Jonas Dahl (SF), 2015-11-16:
Tak for det, formand.
I Danmark bruger vi rigtig mange penge på sundhedsvæsenet.
Det gør vi, fordi vi har et velfærdssamfund, hvor vi gerne vil tage hånd om dem, der har behov for det.
Det gælder for de ældste, som har behov for pleje i den sidste tid; det gælder for de gravide på fødegangene, også selv om regeringen har valgt at spare på dem; og det gælder også for dem, der skal igennem lange behandlingsforløb, f.eks. for kræft, eller forløb, som kræver benhård og afkræftende medicin med heftige bivirkninger.
De skal alle sammen have den nødvendige pleje og behandling og selvfølgelig også den nødvendige medicin.
Men netop medicinen koster samfundet flere og flere penge.
Der udvikles nemlig stadig bedre og mere effektive behandlingsmetoder, som også er dyrere og mere komplicerede, og godt for det.
Her i landet bliver der ikke taget hensyn til pris på sygehusmedicin, der bliver taget i brug.
Det vil sige, at der kun bliver kigget på effekten af medicinen for at vurdere, om den skal bruges.
Derfor forventes det også, at udgifterne til medicin på sygehusene igen i år stiger, ligesom de i øvrigt er steget i årene forinden.
Det bliver samtidig sværere og sværere at gennemskue, om den ene eller den anden type medicin fra den ene eller den anden fabrikant er den mest effektive behandling af netop den ene bestemte sygdom, det nu drejer sig om.
Her har medicinalindustrien fået ekstremt meget indflydelse, og det er nærmest kommet til monopollignende tilstande på en række områder.
Salgsprisen på medicin har ofte intet at gøre med produktions- eller for den sags skyld forsknings- og udviklingsomkostningerne på et produkt.
I stedet er prisen udelukkende sat efter samfundets betalingsvilje.
Det er lige præcis her, vi skal sætte ind, for på dette livsvigtige område er det afgørende at vi ikke lader kommercielle interesser overstige samfundets interesser og patienternes tryghed.
Vi må og skal sætte en stopper for overdreven overbetaling af medicinalindustrien, og medicinalpriserne må heller ikke sluge de penge, der bruges til varme hænder og pleje.
Hvis al ny behandling fremover skal have en pris, der går lige til smertegrænsen af samfundets betalingsvilje, så kommer der et tidspunkt, hvor vi må sige stop, for så er der ikke råd til andet.
Sundhed er vigtigt for os, og det er også derfor, det er utrolig svært for os politikere at sige nej, når vi hører historier om syge mennesker, der skal have mulighed for at modtage den ene eller den anden effektive behandling mod den ene eller den anden sygdom med det ene eller det andet lægemiddel, specielt når sundhedsmyndighederne har godkendt markedsføring af produktet.
Det er virkeligheden ude på sygehusene.
Alt imens fagligt personale bliver fyret og der bliver sparet på velafprøvede og billigere behandlinger, er de tvunget til at bruge de nye kostbare behandlingsmetoder, ny hospitalsmedicin, som ikke altid har den dokumenterede effekt, som måske modsvarer den højere pris i forhold til det produkt, man brugte i går.
Det bliver nemt skruen uden ende, også fordi det er meget svært at se, hvornår skruen stopper.
I SF vil vi derfor gerne have mere synlighed og direkte prioritering af medicin, så man både ser på pris og effekt, inden man beslutter, hvilken medicin der skal tages i brug.
Prioriteringsinstituttet skal lave analyser, som både tager hensyn til pris og effekt og på den måde rådgiver politikere og sundhedsmyndigheder, så vi får mest mulig sundhed for pengene, og så vi står stærkere, når vi skal forhandle med medicinalvirksomhederne.
Det kan man f.eks. gøre ved at sammenlægge det, der i folkemunde hedder KRIS, RADS, Amgros og IRF.
Jeg skal gerne komme med de lange versioner, når vi nu har lidt tid.
Det er altså Koordineringsrådet for ibrugtagning af sygehusmedicin, KRIS, og Rådet for Anvendelse af Dyr Sygehusmedicin, RADS, og regionernes lægemiddelorganisation Amgros og endelig IRF, som står for Institut for Rationel Farmakoterapi.
Det tekniske kræver selvfølgelig grundige overvejelse, og det er også derfor, at det er vigtigt at samle ekspertisen færre steder, end den er i dag.
Jeg tror, det var en af ordførerne, der tidligere på dagen sagde, at man gerne vil effektivisere, men at man ikke nødvendigvis vil prioritere.
Jeg tror, de to ting hænger sammen.
Jeg tror, at man både kan effektivisere ved at samle nogle af de her instanser, og prioritere, fordi det i sidste ende betyder, at vi opnår at prioritere til gavn for forbrugerne, som i sidste ende får nogle bedre produkter stillet til rådighed, og vi kan behandle flere borgere, som rent faktisk har behov for behandling.
Men det er også vigtigt, at vi finder danske løsninger, som understøtter den udvikling og forskning og produktion, der foregår i Danmark.
