje faglige ambitioner på vores børns vegne, men også har et mål om, at de skal trives.
Og når vi synes, det er så vigtigt, at børn skal trives, er det, fordi et undervisningsmiljø, der er fagligt stimulerende, og hvor de har gode venner og gode relationer til lærerne – et undervisningsmiljø, der gør, at de hver dag, når de kommer hjem fra skole, glæder sig til at fortælle forældrene: Det her har jeg lært, det her var spændende, og jeg glæder mig til, at jeg skal lære endnu mere – giver lysten til at lære.
Det kræver selvfølgelig, at man også virkelig diskuterer, hvad det er for en ramme, der skal til, for at vi får udviklet fremtidens folkeskole ud fra de her tre nationale mål.
Selvfølgelig er det sådan, at når man er i en forligskreds, er der forskellige holdninger.
Sådan må det være, det er en del af demokratiet.
Men det er faktisk lykkedes os ved at gøre os umage med at snakke med alle de mange interessenter, der gerne vil det bedste for den fælles folkeskole, og ved at bøje os i forhold til hinanden at lave en meget stor, helstøbt pakke, der udstikker nogle meget langtrækkende spor for udviklingen af folkeskolen.
Vi har ikke brug for, at folkeskolen udgør et partipolitisk slagsmål år efter år efter år.
Vi har børn, der starter i 0. klasse og forlader folkeskolen efter 9. eller 10. klasse.
Og det kræver, at vi giver hinanden håndslag på, at når vi sætter en stor reform i søen, står vi sammen om den.
Og det er her – seks partier på tværs – lykkedes os at bøje os i forhold til hinanden, ikke efter mindste fællesnævner, men højeste fællesnævner.
Jeg vil godt sige tak til hver og en af ordførerne, der er til stede her, for det samarbejde, vi har haft, for det er altså stort.
Det er ikke tit, det sker, og det her kommer til at sætte sig spor, som vil kunne mærkes af vores børn mange år frem.
Jeg vil gerne fremhæve nogle af de hovedelementer, der er i skoleaftalen.
Noget af det har der været snakket en del om – nogle af de indholdsting, som ligger i reformen – men det vil jeg også godt lige dvæle en lille smule ved.
Det er en række elementer, som er genkendelige – det er også blevet sagt af flere her – og det er jo, fordi vi har en skole, der hele tiden er i udvikling.
Man har fulgt, hvad det er, der sker, hvis man f.eks. arbejder med bevægelse som et af de tiltag, som med rette fylder meget i reformen.
Det skal være sådan, at børnene igennem den længere og mere varierede skoledag oplever en skole, hvor det med bevægelse – sport, sundhed, bevægelse på forskellige måder – er noget, man møder i løbet af dagen.
Og hvorfor er det godt?
Det er, fordi vi kan se af den forskning, der er, og af de efterhånden mange skoler, som arbejder med bevægelse igennem dagen, at det betyder rigtig meget for børnenes koncentration, deres motivation og dermed også deres lyst til at arbejde med nogle af de mere teoretiske fag, der er i folkeskolen – ud over at det i øvrigt er sundt og sjovt; konkurrence på en god måde.
Når vi indfører fremmedsprog tidligere, sådan at alle elever fra august 2014, hvor den nye reform træder i kraft, skal starte med engelsk allerede fra 1. klasse, og når de fra 5. klasse skal vælge imellem enten tysk eller fransk, så er det, fordi vi ved, at i et lille land som Danmark er det utrolig vigtigt, at man kan forskellige fremmedsprog.
Vi kommer til at arbejde med folk fra andre lande, vi kommer til at rejse til andre lande, vi kommer til at uddanne os med nogle fra andre lande, vi kommer til at læse litteratur – faglitteratur, manualer – og være på nettet, hvor vi skal kunne bruge sprog.
Det skal vi møde tidligere, og vi skal udvikle gode undervisningsmetoder, sådan at man, fra når man er helt lille, i Danmark leger sprog ind, så vi bliver rigtig kompetente også på fremmedsprog.
Når vi gennem den længere, mere varierede skoledag styrker, at flere forskellige fagpersoner kan arbejde sammen – ikke mindst et endnu tættere samarbejde mellem lærere og pædagoger – så er det jo heller ikke nyt.
Så er det for de mange år, hvor der har været vidtgående forsøg og udviklingsarbejde med samordnet indskoling med rigtig gode resultater.
Det er der jo heller ikke noget at sige til.
