Høgni Hoydal (T), 2011-05-31:
Nu ligger det mig meget fjernt at drille statsministeren lidt, men jeg bliver så glad, når han taler om frihed, og han siger jo meget tidligt i sin redegørelse her til morgen, at som dansker har han altid levet med dansk frihed, og jeg vil bare sige helt kort, at jeg også håber, at den kommende generation kommer til at leve med færøsk frihed, og så skal jeg ikke sige mere om det i første omgang.
Jeg kunne tænke mig at sige lidt om forandring eller forandringens konservering rettere sagt, for sjældent har der vist sig så som mange spirer og så mange kim til demokratisk, social og økonomisk forandring i verden som i det forgangne politiske år.
I mange enkelte lande, ikke mindst i de regioner og i lande, hvor man mindst ventede det, i Nordafrika, i Mellemøsten, ja, vi kan tage Skotland, Cuba måske, Palæstina, er der opgør med undertrykkelse og status quo, opgør med fastlåste magtstrukturer og opgør med de fås magt over de mange.
Det man på færøsk kalder for fámannavelði eller fåmandsvældet.
Det er det opgør, vi har set over hele verden de senere år.
Vi kan så også spørge os selv, hvad der er sket i de industrialiserede lande eller i vesten det seneste år, eller skal vi sige de seneste 2 år,
fordi der har vi også set kimen til et opgør med årsagerne til finanskrisen, det store kollaps, som de fleste lande har oplevet, og vi kan spørge os selv, om de kim til forandring, vi har set i det system, virkelig udmøntes, eller om de virkelig vokser frem.
Læren af finanskrisen var jo med en pæn omskrivning af Churchills berømte ord, at sjældent har så få kæmpet så meget for sin egen profit og sendt regningen til så mange.
Spirerne til at ændre det kan man tvivle på at man ser i de fleste lande i Europa i dag.
Det er vel det, som det danske Folketing, og det gør vi også i Færøerne og i de fleste andre lande, kæmper om, nemlig at fordele den regning, som hele det her finanskollaps har efterladt.
Der findes jo ingen garanti for, at forandringen, som er som kim og spirer, virkelig kommer til at gro til en livlig have.
Det ser vi ikke blot, når det gælder finanskrisens lære, men det gælder selvfølgelig også de spirer og kim, som vi har set i Mellemøsten og andre lande.
Der er ingen garanti for, at de vil vokse op til at blive levedygtige planter i virkeligheden.
Jeg skal ikke kommentere mere på det, at Danmark er gået i krig igen uden at spørge Færøerne og Grønland.
Denne gang var det så et enigt Folketing, og jeg har flere gange sagt, at jeg måske også kunne have stemt for det, men jeg mener fremdeles, at det var forkert gøre det uden at inddrage Færøerne og Grønland.
Men jeg håber, at regeringen, både den nuværende og kommende, vil satse mere på den økonomiske gødning til de frihedsspirer, der har været, altså at åbne op for markeder og økonomiske reformer i de lande, hvor vi nu har set dette opgør med fåmandsvældet og dette opgør med læren om, at en organiseret minoritet altid vinder over en uorganiseret majoritet.
Vi har set det omvendte, heldigvis.
Spirer og kim til forandring har vi også set andre steder i verden, heldigvis ikke med så drastiske midler, men ikke mindst i Nordatlanten og Arktis ser vi også og har set det længe spirer og kim til store forandringer.
Der er jo formuleret klare krav om, at det er de mennesker og de nationer, der bor i Arktis og Nordatlanten, der selv skal bestemme udviklingen i regionen og selv bestemme, hvordan man vil udnytte sine ressourcer, både de levende og de ikkelevende til gavn for en bæredygtig region og til gavn for de folk, der bor der, og for hele verden.
Det står i modsætning til den store kamp mellem stormagter og forhåndværende kolonilande om at proklamere ejendomsretten til Nordpolen eller til ressourcer i regionen, som man på den ene side skal kæmpe imod i bl.a. Grønland og Færøerne.
