Brian Mikkelsen (KF), 2009-12-03:
Beslutningsforslaget går ud på at pålægge regeringen i indeværende folketingssamling at fremsætte et lovforslag om ændring af en række af straffelovens bestemmelser om sædelighedskriminalitet.
Forslagsstillerne anfører, at seksuelle overgreb mod forsvarsløse personer bør straffes som voldtægt, at seksuelle overgreb mod ens forsvarsløse ægtefælle ikke bør være fritaget for straf, og at der ikke bør gives strafnedsættelse, f.eks. for en voldtægt, hvor offer og gerningsmand efterfølgende gifter sig.
Jeg vil gerne starte med at slå fast med syvtommersøm, at regeringen lægger meget stor vægt på indsatsen over for ofre for forbrydelser, herunder ofre for sædelighedskriminalitet.
Det er vigtigt, at ofre for forbrydelser mødes med respekt og forståelse, og at de får den fornødne hjælp og støtte.
Regeringen har løbende taget en række initiativer for at styrke forholdene for ofrene.
Jeg kan f.eks. nævne, at der i 2005 skete en styrkelse af retsstillingen for forurettede i bl.a. en række sædelighedssager, så der som udgangspunkt altid beskikkes en forsvarsadvokat, der skal hjælpe og vejlede den forurettede under sagen.
I 2007 er der gennemført nye regler om politiets og anklagemyndighedens information og vejledning til forurettede, og der er indført en ordning med en kontaktperson for den forurettede hos politiet eller anklagemyndigheden.
Senest har jeg nedsat en bredt sammensat arbejdsgruppe, som skal overveje, hvordan indsatsen over for ofrene yderligere kan styrkes.
Regeringen lægger desuden afgørende vægt på en klar og konsekvent retshåndhævelse i sager om sædelighedskriminalitet, og også her har regeringen taget en række initiativer.
Desuden blev mulighederne for varetægtsfængsling, bl.a. i sager om seksuelt misbrug af børn, udvidet i 2008.
Jeg vil nu vende mig mod straffelovens bestemmelser om sædelighedskriminalitet, som er temaet for beslutningsforslaget.
Straffelovens kapitel 24 omfatter en lang række forskellige forbrydelser, og der er betydelig variation i karakteren og grovheden af de forhold, som kan være omfattet.
Kapitlet omfatter således både alvorlige overgreb som voldtægt og seksuelt misbrug af børn og mindre grove forhold som f.eks. enkeltstående tilfælde af beluring.
Straffelovens bestemmelser om sædelighedskriminalitet rejser jævnligt spørgsmål i den politiske og offentlige debat, og det er det fremsatte beslutningsforslag jo også et rigtig godt eksempel på.
Amnesty International har i den forbindelse også peget på nogle af de spørgsmål, som rejses i beslutningsforslaget.
Det er også væsentligt, at strafniveauet for de forskellige forbrydelser ud fra en nutidig opfattelse afspejler grovheden og karakteren af de pågældende lovovertrædelser.
Jeg har derfor bedt Straffelovrådet om at foretage en generel gennemgang af straffelovens kapitel 24, det såkaldte sædelighedskapitel, med henblik på at vurdere, om der, bl.a. i lyset af de enkelte bestemmelsers anvendelse i praksis, er grundlag for at foretage ændringer i bestemmelsernes udformning.
Straffelovrådet skal også vurdere, om der er behov for særlige initiativer vedrørende straffastsættelsen, navnlig for de groveste sædelighedsforbrydelser, herunder især voldtægt.
Beslutningsforslaget omhandler visse særligt udvalgte spørgsmål i relation til straffelovens kapitel 24.
De elementer, som indgår i beslutningsforslaget, er netop nogle af de spørgsmål, som jeg særlig har bedt Straffelovrådet om at overveje.
Efter regeringens opfattelse er det derfor rigtigst at afvente Straffelovrådets samlede gennemgang af bestemmelserne om sædelighedskriminalitet og på grundlag heraf tage stilling til, i hvilket omfang der er grundlag for at foretage ændringer i straffelovens kapitel 24. Jeg kan tilføje, at Straffelovrådets kommissorium vil blive sendt til forslagsstillerne og selvfølgelig til Retsudvalget.
