Josephine Fock (ALT), 2015-11-13:
Tak for ordet.
Formålet med lovforslaget om ændring af lov om social pension og lov om arbejdsskadesikring er at sikre, at danskernes stigende levetid også fører til flere aktive år på arbejdsmarkedet, og i forbindelse med den stigning at ændre arbejdsskadesikringsloven, således at lønmodtagerne sikres mod, at sikringspligtige arbejdsgivere opsiger deres forsikring som følge af den stigning i præmien, som skyldes forhøjelsen af folkepensionsalderen.
I Alternativet har vi fuld forståelse for, at man med velfærdsreformen i 2006 og tilbagetrækningsreformen i 2011 har haft det formål at hæve pensionsalderen, således at en stigning i levetid følges af flere aktive arbejdsår.
Men vi mener, det er nødvendigt, at man også ser på vores samlede arbejdsliv og sammenhængen mellem familieliv og arbejdsliv.
Vi tvivler grundlæggende på forudsætningen om, at alle over et helt liv fremadrettet skal arbejde gennemsnitligt mere, idet vi mener, at man i fremtiden i høj grad får brug for at dele det arbejde, der er.
En kortere arbejdsuge, delejobs og en timebankmodel, som vi bl.a. foreslår, kan sagtens hænge sammen med en højere pensionsalder.
Vi har hævet pensionsalderen for alle og skåret i efterlønnen for alle, uden hensyntagen til hvor længe man har befundet sig på arbejdsmarkedet og bidraget til fællesskabet, og uden hensyntagen til at der findes særligt ramte brancher, når det kommer til fysisk og psykisk nedslidning.
Den rammer faktisk dobbelt skævt.
Den tager ikke hensyn til ulighed i arbejdsvilkår, og den tager heller ikke hensyn til ulighed i sundhed og levealder.
FOA og Statens Institut for Folkesundhed dokumenterer, at de personer, der arbejder i de nedslidningstruede brancher, har en lavere levetid end gennemsnitsdanskeren, og de arbejder også en relativt større del af deres liv end gennemsnitsdanskeren.
Overordnet giver det jo mening, at en stigende levetid også fører til flere aktive år på arbejdsmarkedet, men det gør det bare ikke for alle mennesker på samme måde.
Mange oplever allerede i starten af 60'erne at have nogle skavanker, der sætter grænser for deres hverdag og for deres job.
Det gælder ikke mindst de mange, som har haft et langt arbejdsliv med fysisk krævende arbejde.
Dertil skal vi medtænke, at de, der arbejder i de nedslidningstruede brancher, ofte har haft et langt længere arbejdsliv, når de når pensionsalderen.
Håndværkere, malere, portører osv., som forlader arbejdsmarkedet i dag, har f.eks. typisk knoklet løs, siden de var 15-17 år.
Og selv om nutidens unge i de samme faggrupper måske først starter deres arbejdsliv senere, er det stadig sådan, at f.eks. ufaglærte og faglærte begynder langt tidligere på arbejdsmarkedet end folk med en længere uddannelse og derfor også har behov for en tidligere tilbagetrækning.
De fleste af FOA's og 3F's medlemmer går f.eks. på efterløn i alderen 61-64 år, mens langt de fleste højtuddannede fortsætter nogle år mere.
De to forbund repræsenterer mange af de lønmodtagere, der har så fysisk krævende et arbejde, at de må forlade arbejdsmarkedet, når de er i begyndelsen af 60'erne.
For deres yngre kollegaer er der ikke andet valg end at fortsætte på arbejdsmarkedet, indtil de kan få folkepension, og det er med det her forslag, når de er 68 år.
Man har altså et markant forskelligt arbejdsliv, og det mener vi der skal tages hensyn til.
Vi skal virkelig passe på med at behandle efterløns- og pensionsalder som tal i et excelark og glemme at se på virkelighedens mennesker og deres vilkår.
Man skal passe på, at det ikke bliver de lavest lønnede og de kortest uddannede, der betaler prisen for reformerne i tilbagetrækningsordningerne, og derfor har vi to forslag til ændring af fremtidens tilbagetrækningsordninger.
Først og fremmest skal vi sikre, at ordningen om seniorførtidspension, som også har været debatteret her, og som blev indført netop for at tage hensyn til personer med nedslidning efter mange år på arbejdsmarkedet, faktisk også kommer de personer til gode.
Langt færre end forventet har gavn af ordningen, fordi betingelserne for at opnå en seniorførtidspension er for restriktive.
Det sikkerhedsnet, som seniorførtidspensionen skulle udgøre under de nedslidte personer, fungerer simpelt hen ikke efter hensigten, og derfor foreslår vi mere lempelige regler for at opnå seniorførtidspension.
Derudover foreslår vi i Alternativet, at man begynder at nytænke beskæftigelsespolitikken på en måde, så man åbner op for nye og mere fleksible arbejdsformer.
Det kan være delejobordninger, en kortere arbejdsuge eller andre forslag, som kan gøre arbejdslivet mere fleksibelt, således at det nemmere kan tilpasses den enkeltes arbejdsevne og behov.
I forhold til den dobbelte skævvridning, som tilbagetrækningsordningerne nu medfører, mener vi, at man bør tænke i en differentieret pensionsalder.
En tidlig debut på arbejdsmarkedet bør give anledning til en tidligere pension.
Og når det samtidig er denne gruppe, der typisk ikke stiger så meget i levetid, så giver det endnu mere mening at sænke pensionsalderen for dem.
Der er helt klart udfordringer i konkret at udarbejde en fleksibel differentieret pensionsalder, men det kan lade sig gøre, og det har vi bl.a. set i Tyskland.
Helt konkret kan tyskere, som har været 45 år på arbejdsmarkedet, trække sig tilbage som 63-årige, hvilket er 2 år tidligere end den tyske pensionsalder på 65 år.
Vi er derfor meget skeptiske over for forslaget om en forhøjet pensionsalder og mener, det skal være på betingelse af, at man indretter tilbagetrækningsordningerne på en måde, der ikke rammer socialt skævt og sikrer, at de mest nedslidte kan få en tidligere pension efter et langt arbejdsliv.
Vi vil derfor gerne lægge op til et samarbejde om et ændringsforslag, der sikrer en mere fleksibel tilbagetrækningsordning.
Vi skal huske, at for at behandle folk lige skal vi behandle dem forskelligt.