Claus Hjort Frederiksen (V), 2010-12-15:
Debatten her i dag har jo helt klart vist, at der er to veje i dansk politik.
Der er en økonomisk ansvarlig linje, som regeringen, Dansk Folkeparti og Kristendemokraterne tager ansvaret for, og så er der en overbudslinje, som føres af S og SF.
Man kan jo nogle gange stille spørgsmålet, om debatterne her i salen flytter noget.
Men det gør de jo.
For et års tid siden erkendte Socialdemokraterne, at skattereformen var fuldt finansieret.
Det var, efter at man i lang tid havde sagt det modsatte.
Men også i dag er jo blevet en mærkedag, faktisk en stor mærkedag, og debatten her viser jo, at man har flyttet tingene.
Hr. Morten Bødskov erkendte fra denne talerstol i formiddag, at de offentlige udgifter til velfærd, ja, til hele den offentlige sektor er steget under hele VK-regeringens tid, fra 2002 til 2011.
Endnu mere bemærkelsesværdigt var det jo, at hr. Ole Sohn slog fast, at alting er gået frem siden Madsen-Mygdal, som regerede fra 1926 til 1929, og at den offentlige sektor aldrig har været større end i dag.
Det skal hr. Morten Bødskov og hr. Ole Sohn have en tak for, for det er jo vigtigt, at vi i politik holder os til kendsgerningerne, for det gør beslutningerne så meget desto bedre.
Det var ærlig talt
lidt skræmmende, men det forklarer jo så samtidig en hel del.
Man taler jo i disse tider meget om oplevelsesøkonomi, men det har i sandhed fået en helt ny betydning efter hr. Morten Bødskovs udlægning af S og SF's oplevelse af økonomien.
Nu skal vores oplevelse af økonomien være det økonomiske pejlemærke, nu skal landet styres efter, ja, ikke virkeligheden og kendsgerninger, men efter, hvordan hr. Morten Bødskov oplever virkeligheden.
Det bliver jo godt nok et kursskifte i dansk økonomi.
Nu skal statsregnskabet gøres op efter hr. Morten Bødskovs fornemmelser og følelser, så når hr. Bødskov ser tallene, der viser, at der i år er ansat 12.500 flere i den offentlige sektor, så er det forkert, hvis hr. Bødskov føler, fornemmer eller oplever noget andet.
Når tallene viser, som hr. Ole Sohn sagde, at den offentlige sektor aldrig har været større end i dag, så føler hr. Morten Bødskov, at stigningen på 73.500 mio. kr. til kernevelfærden siden 1973 er en nedskæring.
Så det er jo hr. Bødskovs følelser, der vil styre debatten og hans gerninger fremover.
Det forklarer jo temmelig meget.
Det forklarer, hvorfor hr. Morten Bødskovs eget finanslovforslag er underfinansieret med 9 mia. kr., for det føler hr. Morten Bødskov er tilstrækkeligt.
Når EU giver en henstilling om at nedbringe underskuddet, så mener hr. Bødskov ikke, at det skal efterleves, for hr. Morten Bødskov føler og oplever noget andet.
Han føler, at EU og de internationale långivere bør behandle Danmark anderledes.
Så når han mangler 10 mia. kr. i at opfylde henstillingen, bygger det på en god oplevelse, han har haft på et eller andet tidspunkt.
Hvis hr. Morten Bødskov virkelig har den følelse, at der er blevet mindre velfærd, så skyldes det jo nok, at han mener, at de offentligt ansatte laver mindre end før, og den insinuation vil jeg sige jeg er helt uenig i, for jeg mener, at de offentligt ansatte gør en stor indsats.
Men hr. Morten Bødskov føler det anderledes.
Så hvis vi nu skal til at debattere på den måde fremover, er det jo spændende, hvor vi havner.
S og SF føler, at de skal øge de offentlige udgifter.
Ja, faktisk planlægger de en vækst i de offentlige forbrugsudgifter, der er højere end den vækst, skiftende regeringer har planlagt efter de seneste 20-30 år.
Fra det udgangspunkt skal der så hentes nogle penge hjem, ikke blot til at finansiere de mange løfter om højere udgifter, men også til at bringe det offentlige underskud ned for at indfri EU-henstillingen.
Problemet er, at de konkrete forslag til skattestigninger ikke henter de penge hjem, som S og SF påstår.
Der mangler omkring 10 mia. kr. for at indfri EU-henstillingen.
Det er bundlinjen, når der regnes efter de samme principper, som blev anvendt af Skattekommissionen.
Hvis S og SF fortsat agter at overholde de fælles spilleregler i EU, må de jo give et klart svar på, om skatten yderligere skal hæves, eller om de vil undlade at indfri deres mange og udgiftskrævende løfter.
