Simon Emil Ammitzbøll (LA), 2013-05-29:
Vi afslutter nu den anden folketingssamling med den første S-R-SF-regering nogen sinde.
Hvis man skulle beskrive regeringen med kun ét ord, hvilket ord skulle det så være?
Ja, statsministeren ville sikkert påstå, at man var gået reformamok, eller måske ligefrem insistere på at bruge to ord, så hun kunne sige »historiske reformer«.
Men altså, hvad er en reform?
Hvad ligger der egentlig i ordet?
Og der må være en vis tyngde og en vis rækkevidde af disse forandringer, for at man meningsfuldt kan tale om en reform.
En reform skal kunne mærkes af borgerne, den skal være så betydningsfuld, at nøgletallene ændrer sig.
Det er det og kun det, vi har fået med denne regering: små politiske justeringer, ofte mindre, aldrig mere – intet andet.
Når statsministeren siger, at hun har gennemført historiske reformer, og at hun er gået reformamok, så balancerer hun på kanten af løgn og de rene fantasier.
For det har hun og denne regering ikke.
Den er ikke gået reformamok, men amok i slaphed, stilstand og manglende ambitioner.
Det er en sandhed, som er trist at erkende, for Danmark har mere end nogen sinde brug for reformer – rigtige reformer.
Det handler om det alt for lave arbejdsudbud, som hæmmer væksten og på sigt gør Danmark til et fattigt land.
Det handler om de tusindvis af arbejdspladser, som de senere år er fløjet ud af landet.
Det er en skræmmende udvikling, som regeringen ikke har nogen svar på.
Lad mig blot gennemgå regeringens påståede reformer og aftaler.
Skattereformen får en effekt på arbejdsudbuddet i 2020 på 11.500 personer.
SU-reformen får en effekt på 5.900 personer.
Reform af førtidspension og fleksjob får en effekt på 4.700 personer.
Kontanthjælpsreformen får en effekt på 4.500 personer.
Vækstplanen får en effekt på ca. 1.000 personer.
Energiforliget får en effekt på 400 personer – altså i den forkerte retning: 400 færre – og med regeringens finanslov for 2012 mindskede man så arbejdsudbuddet med 4.000 personer.
Regeringens egne såkaldte reformer giver en samlet effekt på arbejdsudbuddet i 2020 på under 25.000 personer.
Det er godt nok ikke meget, når man tænker på, at over 2 millioner danskere er på overførselsindkomst; når man tænker på, at vi de senere år har mistet op mod 200.000 arbejdspladser, og ikke mindst når man tænker på, at man med egentlige reformer ville kunne øge arbejdsudbuddet meget, meget mere.
Historiske reformer under en Thorning-Schmidtregering: Goddag mand økseskaft! Regeringen overtog jo så ganske vist reformer fra den tidligere regering.
Her var der lidt større armbevægelser og lidt mere fornuft, selv om det stadig ikke nærmede sig noget, man kan kalde tilstrækkeligt.
Tilbagetrækningsreformen er den største, men det er alligevel dagpengereformen, der har trukket suverænt flest overskrifter.
Og det skyldes selvfølgelig regeringens svage, ubeslutsomme og helt igennem tåbelige håndtering af den debat, der helt naturligt kom i forlængelse af ændringerne.
Da ændringerne af dagpengereglerne i sin tid blev besluttet, var det en åbenlys løsning på et åbenlyst problem.
Alt for mange mennesker er på dagpenge alt for længe, selv om der er arbejdsgivere, der mangler friske hænder og kvikke hoveder.
Undersøgelser viser, at dagpengemodtagernes jobsøgning bliver mere intens, bred og effektiv, jo tættere på et dagpengestop de kommer.
Sandheden er, at den lange dagpengeperiode både er dyr for skatteborgerne og fastholder folk uden for arbejdsmarkedet med ulykkelige skæbner til følge.
Derfor var halveringen af dagpengeperioden en rigtig god løsning, for nu at bruge statsministerens egne ord.
Men hvad sker der?
Medierne begynder selvfølgelig at fortælle violinakkompagnerede historier om konkrete mennesker, der står for at ryge ud af dagpengesystemet.
Enhedslisten hyler op, fagbevægelsen brokker sig, regeringspartiernes baglande vrider hænder.
Man nynner med på melodien om, at det er en katastrofe for folk at miste retten til dagpenge, at det ikke er værdigt at blive forsørget af sin ægtefælle, at situationen er uholdbar.
Med andre ord: Der må gøres noget for at løse det postulerede problem.
