Finn Sørensen (EL), 2013-05-30:
Jeg tror, ordføreren skal gå hjem og læse lidt på, hvordan argumentationen var fra Det Radikale Venstre på det tidspunkt.
»Vi har igen og igen sagt, når vi er kommet med forslag, bl.a. om at reformere efterlønnen, at der jo er to alternativer.
Enten sørger man for, at raske og rørige mennesker ikke får et statstilskud for at trække sig tilbage fra arbejdsmarkedet på efterløn, eller også havner regningen jo et andet sted, i daginstitutionerne eller i ældreplejen eller som i det tilfælde her hos de syge.«
Så det var klart to ting, der var stillet op over for hinanden i Det Radikale Venstres tankegang på det tidspunkt.
Enten skulle der være en efterlønsreform, eller også ville regningen havne hos de syge og de andre grupper. Nu fik De Radikale jo deres efterlønsreform.
Hvorfor har man så forladt den logik, man havde før?
For den logiske konsekvens af det synspunkt er jo, at så skal man medvirke til at rulle de her forringelser tilbage.
Jeg skal bare sige, at det ikke var nogen demonstration fra min side, jeg ville bare gerne være sikker på, at beskæftigelsesministeren hører, hvad jeg siger.
Jeg har fuld forståelse for, at man selvfølgelig kan være nødt til at forlade lokalet.
Sådan har jeg det også indimellem.
De her forslag burde ikke være så svære, hvis man ser på det fra regeringspartiernes og Enhedslistens side.
Vi var helt enige om at afvise de forringelser, vi taler om her, dengang VKO-flertallet gennemførte dem.
Jeg citerer fra vores fælles betænkning: »...indholdet i dette lovforslag er helt uacceptabelt, fordi der er tale om en ren nedskæring, der rammer syge medmennesker.«
Vi skrev også: »Dette er urimeligt over for alle, men især lavtlønnede står dermed med en økonomisk vanskelighed, eftersom de faste udgifter til husleje osv. ikke falder, fordi det er en påskemåned og man er syg.«
Så dengang tillagde vi da spørgsmålet om søgnehelligdage en vis vægt, må man sige.
Hvis vi kigger på beskæftigelseskravet, ser vi, at vi dengang mente, at det er en væsentlig forringelse for de medborgere, der er ihærdige og konstruktive, og som i en arbejdsløshedstid forsøger at komme ind på arbejdsmarkedet gennem korterevarende vikariater og lignende.
Det skærpede arbejdskrav rammer psykisk syge og handicappede særlig hårdt, da de i forvejen har en usikker tilknytning til arbejdsmarkedet osv. Så det burde jo være peace of cake, som det hedder på nudansk, at blive enige om at rulle de her forringelser tilbage, men det er det så åbenbart ikke.
Jeg vil gerne lige citere en enkelt ting mere.
Nu har vi jo været inde på, hvad forskellige ordførere har sagt, men man bør også citere den daværende socialdemokratiske ordfører, hr. Lennart Damsbo-Andersen, der kom med dette meget malende og præcise billede: »Hunden skal altså fodres med sin egen hale.
Endnu en gang er det de svage, der må holde for oven på regeringen og Dansk Folkepartis rødvinsskattereform og sløseri med samfundets penge.«
Det var meget smukt, og jeg kunne jo egentlig have sparet mig alt besværet med min ordførertale og så bare have citeret det her.
Men nu har der været en debat.
Er der så kommet flere argumenter frem undervejs?
Jeg har forstået, at salen ligesom har delt sig i to.
Vi har den borgerlige fløj, der fastholder – ganske vist med lidt uldne bemærkninger fra hr. Bent Bøgsted – at det både var socialt, retfærdigt og nødvendig, det, man gennemførte dengang.
Sådan er det bare, eller sådan er det jo, hvad man nu siger, når man finder sådan nogle løsninger.
Så har vi den anden side af salen, der ikke er vildt begejstret for at blive mindet om, hvad de mente dengang, men dog heller ikke løber fra, at det var det, de mente.
Det er jeg sådan set glad for, for det kan jo give et lillebitte svagt håb om, at vi engang i fremtiden måske kunne få rettet op på de her ting.
Det kan vi så ikke nu, fordi der tilbage står et eneste argument fra regeringspartiernes og ministerens side, nemlig at det er en økonomisk prioritering.
Man siger, man hellere vil bruge penge på at løse et andet problem inden for sygedagpengeområdet, nemlig spørgsmålet om, at nogle, ret mange, alt for mange mister deres forsørgelse efter de nuværende regler i det nuværende system.
Vi er jo enige om, at det problem skal rettes op.
Vi er nok ikke helt enige om, hvordan man skal gøre det.
Det er jo bare ikke noget svar på de problemer, vi peger på med de to forringelser, der er her.
Det er to forskellige problemstillinger, bortset fra at skærpelsen af beskæftigelseskravet jo betyder, at rigtig mange mennesker, der er i en udsat position på arbejdsmarkedet, aldrig opnår retten til sygedagpenge, så på den måde er det vel også en parallel problemstilling, der burde løses her og nu.
Det korte af det lange er, som det fremgår også af ministerens svar til mig på mit spørgsmål, S 821, og som jeg altså tillader mig at konkludere er svaret: Der er ikke råd.
Der er ikke råd til det.
Jeg synes, det er beskæmmende at opleve et sådant svar.
Jeg synes, det er en hån imod de syge, når man ser på, at der i løbet af det sidste års tid er indgået aftaler mellem regeringen og højrefløjen om store skattelettelser, 14 mia. kr. i lettelser af indkomstskatten, som jo bl.a. blev betalt af de syge gennem en væsentlig dårligere regulering af overførselsindkomsterne, herunder af sygedagpenge og kontanthjælp, og så på det seneste en lettelse af selskabsskatten på 4 mia. kr.
Jeg synes ikke, man skal komme til befolkningen og snakke om besparelser eller sige, at der ikke er råd til at rette op på VKO's forringelser, så længe man mener, at der er råd til – og nu vil jeg gerne citere hr. Lennart Damsbo-Andersen igen – i den grad at sløse med samfundets penge, som man gør, når man deler skattelettelser ud på den måde.
Så siger hr. Jens Joel: Man kan ikke rulle det hele tilbage.
Der ligger jo en vis erkendelse i, at der er nogle forringelser, der burde rulles tilbage.
Det er jeg da glad for.
Så spørger jeg bare: Hvorfor kan man ikke det?
Fordi man har besluttet sig for, at man ikke vil.
Fordi man har besluttet sig for, at det er vigtigere at smøre de rige i samfundet med nogle skattelettelser.
Det er jo det korte af det lange i argumentationen.
Dansk Folkeparti vil ikke forholde sig til indholdet i sagen.
Har man ændret opfattelse, eller har man ikke?
Mener man stadig væk, at det, man gjorde dengang, var socialt og retfærdigt, så skal man jo stå ved det og fastholde det.
Men nu siger man, at hvis regeringen ønsker at lave det om, vil man gerne kigge på det.
Det er da en usædvanlig forhandlingstaktik, nemlig at man placerer sine egne forslag og ønsker om, hvad man vil have lavet om, hos den til enhver tid siddende regering.
Tak for ordet.