Lars Barfoed (KF), 2011-04-15:
Tak for det.
Ifølge beslutningsforslaget skal regeringen fremsætte et lovforslag, der sikrer pårørende til personer, som er døde i Kriminalforsorgens varetægt, ret til at få beskikket en bistandsadvokat.
Som begrundelse for beslutningsforslaget har forslagsstillerne henvist til, at der fra 2006 til 2009 har været i alt 43 dødsfald blandt indsatte i Kriminalforsorgens institutioner, ligesom der ifølge en foreløbig registrering har været 15 dødsfald i 2010.
Til sammenligning er der de seneste 5 år sket i alt 25 dødsfald i politiets varetægt eller som følge af politiets indgriben.
Forslagsstillerne har så gjort gældende, at de efterladtes behov for advokatbistand er det samme, uanset om deres pårørende er døde i politiets eller i Kriminalforsorgens varetægt, og derfor mener man, at reglerne bør være ens.
For en god ordens skyld vil jeg godt starte med at slå fast, at jeg naturligvis er fuldstændig enig med forslagsstillerne i, at det for en mor eller far, der har mistet sin søn i myndighedernes varetægt, sådan set kan være ret ligegyldigt, om myndighedspersonen eller myndighedspersonerne var iført en politiuniform eller en fængselsuniform.
For forældrene må det afgørende i første omgang være, at man får klarlagt omstændighederne ved deres barns død.
Hvis man ser nærmere på de 58 dødsfald, som har fundet sted i Kriminalforsorgens institutioner siden 2006, vil man se, at der ud af de 58 dødsfald i 57 tilfælde var tale om enten selvmord, sygdom eller forgiftning som følge af en overdosis.
Hvis man derimod kigger på de 25 dødsfald, som er sket i politiets varetægt, ser man, at dødsårsagen i 8 tilfælde var skud afgivet af polititjenestemænd, i 5 andre tilfælde var den afdøde impliceret i et færdselsuheld med politiet, mens dødsfaldene i 8 andre sager skete i forbindelse med enten anholdelse, en transport eller i detentionen.
Kendetegnende for de sidstnævnte sager er altså, at der i mange sager har været en eller anden årsagssammenhæng eller en nær tidsmæssig sammenhæng mellem politiets indgriben og dødsfaldet, og det er jo lige præcis den slags sager, hvor der er et særlig udtalt behov for advokatbistand for de efterladte.
Reglerne om bistandsadvokater indebærer, at bistandsadvokater normalt bruges til at bistå den forurettede i straffesager, der kan opleves som særligt belastende, f.eks. om vold, røveri eller sædelighedskriminalitet.
I nogle sager som f.eks. i voldtægtssager får den forurettede endda automatisk beskikket en bistandsadvokat, medmindre den forurettede direkte frabeder sig det.
Også i andre typer af sager kan der beskikkes en bistandsadvokat for den forurettede, hvis den forurettede beder om det og særlige omstændigheder i øvrigt taler for det.
Hvis den forurettede er død som følge af en forbrydelse, kan der beskikkes en bistandsadvokat for den forurettedes nære pårørende, når særlige hensyn taler for det.
Herudover er der i sager, hvor en person er død som følge af en forbrydelse, en almindelig adgang for de pårørende til at få beskikket en advokat til at bistå med opgørelsen af et erstatningskrav, hvis omstændighederne taler for det.
Som det også fremgår af bemærkningerne til beslutningsforslaget, indeholder retsplejeloven også nogle særlige regler om beskikkelse af bistandsadvokater i straffesager mod politipersonale.
Overordnet set er der en udvidet adgang til at få beskikket en bistandsadvokat, hvis den strafferetlige efterforskning retter sig mod politipersonale.
Det hænger jo sammen med, at der i den slags straffesager er et særligt behov for at sikre, at sagen behandles på en måde, som virker betryggende for de implicerede.
Reglerne om beskikkelse af bistandsadvokater i straffesager mod politipersonale indebærer bl.a., at der, hvis den forurettede er afgået ved døden, skal beskikkes en bistandsadvokat for den forurettedes nære pårørende, hvis de pårørende beder om det og forholdene taler for det.
