Lene Espersen (KF), 2008-05-13:
Beslutningsforslaget går ud på, at det pålægges regeringen inden udgangen af 2008 at fremsætte forslag om bl.a. et eller flere af følgende initiativer vedrørende voldtægt: skærpe straffen, indføre minimumsstraffe, indføre strafansvar for uagtsom voldtægt, sikre, at flere voldtægtssager indbringes for domstolene, større gennemsigtighed i sagsbehandlingen og flere ressourcer til modtagelsescentrene for voldtægtsofre.
Forslagene om minimumsstraf for voldtægt og uagtsom voldtægt har tidligere været behandlet i Folketinget.
Jeg vil gerne starte med at slå fast, at regeringen er helt enig med forslagsstillerne i, at voldtægt er en særdeles alvorlig forbrydelse, som indebærer en grov krænkelse og ydmygelse af offeret.
Regeringen har derfor taget en række initiativer, både for at sikre en konsekvent retsforfølgelse i voldtægtssager, så der udmåles strengere straffe, og for at hjælpe ofrene i disse sager, herunder forbedre deres retsstilling i forbindelse med sagernes behandling i retssystemet.
Der er f.eks. i 2005 gennemført en styrkelse af retsstillingen for forurettede i voldtægtssager, bl.a. således at der som udgangspunkt altid beskikkes en bistandsadvokat for den forurettede.
Desuden er der i 2007 gennemført nye generelle regler om politiets og anklagemyndighedens information og vejledning til forurettede i straffesager, herunder voldtægtssager.
Strafferammen for voldtægt blev således forhøjet til 8 års fængsel og under skærpende omstændigheder til 12 års fængsel, og det blev samtidig forudsat, at straffen i voldtægtssager generelt skulle forhøjes i størrelsesordenen 1 år.
Det fremgår heraf, at domstolene i langt de fleste sager om voldtægt har fastsat forhøjede straffe i overensstemmelse med tilkendegivelserne i forarbejderne til strafskærpelsesloven, og at strafskærpelsen må anses for gennemført i praksis.
Rigsadvokaten følger fortsat udviklingen og vil i sommeren 2008 afgive en ny redegørelse om udviklingen i strafniveauet. På den baggrund er der efter min
opfattelse
ikke grundlag for at hæve strafferammen på dette område som nævnt i beslutningsforslaget.
Vi har her i Folketinget flere gange tidligere diskuteret minimumsstraffe, herunder for voldtægt.
Regeringen er som nævnt helt enig i, at der skal udmåles strenge og følelige straffe for voldtægt, men som jeg flere gange tidligere har givet udtryk for, er minimumsstraffe ikke vejen frem.
Med de høje strafferammer, der i dag gælder for voldtægt, er der god mulighed for i overensstemmelse med de forudsatte strafskærpelser fra 2002 at udmåle markante straffe på dette område.
Den konkrete strafudmåling bør være overladt til domstolene ud fra en vurdering af de konkrete forhold i den enkelte sag, så der kan tages hensyn til eventuelle skærpende eller formildende omstændigheder.
Som jeg tidligere har tilkendegivet, er der efter min opfattelse en række væsentlige generelle betænkeligheder ved at indføre minimumsstraffe, og med den klare strafskærpelse, som i overensstemmelse med 2002-loven er gennemført i retspraksis, er der ikke behov for at overveje minimumsstraffe på dette område.
Også spørgsmålet om kriminalisering af uagtsom voldtægt har været fremme flere gange tidligere, og det er fortsat regeringens opfattelse, at der ikke er grundlag for at indføre regler om såkaldt uagtsom voldtægt.
Det centrale element i voldtægtsforbrydelsen er, at gerningsmanden tvinger kvinden til samleje ved at bruge vold eller trussel om vold.
Det vil sige, at gerningsmanden bevidst tiltvinger sig samleje med offeret.
Hvis en gerningsmand bruger vold eller trussel om vold, vil han i praksis næppe være i tvivl om, at kvinden ikke frivilligt er gået med til samlejet, og så er der tale om forsætlig voldtægt.
Jeg vil i den forbindelse også nævne, at en række af straffelovens andre alvorlige forbrydelser, der omfatter vold eller trussel om vold, heller ikke er kriminaliseret i uagtsom form.
Det gælder f.eks. røveri, afpresning og de generelle bestemmelser om tvang og trusler i straffelovens § 260 og § 266.
Efter regeringens opfattelse vil der også være en række retssikkerhedsmæssige betænkeligheder ved at indføre en regel om uagtsom voldtægt, og jeg vil her navnlig fremhæve de betydelige bevismæssige problemer, der vil kunne opstå, og de meget usikre skøn, der vil kunne foretages i praksis.
Man skal således være opmærksom på, at kriminalisering af uagtsom voldtægt vil indebære, at en mand kan dømmes, selv om han rent faktisk tror, at kvinden er indforstået med samleje, hvis han efter rettens vurdering alligevel burde have forstået, at kvinden følte sig tvunget til samleje.
Det anføres undertiden, at regler om uagtsom voldtægt vil kunne medvirke til at løse bevisproblemer i sager, hvor kvinden mener, at der er tale om voldtægt.
Selv om der blev indført regler om uagtsom voldtægt, ville det imidlertid i sager, hvor parterne er uenige om det faktiske hændelsesforløb, stadig være nødvendigt at føre bevis for de objektive momenter, der burde have gjort manden klar over, at samlejet ikke var frivilligt.