Og vupti, så er den ganske udmærkede løsning pludselig blevet forvandlet til et problem.
Den nye dagpengeplan, hvor regeringen bl.a. vil indføre en helt ny type overførselsindkomst, bliver præsenteret som en løsning på et problem, men i virkeligheden er løsningen selv et kæmpe problem, som ikke alene ødelægger den oprindelige løsning; dagpengeplanen fastholder mennesker i arbejdsløshed, dagpengeplanen svigter de mennesker, den påstår at hjælpe, dagpengeplanen er intet mindre end hamrende usolidarisk.
Og hvordan er det nu med midlertidige løsninger i den danske velfærdsstat?
Jo, de har det med at blive permanente – også denne usolidariske løsning.
Lappeløsninger og usikkerhed karakteriserer regeringens beslutninger.
Hver eneste gang, det går en lille smule i den rigtige retning, er, når regeringen fraviger sine egne valgløfter og gennemfører en politik, der er Liberal Alliance light.
Når den sænker skatten en smule på arbejde, afskaffer en afgift eller gennemfører små skridt på arbejdsmarkedsområdet, er man inspireret af os.
Måske ved regeringen inderst inde godt, at det faktisk er den eneste politik, der virker.
Så meget mere underligt er det, at man laver den ene aftale og det andet forlig med Enhedslisten og trækker Danmark i forkert retning.
Er der overhovedet ingen koordination internt i regeringen?
Tilsyneladende ikke.
Ministrene render rundt som hovedløse høns og slukker ildebrande, og vores statsminister virker ikke til at have tænkt mange nye tanker, siden hun kom til.
For ja, 2012 blev måske nok Det Radikale Venstres år.
Men 2013 bliver uden tvivl Enhedslistens år, for det lykkedes Enhedslisten at forpurre nogle af de få gode takter, der trods alt var i regeringen.
Et parti, der ønsker væbnet revolution, nedlæggelse af politi og militær og indførelse af kommunisme i Danmark, sådan et parti har i dag kæmpe stor indflydelse på den politik, der bliver ført.
Man kunne ønske sig, at den indflydelse også ville strække sig til den nye offentlighedslov, for selv om det ikke er nogen hemmelighed, at Liberal Alliance ikke har mange fællesnævnere med Enhedslisten, står vi dog side om side, også med Dansk Folkeparti, i vores modstand mod den skandaløse og dybt udemokratiske mørklægning af magthavernes arbejde, som regeringen, Venstre og Konservative åbenbart ønsker.
Et radikalt år, et Enhedslisteår.
Mit ønske er, at de kommende år i stedet for bliver vækstens år.
Det er åbenlyst for alle, at det er alt, alt for lidt, og vi må og skal ændre det, hvis Danmark skal forblive et rigt land, hvor vi har råd til de ting, der er vigtige for os alle: gode livsbetingelser, effektive sygehuse, velfungerende skoler og tilstrækkelig omsorg for de svageste.
Ja, de næste år bør være vækstens år, hvor vi med modige reformer grundlægger de næste mange års økonomiske vækst og positive udvikling i Danmark.
Først og fremmest skal vi sænke skatten markant, både på arbejde og selskabsskatten.
Der er brug for skattelettelser, fordi det absurd høje skattetryk mindsker arbejdsudbuddet, hæmmer investeringslysten og sætter væksten i stå.
Med en lavere skat kan det bedre betale sig at arbejde, det bliver mere attraktivt at tage en uddannelse eller starte egen virksomhed, og virksomheder får lettere ved at beholde arbejdspladser i Danmark.
Vi skal også gøre op med den alt for store offentlige sektor, som tynger Danmark ned.
Gigantiske mængder af love, regler og forordninger, tåbelige kontrolforanstaltninger, endeløse papirbunker har fjernet statens fokus fra varm og nær service til koldt og tungt bureaukrati.
Vi skal i stedet stole på de offentligt ansatte, og at de er i stand til at udføre deres arbejde tilfredsstillende, og lære af det private erhvervsliv, når tingene alligevel går galt, for selvfølgelig kan vi gøre det.
Det er i øvrigt symptomatisk for regeringen, at noget af det eneste positive, som blev luftet under valgkampen, nemlig De Radikales såkaldte tillidsreform, tilsyneladende er droppet.
Lad os derfor i stedet sænke skatten markant og skære dybt i den offentlige sektors overflødige fedtdepoter.
Det er reformer.
Danmark har brug for reformer – men rigtige reformer.