Lene Espersen (KF), 2008-03-11:
Jeg vil da også gerne starte med at takke for en rigtig, rigtig god debat om det her lovforslag, der jo, som flere også har været inde på, indeholder to hovedelementer.
For det første er der gennemførelsen af den europæiske bevissikringskendelse, og den har der jo også været en del knubbede ord om.
Princippet i den er jo i og for sig meget enkelt.
Vi er medlem af EU, vi har et tæt samarbejde mellem de europæiske lande, og på det retslige og på det politimæssige område er der i dag et meget, meget tæt samarbejde.
Derfor har det også været naturligt at spørge om, om der er områder, hvor vi kan effektivisere samarbejdet mellem landene, så vi ikke opstiller en hel masse kunstige barrierer, der gør, at retsforfølgelsen tager længere tid, at efterforskningen tager længere tid.
En af de ting, man er nået frem til, er altså, at vi sagtens kan lave en mere effektiv procedure for at sikre beviser.
Proceduren går i al sin enkelhed ud på, at den kompetente myndighed i et land, det kan være en dommer eller en domstol eller en undersøgelsesdommer eller en offentlig anklager, kan vurdere, at det er af helt afgørende betydning for myndigheden at få adgang til genstande eller dokumenter til brug for en retssag.
Der er krav i EU's rammeafgørelse, og det er der også i lovforslaget, om at det skal være proportionalt; man kan altså ikke bare bede om hvad som helst, det skal være nødvendigt for den retssag, man gerne vil føre.
Der er udgangspunktet altså, at hvis en engelsk domstol har vurderet, at det er nødvendigt at rekvirere bevismateriale, som dansk politi allerede har rekvireret og har liggende, så skal det ikke først igennem en langstrakt proces ved en engelsk domstol og så efterfølgende igennem en ny proces ved de danske domstole.
Det er nok, at de engelske domstole har vurderet sagen.
Så beder man om det, og så bliver det udleveret fra dansk side.
Jeg kan godt forstå, vil jeg gerne sige her i dag, at der er nogle, der synes, at det her er et lidt vidtgående skridt.
Man kan også sagtens tænke sig tilfælde, hvor man vil spørge, om det her nu også kan være rimeligt.
Men udgangspunktet er jo, at det bygger på, at vi gensidigt anerkender de afgørelser, der bliver truffet i andre EU-lande.
Det gør vi jo for øvrigt på en lang række andre EU-områder inden for det retslige, hvor vi accepterer præmissen om, at vi alle sammen på lige fod er medlemmer af Den Europæiske Union, at vi alle sammen har sagt ja til de samme retsakter, til de samme menneskerettighedskonventioner, og derfor skal vi ikke gøre os til dommere og pludselig sige, at vi ikke har den samme tiltro til domstolene i Bulgarien eller Rumænien, som vi har til vores egne domstole, for så vil udgangspunktet jo være det, at man slet ikke kan acceptere EU's udvidelse og de nye lande, der nu er medlemmer.
Så jeg må sige, at jeg godt forstår, at man kan have den her diskussion om, at vi nu tager det skridt, at der ikke er to domstole, der - om jeg så må sige - skal kigge en beslutning over skuldrene; nu er det nok med en enkelt enhed.
Men ikke desto mindre synes jeg faktisk, at vi med lovforslaget og de afslagsgrunde og andet, som vi har fået ind, har fundet en god balance.
Jeg vil sige til alle ordførerne, for mange har været inde på det her spørgsmål, at jeg selvfølgelig er fuldt ud indstillet på under udvalgsbehandlingen, at vi dykker dybere ned i det her, så de tvivlsspørgsmål, der måtte være om rækkevidden af det her, og hvad det betyder, bliver grundigt belyst.
Men jeg mener altså, at når man har sagt ja til, at der er lande, der er fuldgyldige medlemmer af EU, hundrede procent på alle andre områder, så er det altså meget mærkeligt, at man så, når det drejer sig om at rekvirere beviser fra hinanden, lige pludselig ikke har tillid til, at domstolene i et land er lige så dygtige til at træffe afgørelser som domstolene i Danmark.
Der bliver man altså nødt til at tro på, hvis ellers der er en logik i at tro på det europæiske samarbejde, at domstolene er velfungerende i alle landene, og det har vi fuld tiltro til.
Den anden del af lovforslaget var der, som jeg hørte det, meget bred opbakning til.
Den går jo på muligheden for at overføre domfældte til afsoning i det land, hvor vedkommende er statsborger, eller det land, hvor vedkommende har bopæl.
Det er et forslag, der har sin oprindelse fra Sverige, og som jo primært går på resocialisering.
Jeg synes, at det er et rigtig godt forslag; jeg synes, at det er helt naturligt, at man får mulighed for at afsone i det land, hvor ens familie bor, og hvor man kommer fra, og jeg synes, at der er fundet en meget fin, fornuftig ordning på det.
Så jeg vil sige, at jeg selvfølgelig takker for de mange positive bemærkninger, der har været, men jeg har som sagt også en vis forståelse for, at det her med gensidig anerkendelse en gang imellem er noget, der kræver, at vi tygger det grundigt igennem og ser på det med juridiske briller, og det er vi naturligvis også indstillet på at gøre under udvalgsbehandlingen.