Per Clausen (EL), 2010-02-25:
En af fornøjelserne ved at være ordfører for et lille parti er jo, at man har mange forskellige ordførerskaber.
Derfor kan man sådan sammenkoble de forskellige meget interessante synspunkter, der fremføres.
De fleste bliver raske, sagde han, og man må forstå på sammenhængen, at de fleste blev raske, fordi de ellers ville miste retten til sygedagpenge.
Jeg synes alligevel, at det er en helt fantastisk nyvinding inden for lægevidenskaben og sundhedsvidenskaben, at hvis bare man fratager folk deres forsørgelsesgrundlag, bliver de raske.
Jeg synes måske, at det er sådan lidt karakteristisk for niveauet i debatten, ligesom når man kan sige, at det at sikre, at en syg ikke bliver frataget sygedagpengene, er at gøre vedkommende en bjørnetjeneste.
Jeg kunne dog forstå, at det her i virkeligheden var sådan en lidt indirekte effekt, for
synspunkterne er – og det var både ministeren og Venstres ordfører, der var inde på det – at hvis man ophæver varighedsbegrænsningen på sygedagpenge, altså gør, at mennesker, der er syge, får sygedagpenge, indtil de enten kan vende tilbage til arbejdsmarkedet som raske eller har gjort sig fortjent til en anden ydelse, hvad enten det er et fleksjob eller en pension eller for den sags skyld Det Radikale Venstres nyopfundne ydelse, og hvis der ikke er den mulighed, at de så kan ryge over på kontanthjælp eller blive fuldstændig uafhængige af offentlige ydelser, fordi de er gift med en person, som har en helt almindelig indkomst, så vil kommunerne holde helt op med at gøre en indsats.
Alt det, som Det Radikale Venstre og VKO har aftalt med hensyn til at straffe kommunerne, hvis de ikke aktiverer folk, som ofte er så syge, at de slet ikke er i stand til at blive aktiveret, har slet ingen effekt på kommunernes måde at handle på.
Det eneste, der holder kommunernes indsats oppe og i gang, er, hvis det er sådan, at folk, der er syge, mister retten til at få sygedagpenge efter 52 uger.
Jeg må indrømme, at det indtil videre ikke er gået op for mig, hvordan sammenhængen er – overhovedet ikke, må jeg indrømme.
Det kan jo være, fordi sammenhængen ikke er der, for jeg er godt med på, at man kan få kommuner til at gøre mange ting ved at lave om på refusionsprocenter og den slags; det er den måde, man får kommuner til at handle forskelligt på.
Det er det, der i nogle tilfælde kan få kommuner til at nå frem til det resultat, at et større antal borgere er berettiget til pensioner, mens de samme mennesker i andre tilfælde måske skal have fleksjob eller noget helt tredje; det er ved at flytte på refusionsprocenterne.
Men at tro, at kommunerne, fordi en borger ikke ville miste retten til sygedagpenge, ikke ville gøre en indsats for, at vedkommende kom tilbage i arbejde, synes jeg er langt ude.
Konsekvensen af den her absurde tænkning er så, at 6.000 mennesker om året mister retten til sygedagpenge.
5.000 af dem ryger på kontanthjælp – godt for de offentlige kasser, da det jo er et lavere beløb, men skidt for de pågældende, som får økonomiske problemer oven i de sygdomsmæssige problemer, de havde i forvejen.
Og man skal vist være Venstreordfører for at tro, at folk bliver raske af at blive fattige.
Det strider i øvrigt også imod alle de undersøgelser, vi kender til, for økonomisk ulighed skaber yderligere forskel, også i forhold til om man er syg eller ej.
Så er der selvfølgelig den mulighed, at man kommer helt ud af de offentlige kasser, og det er jo – i hvert fald på kort sigt – velsignelsesrigt for statens økonomi, for så klarer man sig jo bare selv.
Pointen er, at for at få kommunerne til at handle ansvarligt straffer man de arbejdsløse.
Det er den logik, som bærer alle argumenter fra VKO i den her sag, og det synes jeg ærlig talt er en meget fattig argumentation.
Og jeg er da glad for at kunne sige, at uanset hvilke fejl Socialdemokraterne, SF og Det Radikale Venstre skulle have begået på det arbejdsmarkedspolitiske område i fortiden – og det er mange – så vil den her fejl i hvert fald blive rettet, når vi får en ny regering.