Tom Behnke (KF), 2009-03-13:
Det kunne være interessant at have en hel forespørgselsdebat om Socialistisk Folkepartis retspolitik, men det er jo ikke det, vi skal i dag.
Derimod skal vi behandle et lovforslag og et beslutningsforslag, der handler om mulighederne for telefonaflytning af kriminelle.
Jeg tror, at man skal gøre sig selv den tjeneste at starte den her debat med at spørge, om ikke den teknologiske udvikling løber så hurtigt, at vi simpelt hen er nødt til at justere den danske lovgivning og spillereglerne for politi og anklagemyndighed på en sådan måde, at politiet og anklagemyndigheden kan komme efter de kriminelle.
Altså, i takt med den teknologiske udvikling ved vi jo, at de kriminelle nok skal sørge for lynhurtigt at tilegne sig de nye muligheder, der er for at hoppe fra sted til sted, sno sig ind og ud, gemme sig, lægge hindringer i vejen for politiets efterforskning og i det hele taget gøre det meget svært at fange dem.
Det ligger jo i sagens natur, at en kriminel selvfølgelig vil gøre alt, hvad han eller hun kan, for at undgå at blive opdaget, fanget, stillet for en dommer, altså at blive draget til ansvar for det, man gør.
Selvfølgelig vil de kriminelle gøre det, det kan man da ikke fortænke dem i.
Det er jo en del af deres natur.
Men det, vi så har som opgave, er at sørge for, at politi og anklagemyndighed kan løbe lige så hurtigt, som forbryderne kan, altså at politiet og anklagemyndigheden har de samme teknologiske muligheder, som forbryderne har.
Der er selvfølgelig - det har debatten jo også vist - en væsentlig diskussion om de væsentlige hensyn til retssikkerheden samtidig med et behov for at give politiet mulighed for at komme efter de kriminelle.
Det er helt indlysende, at det er dér, debatten står, og den er vi selvfølgelig også en del af fra konservativ side.
Vi er også meget opmærksomme på, at vi her på den ene side taler om retssikkerheden og på den anden side om mulighederne for at fange forbryderne og drage dem til ansvar for deres forbrydelser.
Det, der gør sig gældende, er jo, at det i vore dage vil være mere relevant, at man ved domstolene får en kendelse på den pågældende person og de telefonnumre, vedkommende benytter eller kunne tænkes at komme til at benytte, end at man har en kendelse på et specifikt nummer.
Sådan er udviklingen, og det er altså en nødvendighed, hvis man skal kunne følge med forbryderne.
På alle mulige måder er domstolene med inde over, både før, under og efter at en sådan kendelse er givet.
Og vi har jo i øvrigt allerede gjort det i forhold til terrormistænkte; der er den mulighed er til stede.
Så det, vi diskuterer, er altså ikke længere det retlige princip.
Det, vi diskuterer, er, om den mulighed skal omfatte andre end terrorister.
Skal den også kunne omfatte de grove forbrydere?
Det er vel at mærke inden for de samme spilleregler, altså at man kun må gøre det, hvis det er af afgørende betydning for efterforskningen.
Det er således, at det jo ikke er alle mulige uskyldige, som bare kan blive aflyttet efter politiets forgodtbefindende.
Den personkreds, vi taler om, er de personer, som allerede i dag bliver aflyttet på det, der hedder øjemedet, altså der, hvor politiet ikke har mulighed for at nå at gå til domstolene og få en kendelse, for så vil sagen være forspildt, så vil tiden være forpasset.
Man gør det på øjemedet, og så skal man ned til dommeren og have en godkendelse inden for 24 timer.
Det, vi taler om her, er altså, at vi udvider den mulighed, således at politiet kan bruge kræfterne på at efterforske, komme efter forbryderne, få dem stillet for en dommer og få dem dømt og måske endda sat i fængsel frem for hele tiden at skulle rende til domstolene for at få den ene kendelse efter den anden, fordi forbryderne hele tiden skifter telefon, SIM-kort osv. osv. Jeg synes måske også, det er lidt væsentligt at vide, at det, vi går fra, er, at man i dag kan gøre det i forbindelse med terrormistænkte, til at det fremover vil være i forbindelse med forbrydere, mistænkte, altså nogle, som er mistænkt for vold mod vidner, ildspåsættelse, bombesprængninger, grov narkokriminalitet, grov våbenkriminalitet, rufferi, drab, grov vold, fareforvoldelse, grov frihedsberøvelse, menneskehandel, røveri.
Det er den kategori, vi taler om.
Altså, det er jo ikke hvem som helst, det er ikke enhver mistænkt, man kan få en sådan kendelse på.
Kendelsen vil efter lovforslaget gå på personen, mere end at den vil gå på nummeret.
Men det er dog således, og det skal man også huske at have med i debatten, at når politi og anklagemyndighed møder op hos dommeren og beder om at få en kendelse på en person, skal de samtidig oplyse de numre, som de forventer under alle omstændigheder at ville aflytte, således at det allerede fra starten ligger fast.
Derefter kan politiet så aflytte den pågældende person, og hvis den pågældende benytter en anden telefon - det kan være, at han pludselig har købt nogle flere telefoner, anskaffet sig nogle flere SIM-kort, eller at han benytter en telefon hos en kammerat, eller hvem det nu kan være - er det jo altså kun, hvis den pågældende telefon bliver brugt til at give eller modtage meddelelser, der har relevans for forbrydelsen.
Det er jo ikke sådan, at fordi han ringer ned til pizzeriaet og bestiller nr. 38 med ekstra hvidløg, kan man bare aflytte pizzeriaet.
