Simon Emil Ammitzbøll (LA), 2013-02-20:
Der er jo lidt forvirring om, hvad det er for en aftale, regeringen egentlig har indgået med Venstre og De Konservative.
Jeg synes sådan set ikke, at man kan bebrejde de tidligere regeringspartier for at lave en aftale om, at man gennemfører de lovforslag, de havde fremsat.
Men man kan måske bebrejde de nuværende regeringspartier, at de simpelt hen ikke kan finde ud af, om de har lavet en substantiel ændring, eller om de ikke har lavet en substantiel ændring.
For med argumentet om, at der i virkeligheden ikke er tale om en ændring, kan man jo godt sige, at der så ikke er nogen grund til en fornyet høring.
Men på den anden side har man jo solgt det, som om der er en grund til, at især Det Radikale Venstre og SF har skiftet holdning; det var jo netop, fordi der var en substantiel ændring.
Og hvis det passer, burde man jo have sendt det i høring, især med fokus på denne efterhånden så berømte § 24.
Men måske er sandheden den, at justitsministeren er mere enig med sine modstandere end med sine regeringskolleger.
Så når Olaf Jørgensen, der også har siddet i denne lidt specielle kommission, har sagt, at der ikke er sket noget nyt med de ændringer, der er, så er det jo i virkeligheden det, justitsministeren er enig i.
Der er intet nyt, mener justitsministeren, og derfor kan man ikke forstå, hvorfor der skal være en høring, når man nu ikke har lavet noget.
Problemet er bare, at samme minister har bildt sine regeringskolleger fra SF og De Radikale ind, at det forholder sig sådan, at der er ændringer, og rigtig meget også har prøvet at bilde befolkningen ind, at der er sket ændringer, så der er en forklaring på, hvorfor den her regering går imod det, som de påstår de selv mener.
Fru Karina Lorentzen Dehnhardt påstod, at SF var særligt optaget af spørgsmål om god regeringsførelse.
Jeg vil anbefale hende, hvis hun kan løsrive sig fra sin samtale med justitsministeren,
Jeg viser, at regeringen har gjort det modsatte på fem punkter og intet har gjort på tre punkter ud af de otte mulige, der var.
Det kan også være, at det er noget helt andet, der er på spil, nemlig at det faktisk er den sædvanlige konstellation i denne trepartiregering, for vi hører den socialdemokratiske ordfører sige, at hun, nå ja, ikke rigtig ved, hvorfor det er, at man ikke har en høring, og hun ved heller ikke rigtig, hvad hun mener om det.
Man hører SF's ordfører, der siger meget klart: Sådan er det jo.
Det er som bugtalet af indenrigs- og økonomiministeren.
Og man hører den radikale ordfører, hr. Jeppe Mikkelsen, der meget klart står fast, at Det Radikale Venstre ikke ønskeren høring.
Så det er, som det plejer at være: Det Radikale Venstre har sagt, hvor skabet skal stå.
De Radikale modsætter sig en høring; S ved vi ikke, hvad de skal sige; og SF erkender, at sådan er det jo.
Det er så, må man desværre sige, jo den måde at føre politik på, der fører til, at vi har en stigende politikerlede i det her samfund.
Det er da klart, at der er politikerlede i det her land.
Når man laver en lov, som man kalder en offentlighedslov, hvis egentlige formål er at lukke ned for offentligheden, og man så påstår, at der er en ændring, som man ikke kan blive enige om, altså om den er der eller ikke er der, og den vil man så i øvrigt ikke sende i høring, fordi det åbenbart ikke kommer offentligheden ved.
Altså, hvad pokker er det for noget?
Jeg synes i virkeligheden, at man skulle følge den socialdemokratiske ordfører: gå tilbage til grupperne og høre, om man nu ikke lige vil tage sig sammen, være lige så storsindede som Venstre, ikke modsætte sig, at der bliver en høring, men faktisk tage det alvorligt, at der er et bekymret mindretal, og at der er en række af de medlemmer, der var i selve kommissionen, som i dag ikke kan forstå, hvad det dog var, de gik med til.
Jeg nævner Olaf Jørgensen, jeg nævner Christian Kierkegaard, jeg nævner Ebbe Dal.
Det kan godt være, at de bare er blevet snydt – det skal jeg ikke kunne sige – resultatet er i hvert fald, at de har rigtig meget på hjerte.
Det ville dog være interessant at høre dem, der faktisk har siddet med fingrene nede i substansen, om, hvad de mener om den ændring, der er blev lavet, sådan at vi kan træffe en beslutning på det mest oplyste grundlag.
Det burde jo sådan set være princippet for folkestyret, men det er åbenbart svært at komme igennem med.