Finn Sørensen (EL), 2016-01-12:
Det her lovforslag er en alvorlig begrænsning af mulighederne for at rette op på lønforskellene mellem mænd og kvinder, og jeg siger udtrykkeligt mulighederne for det, for alle er enige om, at en statistik i sig selv ikke gør det.
Det burde jo være helt uden for diskussion, at det er nødvendigt, og det burde være helt uden for diskussion, at disse forskelle findes, og at der skal gøres mere og ikke mindre for at rette op på det.
Den seneste analyse fra Socialforskningsinstituttet, Det Nationale Forskningscenter for Velfærd, fra 2013 viser, at der er en lønforskel mellem mænd og kvinder på 17 pct.
Hele 7 pct. af den lønforskel kan ikke forklares og kan derfor være udtryk for diskrimination.
Kun mellem hver tredje og hver fjerde virksomhed udarbejder en ligelønsstatistik eller en ligelønsredegørelse.
20 pct. af virksomhederne orienterer ikke om den, og kun 42 pct. stiller statistikken til rådighed for dem, det drejer sig om, nemlig medarbejderne.
Disse fakta burde sige os alle sammen, at der ikke er nogen grund til at svække de redskaber, vi har, tværtimod må det dreje sig om at styrke dem.
Der har i årevis været en principiel enighed om, at lønstatistik er et godt redskab til at fremme ligeløn.
Det er der sådan set formelt stadig væk.
Og det siger jo også sig selv, at forskellene skal gøres synlige, hvis de skal bekæmpes effektivt.
Det synspunkt angriber man heller ikke direkte i det her lovforslag, men der er så mange forringelser af de gældende regler, at det kun kan betegnes som et helt bevidst forsøg på at svække arbejdet for ligeløn i det her land.
For at nævne de vigtigste forringelser: Antallet af virksomheder, som bliver omfattet af kravet om ligelønsstatistik, begrænses voldsomt, nemlig fra virksomheder med mindst 10 ansatte til virksomheder med mindst 35 fuldtidsansatte, vel at mærke, som samtidig, hvilket er en yderligere begrænsning, er omfattet af reglerne om information og høring af lønmodtageren.
Målgruppen indskrænkes yderligere ved at indføre et krav om, at mindst 10 af hvert køn skal være beskæftiget med samme arbejdsfunktion, hvor det i dag er mindst 3 af hvert køn.
Konsekvensen af de her ændringer er ifølge regeringens svar på spørgsmål 22, at ca. 500.000 lønmodtagere nu ikke længere vil være omfattet af reglerne om udarbejdelse af en ligelønsstatistik.
Og ifølge Institut for Menneskerettigheder skrumper antallet af virksomheder, som er omfattet af reglerne, med næsten 10.000 – det tal har vi fået bekræftet her i dag.
Selve statistikredskabet bliver forringet på den måde, at forskellen nu kun skal opgøres i procent og ikke længere også i kroner og øre, og også på den måde, at lønbegrebet ikke længere ligger fast.
Det er meget tæt på, at den statistik, der bliver tilbage, ikke kan bruges til noget som helst, når det gælder formålet, nemlig at se, hvordan lønforskellene generelt udvikler sig her i landet.
De lønmodtagere, der bliver omfattet af reglerne om lønstatistik, mister også en stribe rettigheder.
De mister retten til at blive informeret om, at de er omfattet af reglerne.
De mister retten til at få en drøftelse af den.
Samtidig bliver muligheden for at dele lønstatistikken med andre alvorligt begrænset, for hvis den er modtaget i fortrolighed, må den nemlig ikke udleveres til uvedkommende, hvem det så end er – det skulle vel ikke være de ansattes fagforening, man tænker på?
Hvad ser vi i debatten her i dag?
Regeringen og de borgerlige partier gider ikke engang dokumentere deres påstande om, at de gældende regler er til gene for de små virksomheder, og at det skulle krænke medarbejdernes anonymitet.
Det har selvfølgelig den naturlige årsag, at det ikke kan dokumenteres.
Men det har altså også den årsag, at den første lønstatistik i henhold til de gældende regler først skulle foreligge den 1. september 2016.
Der er ganske enkelt ikke nogen erfaringer at bygge på.
Hvorfor kan regeringen så ikke vente til 2019, hvor den gældende lovgivning skal evalueres?
Der kan jo kun være en forklaring på det, nemlig at regeringen sammen med dens støttepartier er inderligt imod, at lønmodtagerne får nogle brugbare regler til at kæmpe for ligeløn; anden forklaring kan der ikke gives.
Ligestilling interesserer simpelt hen ikke de borgerlige partier, hvis det betyder rettigheder til lønmodtagerne, og hvis det koster penge.
Så enkelt er det.
Det er selvfølgelig rigtigt, at det her arbejde kan komme til at koste penge.
Det skal jo koste penge, for der er i hundredetusindvis af kvindelige lønmodtagere i det her land, der skal have hævet deres lønninger.
Det viser statistikken jo.
Det er jo nok der, hunden ligger begravet, når det kommer til stykket.
Det er en fuldstændig forfejlet og kortsigtet betragtning, også set fra et virksomhedsmæssigt synspunkt.
Det vil være godt for ligestillingen i samfundet, hvis vi får noget mere ligeløn.
Det siger sig selv.
Det vil i virkeligheden også være godt for fleksibiliteten på arbejdspladsen.
Det vil være godt for en bedre organisering af arbejdet.
Og det vil dermed være godt for en bedre udnyttelse af produktionsmidlerne.
Ligestilling er en rigtig god investering, også for virksomhederne.
Men for at komme dertil kræver det jo, at man tænker langsigtet.
Det tror jeg bestemt at regeringen og dens støttepartier har evnen til.
De har bare ikke lyst til det, når det gælder en bedre ligestilling.
Enhedslistens stemmer imod lovforslaget.