Anders Samuelsen (LA), 2009-05-27:
Når man sådan følger debatten i dag, så er der til dels en form for genkendelsens glæde over det.
Det er nogenlunde de samme temaer, som har været diskuteret de sidste 6, 7, 8 år, det er nogenlunde de samme forsøg på at få illustreret, at der er store politiske forskelle i det her land, men konklusionen er jo egentlig også, at det er ganske vanskeligt at få peget ud, hvor de store politiske forskelle er.
Der er utrolig meget konsensus i dansk politik, hvilket også er blevet illustreret undervejs i det år, som er gået, bl.a. i diskussionen om, hvor man skulle ende skatteforhandlingerne.
Det vil jeg vende tilbage til.
Liberal Alliance har forsøgt at være med til at tage medansvar for nogle af de store beslutninger, som skulle træffes, og som er blevet truffet.
Vi er en del af finanslovaftalen, vi har været inde og tage et medansvar, og vi er godt tilfredse med, at vi på den måde også har vist, at vi er villige til at trække i arbejdstøjet, når muligheden byder sig, og også være med til at få sat nogle enkelte fingeraftryk, ikke store, det skal jeg med det samme erkende, men trods alt nogle enkelte fingeraftryk på en finanslovaftale.
Vi har også været med til at bakke op om de bankpakkeaftaler, som er blevet lavet, og som har været nødvendige at gribe til som følge af finanskrisen.
Derimod endte vi med at stå af, hvad angik skattereformen, og det gjorde vi, fordi der var en række tidsler, som vi bestemt ikke bryder os om, og som vi ikke mener er værdige for en borgerlig regering at have med i en sådan aftale.
Vi pegede i første omgang på, at der var store problemer med den måde, man ville beskatte gulpladebiler på bagud, der var problemer med den multimedieskat, som man opfandt for at være med til at finde noget finansiering, og der var store problemer med lagerbeskatningsmodellen for holdingselskaber, som ville være med til at kvæle en stor del af iværksætteriet i Danmark.
Endelig var der også problemer omkring den særskat for pensionister, som man har valgt at gennemføre, og som vi ikke endnu kender den endelige udformning af, og jeg håber, at det er indikation på, at det måske er også her faktisk lykkes at få lavet nogle ændringer.
For det er også det, som jeg på den anden side må konkludere, nemlig at det faktisk i et eller andet omfang, hvis man kan tillade sig at tage en del af æren for det, lykkedes os at påvirke nogle af de her elementer, de tidsler, så de er knap så problematiske, som de var.
For det første gulpladebilbeskatningen.
Det er vi meget glade for, og det er vi også sikre på at mange af de mange hundrede tusinde gulpladebilejere, som er rundtom i landet, er godt tilfredse med.
Multimedieskatten er der også blevet justeret på i forhold til det oprindelige udspil fra regeringens side.
Det er trods alt også et skridt i den rigtige retning, og det skal også noteres med tilfredshed.
Senest er regeringen også begyndt at rykke i forhold til lagerbeskatningsmodellen, sådan at en del af den urimelighed, som jo lå i, at man kunne blive bragt i en situation, hvor man måske havde købt og investeret for 1 mio. kr. i en iværksættervirksomhed, så var værdien faldet som følge af finanskrisen og andet til 200.000, hvorefter man bliver ramt af, at man skal pris- og værdifastsætte det nu og her pr. 31.12.2009, således at hvis man så begyndte at genvinde noget af værdien i virksomheden, da den gik fra 200.000 kr. og så måske op til 400.000-500.000 kr., så skulle man betale skat af en gevinst, som man ikke på noget tidspunkt har haft, men som tværtimod er et tab, som man er på vej til at genvinde.
Det ville, i den udformning som det har ligget indtil her til allersidst, kunne betyde, at rigtig mange iværksættere ville være tvunget ud i den helt absurde situation, at de skulle sælge deres aktier i den iværksættervirksomhed, som de har været med til at etablere, den forhåbentlig succesfulde iværksættervirksomhed, som de har været med til at etablere, altså fuldstændig demotiverende for lysten til at være iværksætter i Danmark.
Der er til dels blevet rettet op på det inden for de sidste 48 timer, men der er stadig væk en problemstilling, som ligger i, at det for iværksættere altid er problematisk, at man, når man er i en iværksættersituation, selvfølgelig nedsætter sine krav til egen udbetaling af løn for at sikre, at virksomheden kommer godt i gang, at man investerer og højst sandsynligt belåner for at få virksomheden i gang, og at man med det nye system kommer i en situation, hvor man skal beskattes af en værdistigning, som man endnu ikke har haft i hånden, dvs. at man yderligere skal ud og låne penge for at kunne betale en skat af noget, som man ikke har haft i hånden.
Det er stadig væk en kæmpemæssig urimelighed, og der er hullet ikke lukket fuldstændig fra regeringens side.
Skattereformen er også en illustration af det, som jeg indledte min tale med, nemlig at der er en eller anden form for enorm politisk konsensus i det her Folketing.
Sandheden er, hvis man følger regeringens egne tal, at for sølle 5 mia. kr. netto mere ville man kunne komme fuldstændig af med topskatten.
For sølle 5 mia. kr., når vi har samlede skatteindtægter i det her samfund på 850 mia. kr.
Ja, ifølge Skattekommissionens tal står der godt nok, at vi ville ryge ned på en andenplads efter svenskerne, men Skattekommissionen har selv været ude at sige, at svenskerne siden de tal, som de havde at bygge rapporten på, har lavet reformer, som ville gøre, at selv om vi fjernede resten af topskatten i det her land, ville vi stadig væk være det mest lige samfund i verden.
