Lars Barfoed (KF), 2011-03-29:
Med det beslutningsforslag, vi nu skal drøfte, er det tanken at pålægge regeringen at nedsætte en hurtigtarbejdende tværministeriel arbejdsgruppe, som skal fremlægge en plan for, hvordan det sikres, at oplysninger om bortførte børn og formodede gerningsmænd hurtigst muligt når frem til offentligheden, efter at der er lydt en alarm.
Der skal sigtes efter, at sådan et arbejde i en arbejdsgruppe er afsluttet inden udgangen af 2011.
I beslutningsforslaget bliver der henvist til erfaringer fra USA, hvor man har det såkaldte AMBER Alert System.
Indledningsvis vil jeg godt sige, at der er mange gode tanker og intentioner i det beslutningsforslag, der her er fremsat.
Hensigten bag beslutningsforslaget er jo, at børn, som er bortført, skal findes så hurtigt som muligt.
Det er regeringen naturligvis fuldstændig enig i, og det tror jeg sådan set alle er enige i.
Men der er imidlertid efter regeringens opfattelse en række forhold, der medfører, at indførelsen af sådan et varslingssystem som det amerikanske AMBER Alert System ikke er nødvendigt eller hensigtsmæssigt i Danmark.
Og inden jeg begrunder det, kan det måske være hensigtsmæssigt lige at ridse op, hvordan politiet i dag behandler sager om børnebortførelser.
Rigspolitiet har oplyst, at når politiet modtager en anmeldelse om, at et barn er bortført, vil politiet indledningsvis foretage en grundig afhøring af anmelderen og andre relevante personer for at fastslå barnets opholdssted, og hvilke forholdsregler der konkret bør foretages, og hvis der er tilstrækkelig formodning om, at der er tale om en børnebortførelse, vil den formodede bortfører af barnet blive efterlyst i Kriminalregisteret.
I de tilfælde, hvor politiet så måtte vurdere, at der er en akut risiko for, at barnet uberettiget vil blive bortført til udlandet, vil politiet iværksætte en international efterlysning i det såkaldte SIS-register eller via Interpol.
I den forbindelse videreformidles oplysninger vedrørende gerningsmandens formodede rejserute og andre relevante detaljer, så de udenlandske myndigheder har de bedst mulige forudsætninger for at finde barnet og bortføreren hurtigst muligt.
Politiet kan også udsende en særlig meddelelse til lufthavne og grænsestationer, hvis der i den konkrete sag vurderes at være behov for det.
Og endelig vil politiet kunne anvende offentlige medier, herunder tv og radio og politiets hjemmeside, til efterlysning af et bortført barn.
Så politiet har altså en bred vifte af muligheder for at iværksætte en efterlysning, når der sker bortførelse af et barn.
Samtidig har politiet en høj grad af handlefrihed i forhold til at tilpasse de skridt, de tager for at få barnet sikkert hjem, til behovet, som det er i den konkrete situation.
Supplerende kan jeg oplyse, at Rigspolitiet med det formål at gøre den politimæssige indsats i disse sager endnu bedre på nuværende tidspunkt er i gang med at udarbejde nogle retningslinjer til politikredsene netop vedrørende børnebortførelsessager.
Ud over at inddrage det forhold, at politiet allerede i dag har en bred vifte af muligheder for at foretage efterlysninger på forskelligt niveau, er det efter min opfattelse vigtigt, at man ved drøftelsen af beslutningsforslaget gør sig klart, hvad det er for sager, et varslingssystem som det såkaldte AMBER Alert rent faktisk sigter på.
AMBER Alert er et system, som blev indført i USA i 1990'erne.
Den grundlæggende idé i systemet er, at når der foreligger en formodning om, at der er tale om en børnebortførelse, alarmeres offentligheden bl.a. via tv, radio og også trafikskilte.
Senere er der så indført tilsvarende systemer i andre lande, herunder i Frankrig og i Holland.
Systemer som AMBER Alert har hovedsagelig til formål at hindre bortførelser i de tilfælde, hvor bortføreren er en fremmed person.
I disse sager er hurtig alarmering af afgørende betydning, da der i disse sager kan være en stor risiko for, at barnet lider overlast.
Den type bortførelser, hvor bortføreren er en fremmed person, er – heldigvis da – meget sjældne i Danmark, og endnu sjældnere ender disse sager med, at barnet ikke kommer sikkert hjem igen.
Når der i Danmark sker bortførelse af et barn, er det som oftest sådan, at der er tale om, at barnet eller børnene bortføres af den ene af forældrene, og bortførelsen udspringer derfor oftest af en eller anden form for tvist om forældremyndigheden.
Et system som AMBER Alert vil ikke kunne afhjælpe de situationer, da børnene i de sager som oftest vil blive bortført som led i et samvær eller under nogle omstændigheder, hvor det tidsmæssige aspekt ikke vil være afgørende for at bringe barnet tilbage til Danmark.
I USA er AMBER Alert-systemet heller ikke tiltænkt den type sager, da det bl.a. er et krav for at iværksætte en AMBER Alert, at der er tale om, at det bortførte barn er i risiko for at lide alvorlig skade eller dø, hvilket som oftest ikke vil være tilfældet i de sager, hvor det er en af forældrene, der har bortført barnet.
Herudover vil myndighederne i disse sager vide, hvem bortføreren er, og som oftest også, hvor barnet befinder sig.
I de sager, hvor børn er blevet bortført til udlandet af en af forældrene, har vi i Danmark et velfungerende samarbejde mellem Familiestyrelsen og Udenrigsministeriet, som varetager kontakt og forhandling i de sager.
På dette område er der endvidere for nylig oprettet en særlig hjemmeside, www.boernebortfoerelse.dk, hvor forældre, der har mistanke om bortførelse, kan søge information om, hvor man kan gå hen, og hvad man kan gøre, hvis ens barn er blevet bortført til udlandet.
Når det så er sagt, kunne man selvfølgelig retorisk spørge: Hvad så med eventuelle fremtidige sager i Danmark, hvor bortføreren er en fremmed person?
Skal vi ikke indføre et AMBER Alert-system af hensyn til disse?
Til det vil jeg sige, at politiet i dag har mulighed for at benytte en bred vifte af værktøjer, når der er en formodning om, at et barn er bortført.
Samtidig har vi ikke de samme geografiske og kommunikationsmæssige udfordringer som i USA.
Danmark er jo i den henseende et ganske overskueligt land.
Politiet i Danmark vil i de tilfælde, hvor det er nødvendigt, hurtigt kunne komme i kontakt med den brede befolkning ved brug af ganske få radiostationer og tv-kanaler.
Endelig må man også tage en ressourcemæssig betragtning med i overvejelserne: Er det hensigtsmæssigt at bruge ressourcer på at opbygge et formaliseret system, der har til formål at forhindre en type sager, der er meget sjældne i Danmark?
Den type bortførelser, som AMBER Alert-systemet sigter til at forhindre, er meget sjældne i Danmark, og som nævnt har vi kun få bortførelser, hvor bortføreren er en fremmed person. Så jeg mener altså ikke, at der i Danmark er et behov for at indføre et sådant særligt advarselssystem til brug for sager om børnebortførelser, og derfor kan regeringen ikke støtte beslutningsforslaget.