Per Clausen (EL), 2007-03-14:
For så vidt har det jo været en positiv debat forstået på den måde, at alle ordførere jo har erkendt, at det er en relevant problemstilling, som Enhedslisten har taget op.
Jeg vil starte med at sige til hr. Johs. Poulsen og måske også til ministeren, at Enhedslisten bestemt støtter, at de principper, som ligger i det her beslutningsforslag, bliver gennemført på EU-plan, hvis det er muligt.
Vi synes, at det er et fornuftigt og godt princip, som vi gerne ser vinde frem.
Og hvis det ligesom var det, der skulle til for at få det vedtaget i Folketinget, at man sagde, at man så også arbejder på det på EU-plan, så ville det da efter vores opfattelse være fornuftigt.
Den anden ting, jeg godt lige vil tage fat i, er, at miljøministeren ligesom antydede, at Enhedslisten skulle have besluttet sig for, at nanoteknologi var noget farligt noget.
Nej, det har vi ikke.
Vi har faktisk ikke i Enhedslisten det udgangspunkt, at vi starter med at vedtage, at en teknologi er farlig, før vi ved noget om den.
Udgangspunktet er såmænd bare det, at vi her har med et område at gøre, hvor vi ved, at vi ved uendelig lidt, og når vi spørger dem, der har forstand på det, får vi som oftest også at vide, at de også ved uendelig lidt.
Der kan selvfølgelig være mennesker, som har kommercielle interesser i det her, og som godt ville lade som om, de ved lidt mere, men grundsynspunktet er, at man ved uendelig lidt.
Det er jo lige præcis svagheden nu, nemlig at man vil lave en risikovurdering, og så siger man, at man kan bruge de traditionelle bestemmelser for produkter.
Men i nogle tilfælde kan der være tale om materialer, der normalt ikke skal godkendes; bionedbrydeligt plast er f.eks. et eksempel, lerpartiker er et andet eksempel.
Der indgår nanopartikler, og de fremstår umiddelbart som fuldstændig uskadelige og er det formentlig også, men vi ved bare ikke, hvordan nanopatiklerne under givne omstændigheder virker, og vi har ikke i dag de redskaber, der gør, at vi er i stand til at lave en ordentlig risikovurdering.
Det er så rigtigt, at der er sat masser af penge i forskning.
Jeg er også fuldstændig overbevist om, at vi i løbet af nogle år vil have redskaber, der gør, at vi kan bruge det samme forsigtighedsprincip i forbindelse med nanoprodukter og nanoteknologier, som vi bruger i forbindelse med alle mulige andre.
At Enhedslisten så synes, at man godt kunne skærpe forsigtighedsprincippet med hensyn til anvendelsen af kemikalier og den slags ting, er en anden sag, men vores udgangspunkt er altså, at vi kan nå frem til det samme.
Hr. Johs. Poulsen har jo fuldstændig ret i, at en af de forventninger, vi har til at vedtage sådan et forslag, hvor man besværliggør godkendelsesprocedurerne, jo også er, at det vil sætte fokus på, at man når frem til at have de rigtige metoder til også at undersøge risici i industrien.
For som det er i dag, kan man jo, med hr. Dohrmanns og flertallet i Folketingets velsignelse, konstatere, at vi godt ved, at vi ikke har redskaberne, de videnskabelige metoder, de rigtige ting at fokusere på i forbindelse med at gennemføre en tilfredsstillende undersøgelse af de risici, der er.
Det ved vi at vi ikke har.
Og når vi får dem, vil vi selvfølgelig bruge dem, det er jeg da meget med på.
Jeg tror sådan set, at det kunne fremme processen uendelig meget, hvis vi gjorde det klart, at man i en overgangsperiode opererer med et skærpet forsigtighedsprincip.
Det er et forsigtighedsprincip, der betyder, at udgangspunktet er, at hvis man har rimelig grund til bekymring i en situation, hvor de videnskabelige data er utilstrækkelige, foreløbige eller usikre, så siger man, at man ikke kan godkende produkterne – altså sådan, at bevisbyrden er om ikke 100 pct. vendt om så i hvert fald anderledes, end den vil være ved den almindelige anvendelse af forsigtighedsprincippet.
Det er Enhedslistens opfattelse, at nanopartikler og nanoteknologi jo er sådan nogle underlige sammensatte ting, for i en vis udstrækning har man brugt det længe, også før man måske vidste, hvad det var, og hvad man kaldte det.
Lige præcis derfor er det efter min opfattelse absurd at gå ind og sige, at man er for eller imod nanoteknologi.
