Margrethe Vestager (RV), 2009-11-11:
Det er en statusdebat.
Finansministeren og indenrigsministeren efterlod mig det klare indtryk, at den fremtid ser man lyst på.
Det må være de to ministres overbevisning om, at der snart kommer en ny regering, for det kan på ingen måde kendetegne den nuværende regering.
Man kan bare se på de dummebøder, som regeringen uddeler til de kommuner, der har brug for at sætte skatten op – vi taler om et beløb på 300 mio. kr. – kommuner, som har vurderet, at det var det rigtige at gøre i den konkrete situation, og jeg går sandelig ud fra, at de har brug for det, for der er ikke mange kommunalpolitikere, der synes, at det en god idé over for borgerne at sætte skatten op.
Samtidig må man se, at den kuldsejlede økonomiske plan, som regeringen har, forudsætter så lav en kommunal og regional vækst, at det nærmer sig bonsai, men der er jo heller ikke plads til mere, for det forudsætter reformvilje.
Når vi så gør status, synes jeg, at den er alarmerende, når man ser den med øje for de mest sårbare og udsatte borgere, for miljøet og for selvstyret.
Og som forberedelse til den her debat spurgte jeg nogle af de radikale, som er i direkte kommunal valgkamp, og her er bare nogle få af de indtryk, som jeg fik: Det ene er af situationen for de tidligere amtsinstitutioner for nogle af de mest udsatte borgere i vores samfund, det være sig mennesker med et handicap, mennesker, som har en psykisk sygdom, kvinder, som bliver udsat for vold, og specialtilbud for børn og unge, der har det behov.
De nye kommuner havde sådan set i begyndelsen en slags musketered om, at der ikke skulle ske forringelser, for det skulle jo ikke hedde sig, at reformen ikke var god; men sådan er det ikke mere.
Det er et faktum, at der over hele landet sker besparelser og lukninger på det område, og at langtfra alle kommuner har oparbejdet den kompetence og specialviden, der er nødvendig – de amtslige medarbejdere blev jo spredt for alle vinde.
Det samme indtryk er svært at frigøre sig fra på miljøområdet.
Rigtig, rigtig mange kompetente mennesker blev fordelt på stat, regioner og kommuner, og det betyder, at den nødvendige faglige viden ikke er til stede lokalt, og at der derfor i ringere udstrækning kan tages overordnede hensyn, fordi der ikke er armslængde til beslutningerne.
Så er der selvfølgelig økonomien: Regeringen lover, og kommunerne skal levere.
Der opleves ikke frihed til at sætte skatten ned, hvis der er plads til det, for får vi nogen sinde lov til at sætte den op igen, hvis vi får behov for det?
Der opleves ikke frihed til at sætte skatten op, vi ender bare med en dummebøde på 75, 50 og 25 pct.
Så er der detailstyringen, og det virker altså, som om regeringens løfter om mindre kontrol, regler og papirarbejde er lige så tomme som statskassen.
Samtidig med at man laver en aftale om afbureaukratisering, indfører de samme partier nye regler, f.eks. reglen om meldepligt, for man har åbenbart ikke tillid til, at kommunerne selv vil sikre, at der er en ordentlig opfølgning i forhold til socialt bedrageri.
Man indfører, at det bliver obligatorisk at tage børnechecken fra de familier, som ikke arter sig, for hvor er tilliden til, at kommunerne vil sørge for, at unge faktisk er i gang?
Man laver et prisloft over udbragt mad til ældre, fordi der, som Venstres ordfører sagde, er en lille håndfuld, der ikke kan finde ud af det, og så er det klart, vi er nødt til at gøre noget.
Hvor er tilliden til kommunerne?
Hvor er viljen til at tage debatten med de kommuner, som man synes har et problem, og med de partikolleger, man har der?
Der er brug for noget andet end VKO’s hersen med regioner og kommuner.
Der er brug for at skove og luge i regler, krav til dokumentation og kontrol, men ikke bare at luge i dem, men at gøre det på et fundament af tillid til medarbejdere og ledere.
For tillid virker mod regler som en gasbrænder mod ukrudt.
Det er ikke nok at fjerne regler, det er også i selve forholdet, i det værdigrundlag, man har, mellem stat og kommune, at guldet findes, og det guld er tillid kombineret med medarbejdernes faglighed og god ledelse.
Der er også brug for, at vi reformerer måden, vi laver økonomiaftaler på.
Vi håber på en konstruktiv diskussion af forskellige modeller, der sikrer, at der er ligeværdighed mellem parterne, og at der bliver afregnet for opgaver, uanset om de flytter den ene eller den anden vej.
Så er der brug for at give regionerne mere ansvar og mere magt, herunder magten til at organisere det politiske arbejde i Regionsrådet og ansvaret for at udskrive skatterne og ikke bare at bruge afmålte midler fra staten.
Og der er brug for at finde ordentlige løsninger for sårbare og udsatte borgere, så kvaliteten atter er i højsædet.
Der er faktisk netop brug for tillid, for ansvar og respekt for det arbejde, som gøres godt, og for det uvurderlige engagement, som lokalt valgte ledere og medarbejdere gør i regioner og kommuner.