Johanne Schmidt-Nielsen (EL), 2015-11-05:
Og den usikkerhed kan jeg godt forstå, fordi forløbet omkring det her lovforslag har mildest talt været kaotisk, og ud over at det har været kaotisk, synes jeg faktisk også, at det har været helt urimeligt ud fra sådan helt almindelige retsprincipper.
Det vil jeg gerne bruge noget tid på at tale om, også selv om det bliver temmelig teknisk og nørdet.
Lad os starte med de personer, der stod på lovforslag L 188, altså det lovforslag, der kun manglede at blive tredjebehandlet, da valget blev udskrevet.
Som bekendt ville udlændingeministeren fjerne 1.554 af de 3.314 personer, som stod på lovforslaget, og det på trods af, at de alle sammen havde fået deres sager forelagt i Folketingets Indfødsretsudvalg og at et flertal i udvalget havde givet dem dispensation.
Herefter havde de modtaget et brev med posten med besked om, at de nu var optaget på lovforslaget, og kun 6 dage skilte dem fra et dansk statsborgerskab, fordi den daværende statsminister udskrev valg 6 dage før tredjebehandlingen.
Ovenikøbet var det tilsyneladende så magtpåliggende for udlændingeministeren at forhindre de her mennesker i at få det statsborgerskab, de var stillet i udsigt, at ministeren overhørte den beslutning, der blev truffet i Indfødsretsudvalget den 13. august – altså det nye Indfødsretsudvalg, der blev sammensat efter folketingsvalget.
Det er helt uhørt, og det er mig bekendt ikke set før, at en minister ikke vil følge flertallets beslutning i Indfødsretsudvalget og derved jo faktisk nægter at følge Folketingets flertal.
Først da udvalget for anden gang, nemlig den 3. september, traf beslutning om, at de her 1.554 personer selvfølgelig skulle have deres statsborgerskab, accepterede udlændingeministeren demokratiets spilleregler og optog dem på lovforslaget.
Ud over den her gruppe vil jeg gerne nævne de ca. 1.000 personer, som var optaget på oktoberlovforslaget med dispensation, som havde fået optagelsesbrev fra Indfødsretskontoret uden forbehold – altså før den 4. juni.
Den gruppe mennesker ville udlændingeministeren også forhindre i at få statsborgerskab, det statsborgerskab, de var stillet i udsigt.
Kun fordi Liberal Alliance stillede sig sammen med partierne i rød blok og insisterede på, at mennesker, som har en berettiget forventning om et dansk statsborgerskab, selvfølgelig skal have det, lykkedes det at forhindre udlændingeministerens helt urimelige forsøg på benspænd.
Der er til gengæld også en gruppe mennesker, som har fået brev efter den 4. juni om, at de kan forvente at blive optaget på lovforslaget, som har fået sådan et lille forbehold ind i brevet, fordi ministeriet har skrevet i deres optagelsesbrev, og jeg citerer: »Såfremt de nugældende retningslinjer ikke ændres«.
Den her gruppe er ikke optaget på lovforslaget, og det gælder, uanset om de lever op til de almindelige retningslinjer, eller om det er ansøgere, som har fået dispensation i Indfødsretsudvalget.
Jeg synes, at det er uordentligt, at de her mennesker ikke står på lovforslaget.
For det første er det jo i bund og grund et tilfælde, om ansøgerne har modtaget et optagelsesbrev før eller efter den 4. juni, og for det andet levede de her mennesker op til reglerne, da de indsendte deres ansøgning, og det er vel at mærke typisk mere end et år siden, at de sendte deres ansøgning afsted.
Jeg mener ikke, at det hører nogen steder hjemme.
Jeg vil også komme med en bemærkning til den helt nye praksis, der tilsyneladende er kommet i det danske Folketing, nemlig at ansøgere nu sorteres på baggrund af ytringer og holdninger, uagtet at disse ytringer er fuldt ud lovlige.
Jeg mener, at den her persons holdninger om kalifatet er langt ude, ligesom jeg også var dybt uenig med den her person, da han som ungdomsformand i Dansk Folkepartis Ungdom i Roskilde havde afbleget sit hår, gik med blå kontaktlinser og mente, at det muslimske tørklæde skulle forbydes i Danmark.
Dengang var jeg også dybt uenig med ham.
Tværtimod, den slags sindelagskontrol mener jeg hører hjemme i totalitære samfund.
Derudover rejser det her jo unægteligt en række spørgsmål, fordi hvornår er man ifølge højrefløjen loyal over for Danmark, hvis vi ikke længere skal tage udgangspunkt i, om de ytringer, man er kommet med, er lovlige eller ej.
Hvad med Jehovas Vidner, som opfordrer deres medlemmer til ikke at stemme?
Hvad med den filosofistuderende fra Aarhus Universitet, som har udgivet en bog om, at man ikke skal bruge sin stemmeret?
Er de loyale over for Danmark?
Og hvad med mennesker med alvorlige psykiatriske diagnoser?
Mennesker med alvorlige psykiatriske diagnoser, som ytrer sig i strid med demokratiet, skal de også nægtes at få dansk statsborgerskab?
Vi har ikke fået svar på de her spørgsmål, heller ikke under debatten.
Det synes jeg sådan set at højrefløjen skylder.
Så vil jeg gerne slutte af med at komme med et citat, fordi forfatteren Aydin Soei, han er også journalist, har skrevet en kronik i Berlingske den 1. november, og jeg kan se på formanden, at jeg ikke kan nå at komme med citatet, men pointen i citatet er, at man går voldsomt efter de islamister, som siger: Lad være med at stemme, lad være med at bruge demokratiet.
Jeg er helt enig i den kritik, men det er da mærkeligt, at højrefløjen så samtidig gør så meget for at forhindre, at mennesker, som bor i Danmark, lever i Danmark, betaler skat i Danmark, får stemmeret.