Hvis S og SF ikke kan give et klart svar, er konsekvensen af deres økonomiske plan en markant stigning af den offentlige gæld.
Det fører til stigende renteudgifter, det vil fortrænge andre udgifter til velfærdsydelser, og det øger risikoen for pres på kronen og stigende renter, som de senere års uro på de internationale finansmarkeder har vist med al ønskelig tydelighed.
Mankoen skyldes, at skattestigningerne ganske enkelt ikke vil indbringe de beløb, som S og SF hævder.
I »En Fair Løsning« fremgår det, at der skal gennemføres reformer på sigt, som kan styrke de offentlige finanser.
Men der er stort set ingen konkrete tiltag i planen, der kan skaffe de penge hjem.
I stedet antages det – og jeg går ud fra, at det er et udslag af hr. Morten Bødskovs følelser – at pengene kommer i kassen.
Det antages i »En Fair Løsning«, at der kan hentes 15 mia. kr. på lang sigt gennem en aftale med arbejdsmarkedets parter, men det er mere end uklart, hvad en sådan aftale skal indeholde, og hvor mange af de knap tre millioner danskere på arbejdsmarkedet, der vil støtte op om en aftale.
Der er intet fælles fodslag om, hvad der skal ske, hverken internt i fagbevægelsen eller hos arbejdsgiverne.
Vi kan ikke få S og SF til at komme med deres bud.
Der antages – og jeg går ud fra, at det også er et udslag af hr. Morten Bødskovs følelser – en større beskæftigelsesvirkning af øget uddannelse på længere sigt, det skulle give 5 mia. kr., men det er jo ikke et tiltag, som afspejler en anden politik end regeringens.
Det er blot en anden teknisk beregningsforudsætning om virkningerne af denne politik.
Med hensyn til at sikre udfordringen med den langsigtede holdbarhed er det Finansministeriets vurdering, at der i »En Fair Løsning« mangler et tocifret milliardbeløb, minimum 11 mia. kr. og måske op til 28 mia. kr. S og SF har jo som bekendt udstedt mange og store valgløfter, og på en eller anden måde nærmer det sig jo noget helt uholdbart.
Derfor kan vi jo også læse og høre, at S og SF leder efter begrundelser for at slippe ud af dette forhold.
Man arbejder med – kan jeg forstå på pressen – et kasseeftersyn, hvis eneste begrundelse jo må være at legitimere, at de kan løbe fra deres mange løfter, hvis de skulle vinde næste valg.
Mere reelt var det jo, hvis S og SF selv lavede et eftersyn af deres mange løfter, et reelt økonomisk baseret og ikke et følelsesmæssigt eftersyn.
S og SF's finanslovforslag er underfinansieret med 9 mia. kr., EU-henstillingen mangler 10 mia. kr., og hvis ikke man kan få svar på konsekvensen af den økonomiske politik, fører det jo til en stigning i den offentlige gæld, højere renteudgifter og risiko for mistillid til den økonomiske politik.
S og SF's forslag mindsker arbejdsudbuddet, man vil jo rulle regeringens og Dansk Folkepartis dagpengereform tilbage.
Det giver jo et mindsket arbejdsudbud på 14.000 personer.
Vi må som sagt ikke høre mere om de 12 minutter eller de 15 mia. kr., som arbejdsmarkedets parter skal skaffe, og det er jo mærkeligt, at vi ikke bare kan få en antydning af et forslag, men at der skal være sådan noget mystik omkring det her.
Det med at rulle dagpengene tilbage vil man tilsyneladende ikke.
Skal dagpengene hæves i begyndelsen og sænkes senere?
Skal vi genindføre uddannelsesorlov?
Nu her senest forleden dag oplevede vi et folkeskoleforslag fra Socialdemokraterne, som jo langt overstiger, hvad man selv har afsat i »Fair Forandring«.
Man kan diskutere, om pengene er der i »Fair Forandring«, men i hvert fald er man jo langt over grænsen for, hvad man så påstår at have afsat.
Hvis vi nu bare tager det forslag på folkeskoleområdet, så koster en tolærerordning 2,65 mia. kr. Så kan det være, at man siger, at det ikke skal være to lærere, at det skal være en lærer og en undervisningsassistent, så koster det 1,2 mia. kr.
Man vil give en pc til alle skoleelever.
Hvis vi nu siger, at man kunne forhandle det frem til 1.500 kr. for en pc, så er det en udgift på 900 mio. kr. Man vil lægge loft over, hvor mange der kan være i klassen: 24 elever.
Det er yderligere 900 mio. kr.
Man vil indføre læsecafé, det koster 655 mio. kr.
Derudover vil man, at i 100 skoler skal de ikke have en SFO, at der skal det være gratis.