Der er jo en grund til, at vi her i Danmark vægter en rigtig god læreruddannelse, en rigtig god pædagoguddannelse og i øvrigt også andre faglige kompetencer, som kan spille ind og understøtte ud fra et helhedssyn på børnenes liv.
Det er de gode erfaringer, vi har med i reformen her. Så det er bare for at sige, at der er en række elementer, der er genkendelige, samtidig med at det også er en reform, som sætter en radikalt ny ramme for, hvordan vi giver det bedste læringsmiljø til alle vores børn.
For når man skal tilrettelægge skoledagen med flere timer, med mere varieret undervisning, så er det netop med udgangspunkt i eleven.
Det er jo også noget af det, som ligger i reformen – nemlig at vi jo ikke bare tror, det virker; vi bruger den bedst tilgængelige viden, der er på området, og så følger vi år for år, at eleverne bliver dygtige i de grundlæggende fag, dansk og matematik, fordi vi ved, at hvis eleverne har rigtig godt fat på de grundlæggende fag inden for dansk og matematik, så klarer de sig som regel også godt i de andre fag.
Men det er jo ikke tilstrækkeligt, for vi hviler på et bredt faglighedsbegreb.
Det har vi gjort i mange år her i Danmark, hvor man både skal være rigtig solid i sine faglige kompetencer, man skal kunne sætte dem i spil til andre igennem den måde, man samarbejder på med hinanden på; man skal udvikle sine personlige kompetencer.
Det kræver tid, fordybelse, ro, til at man kan arbejde med forskellige måder at undervise på.
Det er derfor, eleverne får flere timer – med alt det arbejde, der skal til, for at man netop kan udvikle forskellige typer af undervisningsformer til meget forskellige børn.
Der har været stor diskussion om antallet af timer.
Jeg vil bare stilfærdigt sige, at når folkeskolereformen træder fuldt i kraft – og det bliver så senest med udgangen af 2015 – så vil det være sådan, at de mindste elever vil få en skoledag, hvor de normalt vil få fri kl. 14.00, eleverne fra 4. til 6. klasse vil normalt få fri ved 14.30-tiden, og de ældste elever fra 7. klasse og frem vil få fri ved 15-tiden.
Det er det, vi taler om.
Det betyder faktisk et markant timeløft for eleverne, og godt for det.
Selvfølgelig betyder antallet af timer da noget, hvis man skal kunne give et fagligt løft til alle elever.
Men det er jo ikke antallet af timer i sig selv.
Derfor har jeg selv været noget forundret over den diskussion, som måske har fyldt allermest, hvor det kun er antallet af timer, det har drejet sig om.
Nej, det, det handler om, er flere timer af høj kvalitet.
Og hvad er det, der giver den høje kvalitet?
Det er rigtig veluddannede lærere, veluddannede pædagoger i skolen, rigtig dygtige skoleledelser.
Det er der måske ikke blevet snakket så meget om i debatten her, men det er jo faktisk en af de andre hjørnesten, som vi har i reformen.
Det er et massivt kompetenceløft både til skoleledelser og til lærerne, hvor alle lærere skal efteruddannes, sådan at de i de fag, de har i folkeskolen, har, hvad der svarer til linjefagskompetence.
Det er også efteruddannelse til de pædagoger, som får en tydeligere rolle i samarbejdet med lærerne.
Det er også en ny måde at se på, hvordan vi i det hele taget laver vidensdeling, for den praksis og forskning, der er, og som skal styrkes, skal sættes i spil hver dag ude på skolerne, ude i klasselokalerne, ved at man deler viden på tværs.
Nogle kalder det aktionslæring, men det betyder, at vi skal have styrket hele den kæde, der er: vidensudveksling mellem professionshøjskolerne, der har lærer- og pædagoguddannelserne, der har efter- og videreuddannelserne, ud i de enkelte klasselokaler.
Og den viden skal tilbage igen, så vi hele tiden sammen bliver klogere på, hvad det er for nogle undervisningsmetoder, der virker, for at vi kan møde meget forskellige børn.
Det er en kæmpe indsats, der sker med hensyn til kompetenceløftet.
Der er afsat 1 mia. kr. alene til et kompetenceløft, for nøglen til, hvordan vi får kvalitet i flere timer, er rigtig, rigtig dygtige lærere, pædagoger og skoleledelser.
Nogle af de ting, som jeg glæder mig rigtig meget til at se blive udfoldet i folkeskolereformen, er, at samtidig med at eleverne får en længere skoledag, sker det på en måde, hvor den længere skoledag inviterer mange andre til at bidrage til børnenes læring.
