Özlem Sara Cekic (SF), 2013-12-05:
For 14 år siden arbejdede jeg på en børne- og ungdomspsykiatrisk afdeling på Bispebjerg Hospital, og det var sådan, at de børn, vi havde, brugte meget af deres barndom på ventelister.
Det var faktisk årsagen til, at jeg gik ind i politik.
Det ville jeg rigtig gerne lave om på.
At det tager så mange år at lave noget om, siger jo også noget om, hvor svært det er lige præcis i forhold til psykiatrien.
Jeg er utrolig glad for, at vi i dag behandler et lovforslag, der gør det muligt at ligestille de sindslidende patienter med dem, der har en fysisk sygdom.
For det her er det første skridt – og nok et af de største, nok et af de vigtigste – til at kunne skabe den ligestilling.
Det, som både patienterne, men også de pårørende, har oplevet gennem årene, har jo været, at de ikke rigtig har følt, at der var nogen, der troede på, at de syge kunne blive raske.
Håb er den største mangelvare i psykiatrien.
Når håbet ikke er der, har man heller ikke de store visioner – eller man har i hvert fald ikke haft det – her på Christiansborg, og det gør jo så også, at der heller ikke er sket de store forandringer derude. Hvis man spørger langt de fleste pårørende, og dem er der jo trods alt en del af – der er over en million, jeg er en af dem – så tror jeg, at de fleste vil kunne forklare og fortælle, hvilken situation de har stået i, når de har stået med deres kære, der havde det svært og ikke kunne komme til at få hjælp, og hvad det tabu, de har oplevet, og som har gjort, at de ikke har kunnet snakke med andre om, at deres kære havde en sygdom, har gjort ved dem.
En mor ringede til mig forleden og sagde: Jeg har en søn, som har været syg i 2 år; jeg har ikke sagt det til nogen.
Jeg tror også, at det hænger rigtig meget sammen med, at når man på det øverste politiske sted, som Christiansborg er, ikke prioriterer sindslidende, ikke snakker åbent om det her, ikke får diskuteret det, så signalerer man også lidt, at det nok er nogens skyld – så kan det være de pårørendes skyld, eller det kan hedde sig, at man lige skal tage sig sammen – og det har gjort, at man har underprioriteret det her område.
Jeg er først og fremmest utrolig glad for, at det i regeringsgrundlaget er nævnt, at vi vil en ligestilling, og at regeringen bagefter har nedsat et bredt repræsenteret psykiatriudvalg, hvor de sindslidende, de pårørende og brugerorganisationerne har haft en ligeværdig plads sammen med de andre til at fortælle, hvilken vej psykiatrien skal gå.
Jeg er rigtig glad for, at et flertal af partierne med satspuljeaftalen har givet penge til en række initiativer, som er systemforandrende.
Nu kommer det til at være muligt med bæltefrie og tvangsfrie afdelinger.
Vi skal kigge medicinen igennem, og pårørende skal inddrages systematisk, ligesom man med finansloven nu også sætter midler af til at kigge på at nedbringe tvang og skabe bedre fysiske rammer.
Derfor er det her forslag også lidt kronen på værket, for nu siger man langt om længe, at de rettigheder, som gælder patienter, som har en fysisk sygdom, selvfølgelig også skal gælde patienter, som har en psykisk sygdom.
Når man laver en udrednings- og behandlingsret, er det jo klart, at den også skal virke.
Vi anerkender, at der er et kapacitetsproblem, og jeg håber selvfølgelig også, at svaret på det kapacitetsproblem ikke alene er, at vi skal ansætte en bestemt faggruppe, men at vi også åbner op for tværfaglighed, så psykologer, sygeplejersker, ergoterapeuter, fysioterapeuter og socialrådgivere også rykker ind de steder, vi giver psykiatrisk behandling.
Så håber jeg jo også, at behandlingsretten ikke alene bliver et spørgsmål om den bedste behandling alene med medicin, men også omfatter familieterapi – omfatter terapi og samtaler og mange andre ting som jeg ved også er gældende mange steder.
Jeg glæder mig til, at vi skal holde nøje øje med, hvordan udviklingen vil være.
Er vi i mål?
At sige det ville være at lyve her fra talerstolen.
Det må man ikke, jeg ved godt, at det er lidt ulovligt.
Det ville ikke være at tale sandt, hvis man sagde, at vi var i mål.
Der var en på 22 år, der var i Socialudvalget, da jeg sad der, og hun fortalte om, at socialrådgiverne havde anbefalet, at hun skulle gå på førtidspension.
Hun ville faktisk helst have en uddannelse.
Så længe vi opgiver unge mennesker, er vi jo ikke i mål.
Det kræver, at vi hver især og sammen og gerne på kryds og tværs bliver ved med at snakke om psykiatri.
Så lad os komme i gang.