På den anden side bliver man nødt til at kæmpe imod en anden tendens, som er udtrykt af disse velmenende miljøorganisationer, velmenende EU-politikere, som jo mener, at Arktis og Nordatlanten vel skal være et område, der skal udgøre en slags aflad for det, som vesten og de industrialiserede lande har ødelagt af naturressourcer, og det overforbrug af ressourcer og energi, der har været i de seneste 200 år.
Nu skal disse områder så være en slags reservat, hvor man ikke skal kunne udnytte disse ressourcer på en moderne måde, der giver økonomisk udvikling i landene.
Her håber jeg i hvert fald, at der er støtte i de nordiske lande til at gøre op med den reservattankegang og selvfølgelig støtte bl.a. Grønlands ret til at udnytte sine ikkelevende ressourcer på en bæredygtig måde og selvfølgelig alle lande og nationer i regionens ret til at udnytte både sine ikkefornybare ressourcer og levende ressourcer, uanset om det er olie, mineraler, sæler, hvaler eller fisk.
Det er egentlig den demokratiske ret til at tage ansvaret for vores egen fremtid, til selv at indgå aftaler med andre lande og internationale organisationer og træffe beslutningerne om, hvordan den her enorme region i Nordatlanten og Arktis skal forvaltes, hvordan vi sikrer både miljø, klima og bæredygtig udnyttelse af ressourcerne.
Det er den ret til selv at træffe afgørelser, som egentlig er kernen i den selvstændighedskamp, som vi i hvert fald kæmper på Færøerne.
Det er jo ikke en kamp imod Danmark eller en kamp imod nogle andre.
Det er en kamp for at være en ligestillet del af verden, der kan tage del i de meget, meget vigtige beslutninger, der i øjeblikket træffes om vores fremtid.
Her må vi så igen på en mere fredelig måde sige, at der jo også er en slags strid i Nordatlanten i øjeblikket.
Jeg ved ikke, hvor meget danske politikere er klar over det, men det er en strid om fisk, i det her tilfælde makrel.
Det kan lyde lidt absurd at tage det frem her, men det viser også, hvor vigtig den udenrigspolitiske og indenrigspolitiske situation er, når det gælder de levende ressourcer i Nordatlanten i øjeblikket.
Det er en strid, der desværre er opstået mellem Island og Færøerne på den ene side og Norge og EU på den anden side, om retten til en fælles fiskeressource, altså fisk, som i større og større antal bevæger sig ind i vores farvande.
Jeg nævner det her som et eksempel på, at vi selvfølgelig skal kæmpe for at kunne lave internationale aftaler om disse ressourcer, men også fordi vi her delvis har en interessekonflikt, hvor det bliver svært for Færøerne at føre udenrigspolitik, fordi Danmark jo selvfølgelig er med i EU, som jo er den ene part i striden.
Det er ikke, fordi jeg ikke forstår, at Danmark har interesse i det, også den danske fiskeindustri, men det gør altså, at det bliver svært for os at føre vores egen udenrigspolitik, når der er så klare interessekonflikter, og jeg skal bare opfordre til, at man i hvert fald tager den problematik alvorligt, specielt hvis der kommer sanktioner fra EU.
Desto hurtigere vi erkender dette problem, desto bedre kan også udnytte de spirer og kim til forandring, som ses i Nordatlanten, hvor det altså ikke gælder om en slags opgør med legitime interesseområder.
Det gælder om at finde en plads i verden, hvor vi selv kan røgte vores egne udfordringer.
Jeg opfordrer endnu en gang både den nuværende og den kommende regering til at tage det alvorligt.
Desto hurtigere vi anerkender det og finder en løsning på det, så vi kan føre selvstændig udenrigspolitik, desto hurtigere kan vi opleve den dag, som jeg startede med at nævne, og som jeg håbede statsministeren også vil opleve, nemlig den dag, hvor det ikke bare er Lars Løkke Rasmussens generation, der har oplevet dansk frihed, men hvor det også er vores og vores børns generation, der oplever færøsk og grønlandsk frihed.