Jeg vil derfor her nøjes med at knytte nogle få bemærkninger til de enkelte elementer i beslutningsforslaget.
Beslutningsforslaget rejser bl.a. spørgsmålet om straffen for at skaffe sig samleje med en forsvarsløs person.
Efter straffelovens § 218, stk. 2, straffes den, der skaffer sig samleje uden for ægteskab med en person, der ikke kan modsætte sig handlingen, f.eks. på grund af bevidstløshed eller beruselse, med fængsel indtil 4 år.
Har gerningsmanden selv bragt offeret i den tilstand, f.eks. ved at bedøve offeret, er der er tale om voldtægt med en strafferamme på fængsel i indtil 8 år.
En ændring som anført i beslutningsforslaget
vil bl.a. rejse spørgsmål om forholdet til andre bestemmelser i straffelovens kapitel 24, hvor gerningsmanden skaffer sig samleje ved forskellige former for udnyttelse, og hvor strafferammen i dag ligesom i straffelovens § 218 er fængsel indtil 4 år.
Der kan desuden opstå spørgsmål om, hvorvidt det er naturligt at betegne det som voldtægt, hvis gerningsmanden hverken har anvendt vold eller trusler eller selv har hensat offeret i en tilstand, hvor vedkommende ikke kan modsætte sig handlinger.
I beslutningsforslaget peges også på, at f.eks. straffelovens § 218, ligesom enkelte andre sædelighedsforbrydelser, hvor gerningsmanden opnår samleje ved udnyttelse, ikke omfatter forhold begået inden for ægteskab.
Dette gælder langtfra alle sædelighedsforbrydelser, og f.eks. straffelovens § 216 om voldtægt omfatter også overgreb mod gerningsmandens ægtefælle.
Jeg er enig i, at en begrænsning til forhold begået uden for ægteskab umiddelbart kan forekomme utidssvarende.
Det er også grunden til, at jeg har bedt Straffelovrådet om særlig at overveje dette spørgsmål.
Det er samtidig min opfattelse, at der er brug for en grundig og sagkyndig overvejelse af de afgrænsnings- og bevisspørgsmål, der vil kunne opstå, hvis bestemmelserne om udnyttelse m.v. udvides til også at omfatte forhold begået mod ens ægtefælle.
Der kan således være tale om tilfælde, hvor det i praksis kan være vanskeligt at afgøre, om der i et ægteskab er tale om udnyttelse, når en person har samleje med sin ægtefælle, som er sindssyg eller mentalt retarderet.
Med hensyn til straffelovens § 227 om, at straffen for visse sædelighedsforbrydelser kan nedsættes eller bortfalde, hvis offer og gerningsmand efterfølgende har indgået ægteskab m.v., bemærkes, at der er tale om en »kan«-bestemmelse.
Det beror således på rettens konkrete vurdering i den enkelte sag, i hvilket omfang f.eks. et ægteskab og den forsoning mellem offer og gerningsmand, som dette er udtryk for, bør have betydning for straffastsættelsen i sagen.
Som det fremgår, lægger regeringen stor vægt på at styrke indsatsen over for ofre for sædelighedsforbrydelser og på en klar og konsekvent retshåndhævelse i disse sager.
Jeg har derfor også stor forståelse for den grundlæggende tanke bag beslutningsforslaget, men som jeg netop har gjort rede for, vil det efter regeringens opfattelse være rigtigst, at de enkelte elementer i beslutningsforslaget indgår i Straffelovrådets generelle samlede gennemgang af straffelovens kapitel om sædelighedsforbrydelser.
Derved sikres det bedst mulige grundlag for at vurdere behovet for at foretage ændringer i straffelovens kapitel 24.
På den baggrund kan regeringen ikke støtte det foreliggende beslutningsforslag.
Vi er jo altid på ofrenes side, så derfor er udvalgets opgave også at se på, om der er noget, der kan gøres bedre, og bore i, om der er brug for yderligere tiltag eller konsolidering af de tiltag, der er med hensyn til f.eks. psykologbistand.
Hvis der er ideer om noget bedre end det, der foregår i dag, og som er blevet forbedret gennem de seneste år, må man se på det, for det er hele meningen med offerudvalgets arbejde.