Nick Hækkerup (S), 2014-03-13:
Tak for det.
4-årsreglen er som bekendt en regel, der betyder, at der højst må gå 4 år, fra den nyuddannede læge begynder sin kliniske basisuddannelse, til der sker ansættelse i en hoveduddannelsesstilling.
4-årsreglen blev indført i 2008.
Formålet med reglen var at fremme en hurtig gennemførelse af videreuddannelsen.
Overordnet set må man sige, at 4-årsreglen har virket efter hensigten.
4-årsreglen har haft en positiv effekt i forhold til at få besat stillinger i alle specialer og i alle dele af landet.
Den vigtigste prioritet for mig i forbindelse med lægers videreuddannelse er at sikre en god og lige behandling af borgerne i alle dele af landet.
Det forudsætter selvfølgelig, at der er ansat speciallæger i specialer i alle dele af landet.
Det har 4-årsreglen som nævnt bidraget til.
Det er det brede samfundsperspektiv, som vi skal huske på, når vi diskuterer tilrettelæggelsen af uddannelsen.
Det er jo ikke første gang, at Folketinget drøfter 4-årsreglen.
Forespørgselsdebatten om F 37 sidste forår mundede ud i, at min forgænger, fru Astrid Krag, nedsatte en arbejdsgruppe, der skulle lave en gennemgang af den lægelige videreuddannelse, herunder også af 4-årsreglen.
I arbejdsgruppen har både Yngre Læger, Lægeforeningen og Danske Regioner deltaget.
Man kunne så mene, at det kunne være rimeligt at vente på, at det arbejde, som blev foranlediget af Folketinget, blev færdigt, men nu har vi så debatten i dag.
Rapporten er nu afleveret.
Arbejdsgruppen har drøftet de forskellige områder af den lægelige videreuddannelse, herunder den meget omtalte 4-årsfrist.
Af rapporten fremgår arbejdsgruppens forslag til ændringer og justeringer af den lægelige videreuddannelse.
Arbejdsgruppen peger på en model, der samlet set balancerer bedst mellem de forskellige synspunkter, der er, og dermed på en løsning, hvor 4-årsfristen forlænges til en 5-årsfrist.
Derudover er arbejdsgruppen så i bred enighed nået frem til at anbefale forslag til justeringer af karrierevejledning, individuelle uddannelsesplaner, at se på mulighederne for en lempeligere dispensationspraksis og at se på eventuelt øget dimensionering af introduktions- og hoveduddannelsesstillinger.
Jeg synes, det er værd at bemærke, at parterne i arbejdsgruppen har været konstruktive og har forsøgt at strække sig langt for at finde en model, som balancerer de forskellige hensyn, som skal balanceres i den her sag.
En 5-årsregel giver den yngre læge mulighed for at tage en introduktionsstilling i mere end et andet speciale eller på anden måde kvalificere sig til uddannelsen.
Det giver i sidste ende mulighed for, at den yngre læge kan søge lidt bredere, når han eller hun skal ansøge om hoveduddannelsesstillinger.
Samtidig fastholdes en tidsfrist i 5-årsreglen.
Det skal sikre, at vi får besat stillinger i alle dele af landet.
Det er en balance.
På den ene side skal modellen sikre fremdrift i videreuddannelsen og dermed et tilstrækkeligt udbud af speciallæger i hele landet, og på den anden side skal modellen sikre, at de yngre læger får mulighed for at prøve et par forskellige specialer af, inden de skal ansøge om en hoveduddannelsesstilling, og de skal have tid til at opnå ansættelse i hoveduddannelsesstillingen.
En tidsfrist for videreuddannelse skal selvfølgelig ses i sammenhæng med resten af det danske sundhedsvæsen.
Danskerne har ret til ligelig behandling i sundhedsvæsenet, uanset hvor de bor.
Ligelig behandling af danskerne kræver bl.a., at der er ansat et tilstrækkeligt antal kompetente speciallæger på sygehusene i alle dele af landet.
Liberal Alliances forslag vil øge lægemanglen i de yderliggende regioner, og det vil gå ud over patienterne.
Uden det nødvendige pres, som en tidsfrist skaber, vil den positive udvikling under 4-årsreglen med flere fuldt besatte specialer standses, og det vil gå ud over patienterne.
Der mangler med forslaget kort sagt balance og fokus på patienterne.
Jeg agter i stedet for at gennemføre en ændring af fristen, altså til en 5-årsfrist, suppleret med bedre karrierevejledning, individuelle uddannelsesplaner, justeret dimensionering samt en eventuelt lempeligere dispensationspraksis, som arbejdsgruppen har peget på, som den bedst afbalancerede løsning.
Regeringen kan derfor ikke støtte det fremsatte beslutningsforslag.