Stine Brix (EL), 2015-05-19:
Tak for det.
Og først tak til Folketingets partier for debatten.
Vi taler om en tur til frisøren eller en tur til en familiefødselsdag, måske en tur på festival, som Dansk Folkepartis ordfører var inde på.
Jeg tror, det er ting, som de fleste af os, der sidder her, tager for givet at vi kan gøre, når vi ønsker at gøre det.
Men hvis man har et handicap, er det ikke altid sådan. Så kan man være afhængig af, at man kan få ledsagelse til det.
Derfor er det sådan i dag, at borgere, som har et fysisk eller et psykisk handicap, og som er i alderen 12-67 år, kan få mindst 15 timers ledsagelse uden for hjemmet om måneden.
Men det er også sådan, at hvis man har en udviklingshæmning eller man er senhjerneskadet eller af anden årsag har brug for socialpædagogisk bistand, ja, så er man udelukket fra den ordning.
Så skal man typisk i stedet for have hjælp fra det uddannede personale, der er på det bosted, hvor man bor, eller fra nogle, der kender en særdeles godt.
Muligheden for at komme ud og f.eks. deltage i Sølundfestival eller tage til fødselsdag er så helt afhængig af, om bostedet har de ressourcer til at følge beboeren af sted til aktiviteter.
Som flere har været inde på i dag, undersøgte Kommunernes Landsforening jo det her tilbage i efteråret, og undersøgelsen viste, at der faktisk var en hel del kommuner, som ikke havde noget serviceniveau på det her område.
Den viste også, at var mange kommuner, som havde et meget lavt serviceniveau.
For mig viser det, at der er rigtig god grund til at diskutere, hvordan vi sikrer den her gruppe af borgeres rettigheder.
Det er også en historie, som jeg har hørt, og jeg også tror mange af jer andre har hørt, fra både borgere, pårørende og de pædagoger, som arbejder på det her område.
Så sent som i dag fik jeg f.eks. en besked på min facebookside fra Pia Nørgaard, som har en datter på 19 år, der er svært udviklingshæmmet.
at hendes datter har fået tilbudt et bosted, hvor der ikke kommer til at være nogen som helst aktiviteter i weekender og ferier, da der kun er to personaler til syv meget svært handicappede.
Pia Nørgaard tænker, at det vil blive et plejehjem for unge mennesker, som hendes datter kommer til at bo på, fra hun er 19 år, og hun er forståeligt nok bekymret for, at hendes datter bliver både ensom og isoleret.
Den besked, hun har fået, er, at det er normen i Aarhus Kommune, og at det er politisk bestemt, og hun siger, at det mener hun ikke er i orden.
En anden, der kommenterede på min facebookside, var socialpædagog Nina Ægidiussen, og hun skrev, at hun ikke længere har mulighed for at tage med en beboer på stranden og købe en is, hvis det er varmt en dag.
Der er heller ikke nogen juletur længere, som man havde tidligere, hvor man tog ud og spiste julefrokost og købte gaver ind til familien – altså, så den enkelte borger havde mulighed for at kunne købe gaver.
Det er sådan nogle ting, som der ikke er mulighed for at gøre.
Det er derfor, vi med det her forslag ønsker at sikre nogle helt basale rettigheder, nemlig retten til, at man i hvert fald som minimum har mindst 15 timers ledsagelse om måneden, hvis man har behov for socialpædagogisk bistand.
Tanken er selvfølgelig, at alle borgere får en mulighed for at tage aktivt del i samfundet, også selv om man har et handicap, som kræver en støtte.
Det er jo sådan, at er man udviklingshæmmet eller senhjerneskadet, må vi nok sige, at man tilhører en gruppe i samfundet, som er blandt de svageste, og som måske også har sværest ved at råbe op, kræve sine rettigheder, kæmpe kampen med kommunen om at allokere ressourcer til området.
Jeg synes også, der er tale om noget, der er så basalt, nemlig retten til at kunne komme ud og deltage i aktiviteter, være social, indgå i fællesskaber, at det bør være en borgerret og vi bør sikre det.
Og jeg synes egentlig også, som jeg også sagde i debatten, at det ligger i fuldstændig klar forlængelse af den handicapkonvention, vi har, som netop tager fat i, at borgere med handicap skal kunne være en del af samfundet på lige fod med andre.
Det bør altså ikke være afhængigt af, hvilken kommune man bor i, og hvilke økonomiske rammer der er i den kommune – vi ved jo, der er nogle kommuner, som er så pressede, at de faktisk har meget, meget svært ved at prioritere det.
Det bør være en mulighed, man har, uanset hvor man bor i landet.
Vil det så betyde brugerbetaling for borgerne?
som ministeren spørger.
Nej, det vil det ikke.
Som ministeren også selv er inde på, er det jo sådan, at har man udgifter i forbindelse med sin ledsagelse – hvis man f.eks. skal betale en biografbillet for ledsageren – kan man få refunderet op til 837 kr. om året.
Så der er et vist råderum.
Vil man kigge på det, gøre det råderum større, vil vi da gerne være med til det.
Det er også sådan, som flere har været inde på, at vi anslår udgiften i forbindelse med det her forslag til omkring 150-200 mio. kr., og vi foreslår, at vi finder de penge ved at spare på statens samlede forbrug af konsulenter.
Det forbrug er i øjeblikket på omkring 3,5 mia. kr. om året, og det er sådan set ikke så svært at budgettere med det for 2016.
Det handler jo bare om at arbejde det ind i finansloven for det kommende år.
Der er sådan set en temmelig stor besparelse at hente i, at man bruger noget af det personale, man har ansat i staten, frem for at købe konsulenter udefra, som er temmelig meget dyrere.
Jeg tror også, man kunne klare sig med lidt færre rapporter, end man får i dag.
Jeg synes i hvert fald, når vi taler prioritering, at det vil være en rigtig fornuftig prioritering i den her sammenhæng.
Jeg synes også, det er værd at have med, at hvis problemet måske ikke er så stort, som det var tidligere, som ministeren antyder, jamen så er udgiften måske heller ikke så ubærlig, at vi ikke kunne finde en løsning på det.
Jeg synes, at både Dansk Folkeparti og SF har været rigtig konstruktive i den her debat, og jeg håber, at vi sammen kan arbejde videre på at prøve at få den her debat skubbet længere frem.
Jeg synes, at fru Karina Adsbøls forslag var udmærket om at prøve at samle til et møde med alle de aktører, som har en andel i det her område.
Det kunne være Udviklingshæmmedes Landsforbund, det kunne være LEV, det kunne være Socialpædagogerne og andre.
Vi er også indstillet på, som fru Trine Mach lagde op til, at kigge på, om man kunne kvalificere forslaget yderligere, både på den økonomiske del, men selvfølgelig også på den indholdsmæssige del.
Det, jeg synes er så vigtigt, er, at vi tager den her problemstilling alvorligt.
For for mig at se er det ikke et problem, der er løst.
Det er en kæmpe, kæmpe stor udfordring, det er en kæmpe stor potentiel krænkelse af de mennesker, som ikke har klare rettigheder på det her område.
Så med de ord vil jeg gerne sige tak for debatten.