Sådan er det jo ikke.
Debatten får det til at lyde sådan, men det er ikke tilfældet.
Men hvis forbryderen benytter pizzeriaet sådan, at det rent faktisk er pizzamanden, der modtager informationer fra andre forbrydere og sørger for at kanalisere dem videre til forbryderen, ja, så er det klart, at man selvfølgelig også skal aflytte pizzeriaet.
Der ligger altså en domstolskontrol i det, men det er ikke bare en domstolskontrol, for man sender det rent faktisk videre til en beskikket advokat, som også kan sidde og vurdere, om det her nu også er rimeligt, om det inden for lovens øvrige generelle regler er i orden.
Og hvis den beskikkede forsvarer ikke mener det, kan han begære en prøvelse af sagen med det samme.
Det, der er tilfældet, er altså, at vi med det her lovforslag prøver at følge med forbryderne og den teknologiske udvikling.
Det synes jeg faktisk er rigtig godt, og derfor er der naturligvis fuld opbakning til lovforslaget fra konservativ side.
Jeg vil også godt sige til hele diskussionen om det der med aflytning af uskyldige mennesker: Jeg har det personligt sådan, at hvis en terrormistænkt eller en, der er mistænkt for at have begået menneskehandel, drab, røveri eller lignende, misbrugte min telefon til at modtage eller afgive informationer til andre forbrydere i et netværk, ville jeg være superglad, hvis myndighederne ville aflytte min telefon.
Det er da en samfundspligt at hjælpe til med, at sager bliver opklaret,
på samme måde, som vi i retsplejeloven rent faktisk har en vidnepligt.
Det er også helt uskyldige mennesker.
Vidner er helt uskyldige mennesker, og de bliver også tvunget til at hjælpe til med at opklare en sag.
Det gør man jo.
Hvis man nægter at vidne, kan man rent faktisk blive sat i fængsel, indtil man kan finde ud af at vidne.
Det er også helt uskyldige mennesker, men den regel har vi jo, fordi vi lever i et samfund, og et samfund består af mennesker, og hvis vi alle sammen skal kunne være i det her samfund, forudsætter det, at vi, der kan opføre os ordentligt, kan være i fred og ro for dem, der ikke kan opføre sig ordentligt.
Vi, der kan opføre os ordentligt, har en pligt til at hjælpe til med at opklare sager i forbindelse med dem, der ikke kan opføre sig ordentligt - og her er der jo ikke bare tale om ikke at opføre sig ordentligt, vi taler om meget, meget grove forbrydelser.
Det er for mig at se altså en samfundspligt, at man gør sit til at bidrage til, at de forbrydelser bliver opklaret.
Så jeg kan slet ikke forstå den der store bekymring for, at uskyldige bliver aflyttet.
Hvad er det for en uskyldig, der vil have noget imod det?
Der blev nævnt som eksempel, at forbryderen bruger sin svigermors telefon.
Jeg ville da være superglad, hvis jeg havde kunnet bidrage til det.
Det er jo ikke sådan, at der på min telefon foregår ting, hvor jeg sidder og tænker: Åh nej, bare der ikke er nogle politifolk, der sidder og lytter med, for det, jeg siger her, er jo helt forfærdeligt.
Altså, sådan er det jo ikke.
Vi skal huske på, at ved de aflytninger har politiet jo rent teknisk og i praksis ikke tid til at sidde og aflytte alle mulige lange samtaler, jeg har med min moster om det ene eller det andet.
Den slags samtaler bliver jo med det samme kastet væk og slettet - ud med dem.
Det er jo kun det, som har relevans, man rent faktisk gør noget ved.
Det, vi gør her, er at give muligheden for, at man kan aflytte de telefoner, som en mistænkt benytter.
Det er faktisk det, man kan gøre allerede i dag, men det her er bare en smidiggørelse, sådan at politiet ikke til enhver tid skal gøre det på øjemedet og skal til domstolen inden for 24 timer, hver gang forbryderen skifter telefon, men at det er for en 4-ugers-periode.
Det fører mig så frem til lige kort også at skulle nævne forslaget fra DF, som vi ikke kan støtte.
Vi er sådan set enige i intentionerne om, at det skal være lettere for politi og anklagemyndighed at komme efter forbryderne - det er vi enige i - men vi støtter ikke forslaget, fordi DF foreslår, at man udvider perioden fra 4 uger til 8 uger, og det føler vi ikke at der er behov for.
Det er ikke bare noget, vi føler, vi har faktisk fået at vide af anklagemyndigheden, at det med de 4 uger ikke i praksis er et problem, det er fint nok.
Man kan så også sige, at de 4 uger jo gør, at politi og anklagemyndighed hele tiden bliver holdt til ilden med hensyn til at vurdere, om det nu stadig væk er nødvendigt, at man har kendelsen, og jævnligt vurdere sagen, altså om man ikke skulle se at få sagen skåret til nu og få vedkommende tiltalt, stillet for en dommer og dømt, så man ikke bare lader en kendelse kører i det uendelige.
Det er ikke, fordi jeg helt vil afvise at gå fra 4 uger til 8 uger, hvis der er nogle praktiske hindringer, der vil gøre det langt, langt smartere at gøre det hver 8. uge; så lad os diskutere det.
Men det er der så ikke i dag.
Men udvider man det til 8 uger, kan man også stille det retoriske spørgsmål: Hvorfor så 8 uger, hvorfor ikke 8 måneder eller 8 år?
Hvorfor overhovedet have en begrænsning?
Der er en grænse på 4 uger, og den støtter vi.