Og derudover ville vi få den velfærdsgevinst, der ville ligge i en ekstra vækst, som ville komme ud af, at man fjernede topskatten.
Jeg synes, det er utrolig beskæmmende, at vi ikke gør det rigtige, når nu vi er i gang med at hive plastre af.
I stedet for skal vi høre fra venstrefløjens side, at det er en rødvinsreform og en champagnereform, og hvad ved jeg.
Hvad med al den velstand, som vi går glip af, fordi vi ikke gør det rigtige?
Hvad med alle dem, der skal betale for, at vi har mindre vækst i samfundet, fordi vi ikke gør det rigtige?
Hvem kæmper deres kamp?
Hvem kæmper den kamp, som man i svensk politik har kaldt kampen for at minimere »udenforskabet«?
Det gælder de op imod 800.000 mennesker, som er placeret uden for arbejdsmarkedet, og som bl.a. er placeret uden for arbejdsmarkedet, fordi der ikke er en tilstrækkelig efterspørgsel efter deres arbejdskraft, fordi der er en for høj skat på arbejde.
Hvor er venstrefløjen henne i den kamp?
De er ingen steder.
De er kun i retorikken om en champagnereform og en rødvinsreform.
Jeg synes, det er beskæmmende, at det skal være et parti, som ifølge nogle, fordi vi vil bruge 5 mia. kr. ekstra på at lette skatten på arbejde, skal tituleres som et ultraliberalistisk parti – vi taler om 5 mia. kr. ud af 850 mia. kr.! – der skal kæmpe kampen for, at der er nogle flere, efter hvis arbejdskraft der bliver en efterspørgsel.
Det synes jeg er en illustration af, at der er kommet en ny form for politisk korrekthed i Danmark – en politisk korrekthed, som man kan sige at den nuværende regering og dens støtteparti kom til magten på at gøre op med.
Nu har de så selv indrulleret sig i en ny form for politisk korrekthed, hvor man ikke kan rejse den her slags debatter, uden at der bliver en form for stigmatisering af, at man så nok også er forfærdelig ultraliberalistisk, og at man vil fjerne hele velfærdssamfundet.
Vi tror i Liberal Alliance på, at der i bund og grund er tre samfundstyper.
Den ene er et klassisk liberalistisk samfund, hvor der ikke er ret meget andet end en grundlov, noget privat ejendomsret og beskyttelse af den private ejendomsret og ikke ret meget andet.
Så er der den anden samfundstype, som er et klassisk velfærdssamfund, hvor vi alle sammen giver hinanden fri og lige adgang til uddannelse og til sundhed, og hvor der er noget forbrugerbeskyttelse og noget grundlæggende arbejdsmarkedslovgivning.
Vi har det, som man grundlæggende kan kalde et velfærdssamfund.
Så er der den tredje samfundstype, og det er det, vi er på vej ind i nu, og det er dér, hele den politiske kamp desværre foregår – og det er designsamfundet.
Det er dér, hvor vi ikke har andet at give os til herinde i Folketinget end at lave lovgivning ned i den allerallersidste detalje.
Det giver sig udtryk i, at vi en dag hundrede procent sikkert ender med i det her land at forbyde selv den mindste pekingeser, der render rundt på vejen, hvis vi opdager, at den også kan bide en gammel dame bagi.
For det er simpelt hen for stor en risiko at have den slags hunde løbende rundt.
Det sker selvfølgelig ikke, før vi har fået givet mundkurv på de farligste hunde, derefter på de næstfarligste hunde og så de tredjefarligste hunde osv.
Men vi ender efter en omvej omkring hundekørekort, og hvad ved jeg, med også at forbyde den type hunde, ligesom vi laver regler for faldsand i børnehaver, ligesom vi laver den ene kontrolforanstaltning efter den anden af de offentligt ansatte for at sikre, at de gør lige nøjagtigt det, der er det rigtige, i stedet for at vi stoler på folks faglighed.
Jeg mener: Det er her, der er en værdikamp, som er værd at kæmpe – også for et borgerligt flertal i Folketinget.
Og der synes jeg virkelig at vi mangler Venstre, De Konservative og Dansk Folkeparti.
Man tør ikke, fordi man holder hinanden fast i, at det jo gælder om at holde fast i de her vælgere, som ellers risikerer at løbe tilbage til Socialdemokratiet og SF.
Derfor nøjes man med at slå sig op på, at det, man er, er ytringsfrihedens sande forsvarere – som om der er nogen inde i det her Folketing, som er imod ytringsfrihed.
Det er da noget, som vi alle sammen står last og brast om, og vi står da også alle sammen last og brast om, at er der nogen, der trues på ytringsfriheden, skal de da beskyttes.
Bedst illustreret – eller værst illustreret, kan man sige –
kom det frem i diskussionen om Geert Wilders og hans mulige deltagelse i en antiradikaliseringskonference.
Det var, lige før man havde indtryk af, at fordi man siger, at ham gider man simpelt hen ikke høre på i den sammenhæng – hvis der er nogen, der har lyst til at høre på ham i andre sammenhænge, skal de være velkomne til det – har man et problem i forhold til ytringsfriheden.
Der så vi gerne fra Liberal Alliances side at vi tager fat, når vi mødes igen.
Jeg vil gerne i forlængelse af det slutte af med at sige mange tak – trods alt – til statsministeren for, at han faktisk trådte i karakter i forbindelse med Wilders ved at sige, at han ikke delte værdier med Wilders, og at han ikke mente, at han havde noget at gøre på den antiradikaliseringskonference; og derfor kommer han heller ikke til den konference.