Der er desuden blevet peget på, at eksistensen af en mildere strafbestemmelse vil kunne have den virkning, at forhold, der kunne og burde straffes som voldtægt, i stedet i nogle tilfælde straffes efter en mildere bestemmelse som uagtsom voldtægt.
Noget sådant ville være yderst uheldigt, bl.a. fordi et uagtsomt forhold efter de almindelige strafudmålingsprincipper i straffeloven må bedømmes væsentlig mildere end et forsætligt forhold.
Når man skal vurdere, om der måtte være grundlag for at indføre regler for uagtsom voldtægt, er det i øvrigt væsentligt at være opmærksom på, at den sag om en gruppevoldtægt i forbindelse med en julefrokost, som omtales i bemærkningerne til beslutningsforslaget, jo rent faktisk endte med, at alle fem mænd blev dømt i landsretten for forsætlig voldtægt.
Med beslutningsforslaget lægges der op til, at flere voldtægtssager bør indbringes for domstolene.
Synspunktet synes at være, at anklagemyndigheden er for tilbageholdende med at rejse tiltale i voldtægtssager.
Vi har tidligere diskuteret dette spørgsmål, og som jeg klart har givet udtryk for, er anklagemyndighedens opgave efter retsplejeloven at sikre, at skyldige drages til ansvar, og at forfølgning af uskyldige ikke finder sted.
Det ville være i strid med dette objektivitetsprincip, hvis anklagemyndigheden rejste tiltale i sager, hvor der var en sådan tvivl om beviserne, at der ikke var en rimelig udsigt til domfældelse.
Tiltale i sager, hvor der er en sådan tvivl om beviserne, at der ikke er udsigt til domfældelse, vil desuden indebære en yderligere belastning for forurettede, der vil skulle afgive forklaring i retten, og som formentlig efterfølgende vil opleve en frifindelse som en stempling af hendes forklaring som utroværdig.
Der skal naturligvis være klarhed over, hvorfor der i givet fald ikke rejses tiltale, når en kvinde har anmeldt en voldtægt.
Efter de almindelige regler og forvaltningsloven skal anklagemyndigheden da også begrunde en afgørelse om ikke at rejse tiltale, en såkaldt påtaleopgivelse, og den forurettede kan klage over en sådan afgørelse til statsadvokaten.
Rigsadvokaten har udarbejdet en vejledning til anklagemyndigheden om begrundelsen i sager, der afsluttes med en påtaleopgivelse.
Det fremgår bl.a. heraf, at det skal sikres, at parterne får alle relevante oplysninger, så de på et fyldestgørende grundlag kan tage stilling til, om afgørelsen skal påklages.
Det fremgår endvidere, at påtaleopgivelsen skal formuleres på en sådan måde, at den forurettede ikke opfatter den som stødende.
Det følger desuden af Rigsadvokatens retningslinjer, at anklagemyndigheden i sager, hvor der ikke rejses tiltale, og som må antages at have medført en særlig belastning for den forurettede, skal overveje at tilbyde den pågældende en samtale om sagen, hvor der kan gives en mere fyldestgørende redegørelse for politiets og anklagemyndighedens overvejelser.
Anklagemyndigheden har således allerede fokus på begrundelsen for påtaleopgivelser i voldtægtssager, og efter regeringens opfattelse er der ikke behov for f.eks. en særlig indberetningsordning for begrundelserne i disse sager.
Med hensyn til det, der er anført i beslutningsforslaget om øget specialisering af retsvæsenet, vil jeg fremhæve, at politireformen netop har givet mulighed for øget faglig specialisering hos både politiet og anklagemyndigheden.
Der foregår endvidere allerede en meget omfattende undervisning af politifolk i at modtage anmeldelser om voldtægt og efterforske sådanne sager.
Også på dette område har politireformen forbedret mulighederne for specialisering hos politiet.
I beslutningsforslaget foreslås det bl.a., at der tilføres yderligere ressourcer til modtagelsescentrene for voldtægtsofre.
Jeg kan i den forbindelse oplyse, at ministeren for sundhed og forebyggelse vil drøfte den fremtidige finansiering af centrene for voldtægtsofre med satspuljepartierne i forbindelse med de kommende satspuljeforhandlinger, når den nuværende satspuljeaftale for perioden 2006-2008 udløber.
Det stigende antal henvendelser til centrene kan naturligt indgå i disse drøftelser.
Regeringen finder endvidere, at beredskabet i sundhedsvæsenet bedst og mest fleksibelt kan tilrettelægges af regionerne under hensyn til de lokale forhold, og at det derfor ikke vil være hensigtsmæssigt at stille krav med hensyn til antallet af modtagelsescentre for voldtægtsofre.
Som det fremgår, er der både hos politiet og anklagemyndigheden stor fokus på behandling af voldtægtssager, og der er i den forbindelse udarbejdet forskellige retningslinjer på dette område.
Hertil kommer, at to centre for voldtægtsofre bl.a. udarbejder standardiseret materiale og procedurer for modtagelse, undersøgelse og behandling af voldtægtsofre samt undervisning af sundhedsfagligt personale.
Efter regeringens opfattelse er der derfor ikke behov for en såkaldt national drejebog for behandling af voldtægtssager.
Sammenfattende er regeringen helt enig i beslutningsforslagets intentioner om, at kvinder skal beskyttes bedst muligt mod seksuelle overgreb, men af de grunde, som jeg har nævnt, kan regeringen ikke støtte beslutningsforslaget.