Bestemmelserne skal altså forstås sådan, at forholdene altid vil tale for beskikkelse af en bistandsadvokat for de efterladte i straffesager, hvor en person er død i politiets varetægt eller som følge af politiets indgriben.
Det er min opfattelse, at de efterladte i den slags sager vil have et særlig udtalt behov for at få klarlagt omstændighederne ved dødsfaldet.
Det hænger jo sammen med den særlige rolle, som politiet har i vores samfund.
Politiet har generelt videre beføjelser til at gribe ind over for borgere end andre myndigheder, og samtidig er det i almindelighed politiet, som efterforsker muligvis strafbare forhold.
Derfor skal de særlige regler om advokatbeskikkelse i straffesager mod politipersonale også ses i sammenhæng med retsplejelovens andre regler om, hvordan den slags særlige sager skal behandles.
F.eks. kan jeg nævne særreglen om, at efterforskning af straffesager mod politipersonale ikke foretages af politiet, men derimod foretages af statsadvokaten.
Som det fremgår, bygger retsplejelovens regler om behandling af straffesager mod politipersonale på hensyn, som er helt specielle for den slags sager, og jeg mener ikke, at der er grundlag for at sidestille Kriminalforsorgen med politiet, sådan som forslagsstillerne lægger op til.
Derimod vil jeg gerne igen understrege, at der efter de gældende regler kan beskikkes en bistandsadvokat for de nære pårørende til en person, der er død i Kriminalforsorgens varetægt, hvis sagen efterforskes som en mulig voldsforbrydelse eller lignende og særlige forhold taler for at beskikke en advokat.
Det er altid retten, der træffer afgørelse om beskikkelse af en bistandsadvokat, og retten har altså allerede i dag mulighed for at foretage beskikkelse i tilfælde, der er omfattet af beslutningsforslaget.
Efter min mening er behovet for beskikkelse af bistandsadvokater derfor i tilstrækkeligt omfang tilgodeset i de gældende regler, og det gælder ikke mindst i lyset af, at 57 ud af 58 dødsfald i Kriminalforsorgens institutioner, hvilket forslagsstillerne henviser til, altså skyldes enten selvmord, sygdom eller en overdosis.
Så med andre ord finder jeg ikke anledning til at justere de gældende regler om beskikkelse af bistandsadvokater, og regeringen kan altså ikke støtte beslutningsforslaget.
Jeg må jo først og fremmest med hensyn til det med, om det her er drevet af humanisme eller ikke er drevet af humanisme, igen sige: Det er ikke nogen afsløring, at det her kommer frem, fordi der er et kapacitetsproblem.
Vi har set os om, og et grundigt analysearbejde får os til at sige: Hvad kan vi gøre for at frigøre ressourcer, kapacitet, i Kriminalforsorgen?
Og når det her så er i et af elementerne, så er det, fordi vi siger: Det er da egentlig også en god idé at gøre.
Hvis vi synes det var en dårlig idé, så havde vi jo sagt: Det kan godt være, det frigør kapacitet, men det er en dårlig idé, så vi lader være med at gøre det.
Men vi gør det jo, fordi vi synes, det er en god idé.
Og ja, det er udtryk for en humanistisk retspolitik, hvormed vi straffer hårdt, for det skal vi, der er hårde straffe.
Men det skal kombineres med en tro på, at mennesker kan forbedre sig, og det skal tiden i fængslet bruges til at prøve på at få dem til at gøre.
Vi skal belønne dem, der gør en indsats, og derfor er det udtryk for en humanistisk retspolitik, som den her regering står for, og som jeg håber at det kan lykkes at overtale Socialistisk Folkeparti til fortsat også at stå for.
For jeg har indtil nu haft indtryk af, at man gør det, men nu begynder jeg bare at tvivle, når det her forslag bliver udsat for de stærke indgreb, som det bliver, fra Socialdemokratiet og SF’s side.
Jeg er enig i, at der kan være det behov i nogle sager.
Det er heldigvis – som fru Line Barfod også siger – meget få sager, hvilket jeg også redegjorde for, men i de sager, som er omfattet af den interesse, der er, har retten også en mulighed for at tilkende en bistandsadvokat.
Derfor kan jeg ikke se, at der er behov for at ændre på lovgivningen.