Martin Lidegaard (RV), 2015-05-12:
Mange tak, formand.
Enhedslisten har bedt mig redegøre for, hvordan regeringen understøtter befolkningernes ret til selvbestemmelse i Catalonien.
Central for besvarelsen er en nærmere forståelse af indholdet i folkenes ret til selvbestemmelse, herunder om denne ret omfatter en ret til uafhængighed; altså det, at en befolkningsgruppe får sin egen stat.
Traditionelt sondres der mellem, hvad der karakteriseres som det interne og det eksterne aspekt af retten til selvbestemmelse.
Den interne ret til selvbestemmelse er en ret for et folk til inden for en eksisterende stat, lad os kalde den moderstaten, at nyde visse rettigheder.
Der er en række FN-dokumenter, der mere eller mindre udførligt fastlægger indholdet af normen, men som så mange andre folkeretslige regler er indholdet omdiskuteret.
Nogle aspekter, der ofte fremhæves, er dog mulighed for at deltage i den demokratiske proces i moderstaten, beskyttelse mod at blive diskrimineret, retten til at tale og modtage undervisning på sit eget sprog samt generelt at opretholde sociale, kulturelle og religiøse traditioner, der er specifikke for det pågældende folk.
Kort sagt muligheden for inden for rammerne af moderstaten og de rimelige rammer, dennes lovgivning måtte sætte, i fællesskab at fastholde og dyrke folkets identitet.
Der var altså den interne ret til selvbestemmelse.
Ved den eksterne ret til selvbestemmelse forstås i almindelighed retten for et folk til at løsrive sig fra moderstaten selv mod dennes vilje og til at danne sin egen uafhængige stat.
Dette eksterne aspekt af retten til selvbestemmelse har et meget begrænset anvendelsesområde.
Som folkeretslig norm har den eksterne ret til selvbestemmelse således i hovedsagen fundet udtryk i afkoloniseringstiden i 1960'erne og 1970'erne og kan for så vidt ses som udtryk for det princip, at et folk, der bebor oversøiske kolonier, og som udviser en politisk vilje til uafhængighed, har ret hertil.
Dette er i grove træk en beskrivelse af de gældende hovedprincipper for selvbestemmelsesretten.
Disse principper for selvbestemmelsesretten er at genfinde i en væsentlig afgørelse fra den canadiske højesteret fra 1998 om Quebecs mulige uafhængighed af Canada.
I afgørelsen, som jeg nævner, fordi den formentlig kan anses at være udtryk for gældende folkeret, konkluderes det således, at for Quebec, der territorialt udgør en integrerede del af Canada, er der ikke en folkeretlig ret til uafhængighed mod moderstatens vilje.
Det fastslås i dommen, at en stat, hvis regeringen repræsenterer den eller de befolkningsgrupper, der bebor territoriet, på grundlag af lighed og uden diskrimination og med respekt for disses selvbestemmelsesret i statens interne orden, er folkeretligt berettiget til beskyttelse af dets territoriums territoriale integritet; altså det, at moderstaten har en folkeretlig ret til ikke at blive splittet op.
Har det som refleksvirkning, at folket derved har en ret til ekstern selvbestemmelse, dvs. uafhængighed?
Det traditionelle svar herpå er nej.
En stat kan nok krænke retten til intern selvbestemmelse, men det giver ikke som sådan det undertrykte folk en ret til uafhængighed.
Hvis andre stater vil protestere herover, kan andre stater søge at sikre moderstatens efterlevelse af princippet om intern selvbestemmelse gennem de almindelige instrumenter, f.eks. politisk pres, eller ved at rejse spørgsmålet i internationale fora.
Jeg skal dog fremhæve, at den canadiske højesteret i sin afgørelse fastslår, at der kan være visse ekstreme situationer med grove menneskerettighedskrænkelser og undertrykkelse af den pågældende befolkningsgruppe.
Der er tale om situationer, hvor knægtelsen af den interne selvbestemmelsesret er så grov, at uafhængighed af moderstaten må accepteres folkeretligt.
Synspunktet er folkeretligt ikke ukontroversielt, og vi har fra dansk side ikke taget meget udførlig stilling til det nærmere indhold af en sådan mulig folkeretlig ret til uafhængighed som udtryk for selvbestemmelsesretten, men vi afviser den modsat heller ikke.
Som min beskrivelse af forholdene i Catalonien nu vil gøre klart, er det heller ikke relevant i den sammenhæng.