En af de vigtige overskrifter er det, som vi har kaldt for den åbne skole, og det, der ligger i den åbne skole, er, at skolen åbner sine døre endnu mere til den lokale omverden.
Det er bl.a. i form af at invitere virksomheder ind.
Der vil det jo være sådan i den nye skole, at alle elever fra 7. klasse vil kunne møde forskellige linjer og valgfagspakker og i højere grad kunne vælge efter motivation og lyst, så de også på den måde er med til at præge deres uddannelsesforløb, i et tæt samarbejde med, at de kan lave opgaver sammen med lokale virksomheder eller sammen med lokale idrætsforeninger og kulturinstitutioner, som i øvrigt også inviteres til at lave nogle forløb sammen med eleverne som en del af dagen.
Noget af det, som jeg med stor glæde har lyttet til, kommer jo netop fra idræts-, forenings- og kulturlivet, som nu kan se, at de får en reel rolle i samarbejde med skolerne og med underviserne, der er der.
For vi har jo en lang og en stolt demokratisk tradition for foreningsarbejde i Danmark, og selvfølgelig kan de ressourcer også sættes i spil i sammenhæng med, at demokratisk dannelse også er noget, som vores folkeskole hviler på.
Fremover vil det være sådan, at skolerne og kommunerne formulerer en politik for, hvordan de samarbejder med Foreningsdanmark.
Hvordan kan de lokale musikskoler og kulturskoler være en del af den længere skoledag?
Hvordan kan man, hvis man som elev er med i eliteidræt, få det ind som en del af den længere skoledag?
Det skal der laves samarbejdsaftaler om.
Der er fleksibilitet, sådan at det kan passes ind.
Det er også en enorm styrke, at vi med den her skolereform netop ikke laver en fælles model for alle, men at vi sætter en fælles ramme.
For et er, at mange skoler laver forskellige typer af forsøgs- og udviklingssamarbejde; noget andet er, at hvis vi vil have det her løft af alle børn, så skal vi også sætte en fælles ramme.
Men der er mange måder, man kan indrette skolen på, og den fleksibilitet har vi lagt ind i skolereformen.
Dermed også være sagt noget om et tredje og meget vigtigt element.
Det er de frihedsgrader, der er i det.
Der har lidt været en diskussion om det, at vi f.eks. giver mere fleksible muligheder for holddannelse.
Betyder det nu, at vi så indfører gammeldags niveaudeling ad bagvejen?
Nej, det gør det ikke.
Det bygger på, at vi kan se, at der lige præcis er balance, så man holder fast i fællesskabet, stamklassen, holdet, årgangen – det er organiseret på forskellige måder –
man skal have det sociale kit, som klassefællesskabet giver, men med muligheder for forskellige typer af hold.
Nogle gange skal man kunne lave hold, hvor eleverne er sammen med nogle, der er på samme faglige niveau i et fag.
Andre gange kan det være sådan, at man laver forskellige forløb – nogle gange noget for piger og andre gange noget for drenge.
Andre gange kan man variere forskellige undervisningsformer, så man ved, at hvis man skal møde de her bestemte børn, så skal man koble de teoretiske fag på det praktiske, og så kan man lave holddeling efter det.
Nogle gange – og det ved vi også rigtig meget om – skal vi gøre noget særligt, hvis vi skal blive rigtig dygtige til inklusion og styrke den fælles almene folkeskole for langt flere børn.
For jeg må sige, at det jo er en af skandalerne i folkeskolen, at der, uden at der har været en eneste politisk diskussion, og mens vi i øvrigt hylder den fælles folkeskole, er alt for mange børn, der hen over årene er blevet kanaliseret væk fra den fælles folkeskole, væk fra deres kammerater og over til det specielle, over til nogle særlige skoler.
Nogle børn har brug for så meget ekstra støtte, at det er det helt rigtige tilbud for dem, men langt de fleste børn skal kunne blive i den fælles folkeskole med den nødvendige støtte sammen med deres kammerater.
Men de har selvfølgelig brug for, at holddeling kan bruges meget mere fleksibelt, at der kan være små hold i mere skærmede miljøer, så man netop ikke nødvendigvis altid er sammen med mange elever, men er i én type af undervisning, hvis man har brug for ro og fordybelse selv.
Det giver holddeling mulighed for.
Også her har vi givet frihed til, at man kan sætte pædagogikken og didaktikken i centrum med udgangspunkt i det enkelte barn, der skal kunne løftes mest muligt fagligt.
