Karen Hækkerup (S), 2014-05-20:
Jeg kunne sådan set godt have lyst til bare at sætte mig ned og så sige, at jeg henviser til den forrige taler, for der var ikke et ord af det, som hr. Tom Behnke sagde, som jeg ikke var enig i i hele den præsentation af, hvad for en situation vi har stået i, hvorfor vi har ændret reglerne for børn, og hvorfor vi lige præcis i et tilfælde som det her og for børn og unge, som står i en tilsvarende situation, ikke kan gøre andet end selvfølgelig at række dem en hjælpende hånd.
Det synes jeg hr. Tom Behnke fik sat ord på så ganske fremragende, og jeg må sige, at jeg har været ualmindelig taknemlig over, at Det Konservative Folkeparti har holdt ved og har vedstået, at man syntes, at det her var det rigtige og rimelige at gøre i en situation som den her, især når Venstre som det første parti var ude at kræve, at jeg som minister skulle gå ind i den her sag, og at man skulle, jeg ved snart ikke hvad.
Der blev sagt: Kunne man ikke nok se på den, og var reglerne ikke også forstået forkert?
Nej, det var de jo så ikke, og det var da egentlig klart nok for alle.
Jeg indkaldte til møder, og vi havde samtalerne om det, og pludselig skifter Venstre holdning og vil ikke være med alligevel.
Der holder De Konservative fast.
For det her handler jo ikke om andet end, som også flere andre ordførere har præciseret, et snævert kirurgisk indgreb, som rammer lige præcis den meget, meget lille gruppe af børn, som blev ladt tilbage, da vi sidst ændrede reglerne for familiesammenføring for børn, nemlig de børn, som blev afskåret fra at kunne søge, fordi deres sager var afsluttet.
Det er meget få børn og unge, det handler om, og jeg tror, de fleste kan se det.
Jeg synes, at beskrivelsen af, at hvis man skal stå og vælge mellem kortet og landskabet, så skal man vælge landskabet, er rigtig, rigtig god, for man står bare lige pludselig med nogle børn og unge, som har deres familie her, som har deres hverdag her, som har deres skolegang her, som går i gymnasiet, eller som laver andre ting, og det ville være en decideret forbrydelse at sige til dem: Det kan godt være, du har haft din barndom i Danmark, men nu slutter det, fordi din mor og far ikke opførte sig ordentligt.
Sådan synes jeg ikke vi kan gøre.
Det er ikke de børns skyld, og derfor har jeg været rigtig, rigtig taknemlig over, at vi i fællesskab har kunnet skabe et flertal for at lade den her gruppe børn og unge søge på de samme vilkår som dem, der blev ændret i 2012.
Det vil sige, at vi ikke laver nye regler og nye vilkår.
Det er de samme ting, der gælder, og man skal leve op til de samme krav, som også hr. Tom Behnke og andre redegjorde for og gennemgik.
Det er den gruppe børn og unge, som et flertal i Folketinget nu bakker op ved at sige: Selvfølgelig skal de have lov til at søge.
Jeg tror ikke, at der er nogen, der tænker, at retssikkerheden eller Danmarks omdømme eller vores muligheder for noget som helst bliver påvirket af, at 20-30 velintegrerede unge mennesker får lov til at blive i Danmark hos deres familier, færdiggør deres uddannelse og har deres tilværelse her.
Så tak til dem, som holdt ved og har båret med igennem forhandlingerne i forbindelse med det her lovforslag.
Det her vedrører jo ikke kun Songül.
Det vedrører dem, som er i en lignende situation.
Men sidst da man lavede en lov, som også blev kritiseret for at blive båret frem, fordi det var en enkelt sag, nemlig sagen om Im, så var det sådan i forbindelse med det lovforslag, der var om Im og Ims mor, at der jo også i fremtiden desværre ville komme nye børn, hvis stedmor eller stedfar i Danmark desværre gik hen og døde, og hvor barnet ville være her med en opholdstilladelse, fordi forældrene var blevet gift. Så det vil sige, at hvor Imloven jo sådan set ville føre til, at der i tid og evighed nok vil komme nogle, der ville stå i den samme eller tilsvarende ulykkelige situation, så er det her et kirurgisk indgreb, der lukker det en gang for alle.
For der er kun tale om dem, som har været her, og som har opnået den her tilknytning til Danmark, men som ikke kunne søge, fordi de blev ladt tilbage i 2012, da man ændrede reglerne for familiesammenføring af børn.
Så det er bare for understrege endnu en gang, at der her ikke er tale om, at nu åbner vi op, og at nu er der alle mulige, der får mulighed for det, og at nu kan man i øvrigt se, at der bliver mange, mange flere.
Det her er en løsning på en lillebittebitte ting, men en løsning, jeg synes vi kan se hinanden i øjnene med.