Vi skal ikke blot kopiere de eksempler, som vi kender fra den norske model eller f.eks. fra den engelske NICE-model.
Jeg mener faktisk, at der er svagheder i både NICE og den norske model.
Men det er også derfor, at det er helt afgørende, at vi gør noget, for vi skal blive bedre til at prioritere også på sundhedsområdet.
Vi har ikke råd til at betale skyhøje beløb for måske tvivlsomme produkter.
Det kan vi ikke være bekendt over for de borgere, der som konsekvens ikke får den nødvendige behandling.
Det hører vi fra sygeplejersker, fra læger og fra ledelser på landets sygehuse, der hver dag forsøger at få de stramme budgetter til at gå op i en højere enhed.
De lider bl.a. på grund af den manglende politiske prioritering, og fordi Christiansborg ikke tør forholde sig til prioritering.
Det er med til at forringe vilkårene for mange patientgrupper, især svage grupper som ældre medicinske eller kirurgiske patienter, som ikke nødvendigvis har adgang til det store mediehav, som i sidste ende måske faktisk kan gøre, at man får den behandling, man gerne vil have.
Så tror jeg, det er vigtigt at få en enkelt ting på det rene.
For sagen er jo ikke den, at vi nu bare skal til at prioritere for prioriteringens egen skyld.
Nej, der foregår allerede i dag prioritering overalt i sundhedsvæsenet.
Det er på en eller enden måde beskyttet lidt fra den politiske side, og derfor er det også en diskussion, som er ekstremt vigtig, og derfor er prioriteringsinstituttet for os i SF også en del af løsningen.
Det er for alt i verden afgørende, at vi får sat en stopper for den overbetaling, der måske sker til medicinalindustrien, men også, synes jeg, de monopollignende tilstande, vi på flere områder har set.
Det skylder vi i den grad borgerne, for i sidste ende er det deres penge, som ender i hænderne på de store medicinalproducenter, og vi kunne måske have fået endnu mere og bedre behandling til langt flere danskere.
Derfor synes jeg også, der ligger et ansvar på skuldrene af os som politikere, og det er vi nødt til at forholde os til.
Vi er nødt til at få hovedet ud af busken og forholde os til, at vi også må tage et ansvar i den prioritering, som allerede foregår i sundhedsvæsenet.
Så vil jeg bare slutte af her med et par kommentarer til de bemærkninger, der er faldet under debatten.
Jeg synes, der var mange ting, som ministeren måske slap lidt let om ved, men jeg vil egentlig gerne kvittere for, at ministeren trods alt forholder sig til, at der er nogle udfordringer på området, og det mener jeg sådan gælder alle ordførerne i dag.
Der er en anerkendelse af, at vi har et problem i sundhedsvæsenet, og der er en prioritering, ikke mindst af den dyre sygehusmedicin, som vi i hvert fald er nødt til at diskutere.
Vi kan selvfølgelig forholde os til, at vi er nødt til at tage diskussionen, og derfor vil jeg da også kvittere for det, som sundhedsministeren var inde på i dag, om, at man har taget en dialog nu i de nordiske lande.
Så må vi se, hvad det udmønter sig i.
Men man har også taget fat på det med regionsaftalen, som man indgik i august måned, hvor man rent faktisk fik taget hul på diskussionen.
Jeg havde ønsket, at vi i endnu højere grad kunne få en politisk debat om det, men jeg lyttede mig også til, at ministeren er indstillet på at tage de politiske drøftelser, når arbejdet med regionerne er afsluttet i løbet af det næste års tid, og det vil jeg gerne kvittere for.
Socialdemokraterne var ligeledes inde på, at man gerne vil fortsætte arbejdet, men ikke rigtig ønskede at tage stilling til det.
Det må man jo så respektere, men jeg bed mærke i, at de trods alt ønsker at afgive en beretning eller en betænkning, og det arbejde vil vi gerne fra SF's side indgå i.
Jeg tror, der kan være en bred interesse i at lave en betænkning eller en beretning, som dybest set inkluderer alle Folketingets partier, sådan som jeg har hørt debatten i dag.
Så faldt der en række andre kommentarer.
Jeg vil bare dykke ned i et par enkelte.
Jeg vil gerne kvittere for den ros, der kom fra Enhedslisten, om behovet for en debat.
Jeg vil også gerne kvittere over for den konservative ordfører.
Vi kan ikke bare tørre ansvaret af på den enkelte hospitalsledelse eller regionspolitikerne, og derfor er det måske et meget godt eksempel på, at de af os, der har været i regionerne tidligere, måske er enige om, at der er et problem, vi er nødt til at forholde os til.
Så det vil jeg gerne kvittere for.
Jeg hørte det også, som om De Konservative var villige til at indgå i de konkrete diskussioner om at finde en fælles tekst, som kan samle Folketingets partier.
Jeg tror, at vi i den grad trækker på samme hammel.
Med det vil jeg sige gerne tak for både den gode debat og forhåbentlig også de konstruktive løsninger, vi kan se frem til i fællesskab, når vi skal behandle forslaget videre i de kommende uger.