Det er klart, at vores børn nærmest bliver født med det fra starten, og det skal være en del, der præger hele undervisningen, ikke hvor det handler om, hvilket it-grej man har, men hvilken it-pædagogik man bruger i forhold til at udvikle forskellige undervisningsforløb.
Så ved vi jo i øvrigt også, at hele det arbejde med digital læring, at man har sit digitale penalhus og man kan bruge de sociale medier i et læringsperspektiv, vil jeg godt understrege, er rigtig motiverende for mange børn.
Når vi ønsker fleksibiliteten i skolen, er det også, fordi der selvfølgelig skal være mulighed for, at man kan arbejde med talentspor, for det er ikke i modstrid med den fælles enhedsskole, at vi vægter, at børn går sammen fra 0. til 9. klasse, men med forskellige typer af holddeling.
Det skal også give mulighed for, at man kan arbejde med sine særlige talenter.
Vi permanentgør muligheden for at arbejde med eliteidræt, vi giver mulighed for forsøg med elitemusik, og vi giver mange bedre muligheder for, at man kan lave forskellige typer af talentforløb, fordi børn kan have talenter på mange forskellige måder, og det, at man har muligheden for noget, man brænder særlig meget for, man er særlig dygtig til og kan blive endnu dygtigere, er godt for den enkelte elev, men det er også utrolig inspirerende for andre elever.
Vi ved nemlig, at elever spejler sig positivt op imod hinanden.
Det bliver der også åbnet for endnu mere med den nye reform.
Og så igen tilbage til, at det skal understøttes af kompetenceløftet, som er i forhold til medarbejderne, og til, at der er mere fleksible rammer for, hvordan man kan organisere folkeskolen her i Danmark.
Et sidste ord i forhold til lektiecafeer, som jo har fyldt meget: Jeg glæder mig til, at det bliver den fulde skoledag, som vores elever vil møde senest med udgangen af 2015, fordi lektiecafeer jo ikke bare er lektiecafeer, som det så bliver nu, som noget, der skal være efter alt det andet.
Det er vi enige om i forligskredsen, bortset fra Det Konservative Folkeparti, netop at man skal kunne arbejde med muligheden for, at man kan få hjælp til sin lektier, men det er egentlig ikke det, der er det allervigtigste.
Det vigtigste er at kunne få hjælp til lektier og arbejde med faglig fordybelse.
For hvad er det, der skal til, for at børn husker ting, de har lavet, som de arbejder med, bliver motiveret til at træne og øve, fordi det er også en del af skolen?
Ja, det er jo derfor, man har lektier.
Det er, fordi man skal træne og øve ting, som man skal bruge siden hen.
Det kunne være på et talenthold eller andet.
Så det er hele tænkningen om, at der skal være tid til faglig fordybelse herunder lektiehjælp.
Det skal skolerne selvfølgelig kunne tilrettelægge fleksibelt, så det passer i løbet af skoledagen, og det skal selvfølgelig være sådan, at det er med det miks af medarbejdere, som der vil være i fremtidens skole, som er lærere, pædagoger og andre medarbejdere med relevante kompetencer.
Der er nogle, der har gjort grin med det og sagt: Jamen det skal jo ikke være sådan, for det – jeg ved næsten ikke engang, hvordan jeg skal sige det – har været en blanding af hulahoptid eller væretid.
Det, der er udgangspunkt for den her skole, er, at det, der sker, er læring på mange måder.
Det er undervisning, det er læring, det er leg, men alt sammen noget, der skal følges, sådan at eleverne bliver dygtigere.
Vi bliver klogere sammen undervejs.
Vi bygger på den bedst tilgængelige viden, men vi har brug for meget mere viden om velfungerende undervisningsmetoder, så det er en stor reform, og som flere har sagt: Når man sætter et meget stort skib i søen, skal det følges.
Jeg tror også, at vi vil komme til at se, at der er nogle ting, vi skal justere undervejs, men vi har turdet med alt den bedst tilgængelige viden og med en meget bred dialog og med meget bred opbakning på en indholdsreform, der gør en meget vigtig forskel for vores børn.
Det har vi gjort her.
Det har vi været rigtig mange om.
Det vil jeg gerne sige tak til alle sammen for, og jeg glæder mig utrolig meget til at følge den her reform
til dørs.
De ville have været glade for den, men så vil jeg følge alle de andre børn, som vil få gavn af den her nye skole, der bygger på meget kendt, men også giver en bedre ramme for alle børn.