Charlotte Dyremose (KF), 2009-02-20:
Det er jo lige præcis det, jeg siger.
Man siger fra ved at forsøge at forklare de her forældre enten lokalt ude på skolerne eller via vejledning eller via kommunen, at det ikke nytter noget - og da i øvrigt også ved at forsøge at bruge muslimske forbillede, der siger, at børnene ikke behøver at faste.
Det var lige præcis derfor, at jeg gav udtryk for i min ordførertale, at jeg var glad for, at også ministeren havde fokus på det her med ramadanen.
Sagen er bare den, at hvis Dansk Folkeparti tror, at man kan tvinge børn til at spise, hvis de ikke vil, må de tro om.
Vi kan jo ikke lave sådan nogle foie gras-børn, hvor vi stikker en tragt ned i halsen på dem og hælder maden i dem.
Vi er nødt til at få overbevist børnene og forældrene om, at de skal spise.
Det kan vi ikke tvinge dem til.
Men vi vil gerne gøre os rigtig mange overvejelser over, hvordan pokker vi gør det endnu bedre.
Der findes allerede masser af vejledning om den slags, men hvordan gør vi det endnu bedre?
Men se, vi synes jo netop, at dansk kultur og danske værdier er sådan nogle ting som demokrati, åndsfrihed, ytringsfrihed.
Faktisk er mange af de her værdier også en forudsætning for, at demokratiet ikke bare bliver en hul skal, altså at man tager de her hensyn til andre end sig selv.
For hvis demokrati bare er demokrati for demokratiets skyld, ja, så er det jo sådan set bare et flertalsdiktatur, hvor flertallet dikterer hen over hovedet på mindretal.
Derfor har vi også en tradition for at tage hensyn til mindretal.
Det betyder så også, at vi i Det Konservative Folkeparti går ind for demokrati og folkestyre, også i situationer, hvor det måtte betyde, at vi fik en regering bestående af Socialdemokraterne og Socialistisk Folkeparti.
Ja, selv hvis det skulle gå så galt, at Enhedslisten kom i regering - det må man virkelig håber aldrig sker - ville vi faktisk stadig væk gå ind for demokratiet.
I den forbindelse bliver det fristende at sige, at ateisterne og med de faldne bemærkninger så desværre også hr. Simon Emil Ammitzbøll en gang imellem godt kunne lære at være mere tolerante over for religionens plads i det offentlige rum og over for religionens plads i menneskers liv.
For sandheden er jo den, at religion fylder i troende menneskers liv, og den tolerance skal vi naturligvis også lære vores børn.
Danske værdier er også, at man kan finde ting uhensigtsmæssige, ja, ligefrem forargelige, uden at man vil lave forbud og på den måde blande sig i lokale eller personlige anliggender.
Den tradition har vi i forhold til lokalt selvstyre og i de her situationer også i forhold til forældrebestyrelser på skoler, men jo også i forhold til folks privatliv, og jeg da kan nævne masser af ting, som jeg ikke synes at man skal gøre,
men det får mig ikke til at ville forbyde tingene.
Derfor synes vi, at man skal være varsom med at lave deciderede forbud.
Det er klart, at integration og forståelse for hinanden kræver dialog og nogle gange henstillinger, nogle gange bestemte henstillinger.
Her tænker jeg bl.a. på det, ministeren også sagde i forhold til ramadanen: at der er nogle konkrete problemer, fordi man ikke fysisk er i stand til at modtage undervisning og fungere i en social sammenhæng, hvis man som lille barn er rigtig, rigtig sulten.
Men vi må indrømme, at det her med forbud også sådan ud fra en rent praktisk vinkel er svært at se hvordan man skulle få til at hænge sammen.
Hvordan skal man tjekke, hvorfor der er badeforhæng på en skole?
Hvem skal gå ud i kantinen og gennemskue, om kødet er slagtet på den ene eller den anden måde?
Hvem skal træffe de her beslutninger, og hvem skal vi i øvrigt få til at vurdere, om noget er kulturelt eller religiøst betinget?
Er de fleste af de ting, vi gør i vores liv, i virkeligheden ikke kulturelt og religiøst betinget?
Og er mange af dem ikke også ting, som vi netop har modtaget fra verden omkring os?
Tag nu bare den helt aktuelle diskussion om fadervor, som bliver gjort til sådan en særlig dansk ting, som vi danskere gør på vores særlig danske måde.
Må jeg minde om, hvor vi har fadervor fra.
Ja, den er altså skrevet på hebraisk og oversat til dansk, for den stammer fra Det Nye Testamente.
Det er altså noget, vi har fået og har taget til os, og som vi så har lavet en dansk oversættelse af.
Derfor er det også utrolig svært sådan at lukke af for indtrykkene udefra og bare definere, hvad der er dansk kultur.
Det tror jeg at vi alle sammen har sådan vores egen fornemmelse af, og derfor er det også muligt i formålsparagraffen at sige, at det er her, vi lægger en særlig vægt i folkeskolen, men det bliver utrolig kompliceret, hvis vi skal gøre det med forbud.
Det gælder altså også, hvis jeg lige til sidst må sige det til fru Christine Antorini, i forhold til det her med fadervor eller anden definition på bøn.
Nu brugte fru Christine Antorini det her med, at fadervor siger man hver gang i kirken.
I min lokale kirke synger vi umiddelbart inden nadver hver gang 439.