Man kan diskutere, hvorfor det lige skal være 100, men der ligger yderligere 200 mio. kr.
Så vil man afsætte midler til indeklima, og alle skal have nye bøger osv.
Det er udgift på udgift, der ikke er finansieret.
Så kender vi jo fru Mette Frederiksens og SF's mange løfter i milliardklassen, som skal indfries efter et valg.
Vi har set, hvordan man på trafikområdet lover, at man skal investere 8,5 mia. kr. mere hvert eneste år.
Det ligger på Socialdemokratiets hjemmeside i et program, der hedder »Grøn trafik«.
Regeringen har fremsat et førtidspensionsforslag, som skal give et arbejdsudbud og styrke holdbarheden.
Det er S og SF imod.
Vi har fremlagt et SU-forslag, som også skal sikre, at vi får et større arbejdsudbud.
Det er S og SF imod.
Når man lægger det hele sammen, og når man hører og læser, hvad S og SF foreslår, så er det altså utroværdigt fra den ene ende til den anden, og svaret her i dag er, at så skal de rige betale det her.
Fint, det forslag til millionærskat, som S og SF har fremsat, indbringer – tror jeg – 800 mio. kr. Jeg håber, at alle SF'ere og Socialdemokrater, der er til stede her i dag, kan høre, hvor hult det klinger.
Regeringen laver et kasseeftersyn en gang imellem.
Det seneste kasseeftersyn, vi lavede, var konvergensprogrammet i februar måned.
Det viste, at der var store udfordringer i dansk økonomi, og derfor tog vi fat med genopretningspakken i maj måned.
S og SF har stemt imod næsten alle elementer i den pakke.
Næste kasseeftersyn kommer her i det nye år, når vi laver en 2020-plan.
Fru Helle Thorning-Schmidt og hr. Villy Søvndal kender jo så også – ligesom regeringen gør – alle de faktiske forhold i jernindustrien.
Almindelig politisk anstændighed tilsiger, at man forholder sig til kendsgerningerne, men det er jo her i dag, at vi har fået en skelsættende nyhed vedrørende den økonomiske politik, nemlig at den er baseret på hr. Morten Bødskovs oplevelser, fornemmelser, og hvad han ellers sådan drømmer og får anelser om.
Jeg kommer så nu til et af de meget store mysterier i dansk politik, og det er Det Radikale Venstre.
Den radikale sjæl er vel kendetegnet ved ubeslutsomhed.
De Radikale går ind for forkortelsen af dagpengeperioden, S og SF har tordnet mod det her forslag og vil rulle det tilbage.
De Radikale vil udfase efterlønnen, men prøv at spørge Helle og Villy, om det har nogen gang på jorden.
De Radikale siger, at de ikke vil sætte skatten op for at finansiere service.
S og SF lægger op til, at skatten skal øges markant.
Men man kan dog sige, at De Radikale kan blive enige om at fremsætte underfinansierede forslag om højere offentlige udgifter, selv om både vismændene og Nationalbanken advarer imod det.
På det her punkt kan man så henvise til De Radikales finanslovforslag, som jo øger det offentlige underskud med 5,5 mia. kr. Men det er måske, fordi De Radikale også føler, at deres forslag er fuldt finansieret, men der vil jeg bare advare, for følelserne kan bedrage.
Dagens debat viser, at der er to veje i dansk økonomisk politik.
Den ene vej er regeringens, som er en økonomisk ansvarlig vej.
Regeringens hovedprioritet er at genskabe balance i den offentlige økonomi, så tilliden og troværdigheden til finanspolitikken og fastkurspolitikken fastholdes.
Det er den eneste måde, hvorpå vi kan fremtidssikre det danske velfærdssamfund.
Heroverfor står oppositionen.
Deres vej er ikke farbar, hverken nu eller på sigt,
og deres svar på de økonomiske udfordringer er at lade de offentlige udgifter stige.
Faktisk planlægger oppositionen en vækst i de offentlige forbrugsudgifter, der er højere end den vækst, som skiftende regeringer har planlagt efter de seneste 20-30 år, og hertil kommer, at skatterne vil stige markant.
Med genopretningsaftalen er der lagt en klar køreplan for at genoprette den offentlige økonomi.
Regningen efter krisen bliver betalt, og med finanslovaftalen for 2011 retter vi nu fokus mod at skabe bedre vækstmuligheder i Danmark.
Fremadrettet vil vi med afsæt i Vækstforum sætte endnu stærkere ind for at styrke vækstmulighederne, så vi igennem vækst kan sikre det danske velfærdssamfund.
Jeg vil gerne benytte lejligheden til at takke Dansk Folkeparti og Kristendemokraterne for samarbejdet om finansloven for 2011.