Søren Krarup (DF), 2011-05-24:
Det er første gang, hr. Simon Emil Ammitzbøll og jeg mødes her i salen, siden debatten om § 266 b i straffeloven, hvor vi var enige om at protestere imod det grove anslag mod ytringsfrihed og retssamfund, som den såkaldte racismeparagraf udgør, for her skelner lovgivningsmagten ikke mellem holdning og handling.
Her straffer samfundet holdningerne, tonen, den såkaldte forhånelse, i stedet for at forholde sig til handlingen.
Vi var enige om at protestere imod denne krænkelse af ytringsfriheden, og i hvert fald jeg lever stadig i håbet om, at det skal lykkes at vaske denne skændsel af det danske samfund, før jeg endeligt indgår i pensionisternes række.
Det tiltalende ved hr. Ammitzbølls deltagelse i debatten om § 266 b var, at den demonstrerede en klar sans for, hvad der er samfundets opgave, at samfundet ikke skal frelse borgerne, at samfundet ikke har nogen hellig opgave i forhold til borgerne, men at samfundet slet og ret skal holde lov og orden i det borgerlige.
Det var dette, der kom til udtryk i forsvaret for ytringsfriheden, for her overskrider samfundet sin grænse og går fra det borgerlige ind i det, jeg kalder det hellige, går fra forsvaret af lov og orden ind i trangen til at diktere, hvad borgerne må tro og tænke, mene og sige.
Ja, sansen for det borgerlige, det sekulære samfunds grænse er det vigtigste af alt i dag, fordi vi på alle sider er omringet af fromme hensigter, der i godhedens eller næstekærlighedens eller menneskerettighedernes navn vil tyrannisere os.
Det er i virkeligheden en slags katolsk inkvisition, vi møder i en § 266 b.
Det er den totalitære godheds tyranni, vi møder i den holdning, der ud fra menneskerettighederne vil foreskrive os, hvad vi må tro og mene.
Menneskerettighedserklæringen er i den forstand et totalitært dokument – det har jeg skrevet en hel bog om for at dokumentere – og fra denne tyranniske godhedsdyrkelse er samfundet, retssamfundet, truet i sin grund, fordi en lovgivning i menneskerettighedernes skygge vil ophæve borgernes frihed til at tro og tænke, som de vil, sådan som § 266 b i straffeloven viser det.
Nej, retssamfundet står og falder med loven, med den givne, gældende lov, som er den instans, der deler imellem ret og uret.
Der er ingen hellige rettigheder, sådan som menneskerettighederne tror, men rettighederne i samfundet står og falder med loven, der netop deler imellem borgerne, imellem dit og mit.
Den terrorisme, som truer den vestlige verden og dermed også Danmark, skal og må samfundet beskytte sig imod, og denne beskyttelse imod en ydre vold anfægter jo ikke friheden.
At der findes noget, som hedder tålt ophold, er jo en nødvendig følge af, at der findes terrorister iblandt os, sådan som sagen om Jyllands-Posten og Kurt Westergaard demonstrerer.
Her skal retssamfundet handle klart og kontant og sætte terroristerne på plads.
Her er det netop lovens opgave at beskytte de truede.
Jeg indrømmer, at lovgiverne med den yderste omhu skal sikre sig, at de ikke overskrider den borgerlige lovs grænse og dermed forgriber sig på den frihed, det er lovens opgave at beskytte.
Men er hr. Ammitzbøll ikke enig med mig om, at det er Kurt Westergaards frihed, der skal beskyttes, ikke den terrorists, som vil slå ham ihjel, og at det er lovens opgave at værne om det samfunds frihed, som voldsdyrkerne vil knuse med bomber og våben i hånd?
Vi er enige om, at forsvaret af friheden er helt afgørende, men kan vi ikke også være enige om, at denne frihed i dag er truet af alle de hellige hensigter, der vil tvinge og tyrannisere os med deres godhed og retfærdighed, hvad enten det er menneskerettighederne eller islam, der definerer retfærdigheden?
Vi har megen sympati for dette beslutningsforslags hensigt, men vi er bange for, at hr. Ammitzbøll og hans parti ikke vil se en grum virkelighed i øjnene, som netop tvinger det borgerlige danske samfund til at tage virkemidler i brug, som svarer til terroristernes mål og midler.
Vi vil derfor ikke uden videre sige ja til beslutningsforslaget.