Catalonien benævnes i Spanien som en historisk selvstyrende region.
Det sker i anerkendelse af regionens geografiske, sproglige og kulturelle rødder, der rækker helt tilbage til middelalderen.
Catalanskorienterede politikere og historikere fremhæver normalt, at Catalonien i hele perioden frem til det 18. århundrede var en særskilt nation og i flere perioder endog en selvstændig og suveræn politisk enhed.
Da Barcelona blev indtaget af Spanien og indlemmet fuldgyldigt i det spanske rige i 1714, mistede Catalonien noget af sin hidtidige status.
For catalanske nationalister er dette et vigtigt skillepunkt i regionens historie.
Tilhængere af spansk enhed lægger derimod større vægt på, at Catalonien aldrig har været en særskilt, uafhængigt politisk enighed, men altid har været underlagt andre, større stater.
I middelalderen var de catalanske grevskaber enten vasaler for franske konger eller underlagt kongedømmet Aragonien.
I 1469 blev Catalonien en del af Spanien og har været det lige siden.
1714 ses her blot som en bekræftelse af denne status.
I 1932 fik Catalonien sin første selvstyrestatut, som anerkendte regionen som en særskilt enhed.
Fra 1939 undertrykte det spanske militærdiktatur de regionale forskelligheder i Spanien.
De regionale politiske bevægelser blev tvunget i eksil, og der blev indført begrænsninger på at lære og bruge de regionale sprog, herunder catalansk.
Ved overgangen til demokrati efter Francos død i 1975 blev Catalonien til en af Spaniens 17 selvstyrende regioner.
Regionens nye selvstyrestatut blev vedtaget med et stort flertal i 1979, og de første frie regionalvalg blev afholdt året efter.
En revision af selvstyrestatutten blev vedtaget i 2006 under den daværende socialistiske Zapateroregering, men i 2010 blev den delvis underkendt af den spanske forfatningsdomstol.
Domstolen annullerede 14 af statuttens 223 artikler og omfortolkede andre 23.
Blandt de underkendte elementer var dels formuleringer om, at det catalanske selvstyre baserer sig på særlige historiske rettigheder, dels benævnelsen af Catalonien som nation, da den spanske forfatning ikke anerkender andre nationer end den spanske.
Andre underkendte elementer i statutten var formuleringen om det catalanske sprog, der gav catalansk særstilling i skoler og i offentlig administration og offentlige medier på bekostning af spansk samt den foreslåede model med større finansielt selvstyre til regionen.
Skuffelsen over underkendelsen af den nye statut førte til store folkelige demonstrationer i Catalonien.
Det tolkes af mange iagttagere som startskuddet til den nuværende bevægelse for selvstændighed, der både kan ses i det politiske liv og i tilbagevendende demonstrationer.
De spanske regioner har et efter europæisk målestok meget vidtstrakt selvstyre.
Således er sundhed og uddannelse regionale kompetencer.
Nogle regioner som Baskerlandet, Navarra og Catalonien har mere selvstyre end andre.
Catalonien har f.eks. sit eget politi, som erstatter de nationale politistyrker.
For så vidt angår sprog, er catalansk hovedsprog i regionen og benyttes af de offentlige institutioner og myndigheder, ligesom der er offentlig radio- og tv-virksomhed på catalansk.
I de offentlige skoler undervises der på catalansk.
Lad mig afslutningsvis opsummere: Som nævnt har Catalonien et i europæisk målestok vidtstrakt selvstyre, og der er vide rammer for at anvende catalansk som sprog og for at udfolde catalansk kultur.
I forlængelse af min gennemgang af de folkeretlige aspekter af retten til selvbestemmelse er det derfor også regeringens opfattelse, at der i forhold til Catalonien på ingen måde er tale om grove menneskerettighedskrænkelser og undertrykkelse af catalonierne.
Der er ikke tale om en situation, hvor en knægtelse af den interne selvbestemmelsesret er så grov, at uafhængighed af moderstaten må accepteres folkeretligt.
Det er derfor regeringens holdning, at der i forhold til debatten om eventuel catalansk selvstændighed er tale om et anliggende, hvor den danske regerings indblanding hverken er påkrævet eller ønskelig.
Spørgsmålet om Cataloniens eventuelle uafhængighed er således et anliggende for Catalonien og den spanske regering i Madrid.
Jeg takker for ordet.