Udgangspunktet er, at det skal der forskes i, det skal udvikles.
Når man opererer med nye ting, er det bare vigtigt, at man så også bruger energi og tid på at forske i risici for ikke at blive fanget i en uheldig situation efterfølgende.
Jeg har gennem en række spørgsmål til både den ene og den anden minister kunnet konstatere, at det arbejdes der med, og det synes jeg er godt og flot.
Men jeg må bare sige, at når man spørger en minister, hvad enten det nu er den ene eller den anden, så får man stadig væk det svar, at vores viden er utilstrækkelig.
Og så er det for mig en lille smule ubegribeligt, at man ikke i en periode både af hensyn til befolkningen og befolkningens sikkerhed og af hensyn til befolkningens følelse og oplevelse af sikkerhed og for at få sat yderligere skub i, hvad skal man sige, de privatøkonomiske interesser i at få forsket i risici, og i, hvordan man måler dem, kan anvende et skærpet forsigtighedsprincip.
Det tror jeg faktisk – og det tror vi i Enhedslisten –
ville være en god ting.
Der er jo ikke nogen tvivl om, at jeg stadig væk leder forgæves efter det positive og gode argument for gmo og den gode anvendelse, der som sådan kan udmøntes i praksis og ikke bare i teorien.
Men sagen er, at vi jo ikke har brug for debatter, som er præget meget af, at mangel på viden fører til frygt.
Vi har brug for debatter, hvor reel viden fører til, at vi gennemfører de nødvendige initiativer for at sikre den rette sikkerhed, og at vi i øvrigt så også bruger den reelle viden til at stoppe produktioner og produktionsformer, som er farlige – og for farlige i forhold til de gevinster, man kan opnå.
Der er mit beskedne synspunkt bare, at det er meget, meget uklogt over for befolkningen at opretholde en situation, hvor man, når man skal være ærlig, må sige, at vi ikke rigtig ved, hvordan sikkerheden er i det her produkt, og at vi ikke rigtig ved, hvordan sikkerheden er i den her proces, men at vi forsker i at finde ud af det.
Det er efter min opfattelse og efter Enhedslistens opfattelse ikke noget godt udgangspunkt, hverken hvis man fokuserer på befolkningens sundhed, på miljøet, på naturen eller for den sags skyld på en teknologisk udvikling, som er baseret på, at befolkningen føler, at den har grund til at føle sig tryg, og at der bliver taget ordentligt vare om tingene.
Når det så er sagt, vil jeg sige, at debatten – også hr. Dohrmanns indlæg – jo antyder, at alt muligvis ikke behøver at være gjort med, at dette beslutningsforslag ikke kan vedtages i den form, det har nu.
Jeg synes, at vi skal tage en fornuftig snak om tingene i udvalget, at vi skal se, om der er enkeltelementer i den måde, vi beskriver, hvordan et forsigtighedsprincip kan anvendes på, som måske kan indgå i en beretning.
Forslaget kan jo også indgå i en dialog med ministeren, hvor vi gennem ihærdige spørgsmål og samråd og andre muntre parlamentariske initiativer måske kan nå frem til en eller anden forståelse af, at der kan tages nogle fælles initiativer.
Det vil i hvert fald være vores tilgang til det videre arbejde, at vi vil forsøge i den udstrækning, det er muligt, at opnå en tilslutning til, at man i politisk praksis, når det handler om risikovurdering af nanoteknologiske produkter og processer og den videnskabeligt usikre og manglende viden, der er om det med eksponering, detektering og effektvurdering, arbejder på i de tilfælde, hvor de videnskabelige data er utilstrækkelige, foreløbige eller usikre, at komme igennem med at indlede en undersøgelse, når der er tegn på, at der er rimelig grund til bekymring for mulige farlige følger for miljø samt menneskers, dyrs og planters sundhed, og når erfaringer med anvendelse og manglende anvendelse af forsigtighedsprincippet og håndtering af usikkerhed på kemikalieområdet og andre nye teknologier indgår i fastsættelsen af lovgivningsmæssige rammer og retningslinjer for risikovurderinger for nanoteknologiske produkter og processer.
Det vil være vores udgangspunkt at forsøge at komme så langt, som vi overhovedet kan med den her sag.
Og så vil jeg da håbe på, at hr. Dohrmann vil studere sine udtalelser i Politiken med grundighed og se, om der ikke kan findes erfaring til at udvikle hr. Dohrmanns synspunkt yderligere, måske udvikle det lidt hen i retning af det, han mente i december sidste år.