runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Bertel Haarder (V), 2010-12-01:
Hvis vi gerne vil have medicinalfirmaer til at investere millioner af kroner, hundreder af millioner, somme tider milliarder, i udviklingen af nye lægemidler, som kan lette livet for syge mennesker, kronikere, diabetikere osv., hvis vi ønsker, at de skal foretage disse investeringer, er vi altså nødt til at respektere, at der også kan være ting, som i hvert fald i en periode holdes hemmelige, for at de får en rimelig indtjening som følge af de investeringer, de har foretaget.
Hvis ikke der er noget, der hedder forretningshemmeligheder i en lægemiddelvirksomhed, får vi altså ikke mange lægemidler her i Danmark – eller i verden, hvis andre lande skulle indføre lignende regler.
Ud over det, jeg har sagt, kan jeg tilføje, at der naturligvis kan anmodes om aktindsigt i det materiale, som Lægemiddelstyrelsen modtager vedrørende kliniske forsøg.
I materialet kan der dog indgå fortrolige oplysninger, som det ifølge offentlighedsloven ikke er muligt at give aktindsigt i.
Det gælder både personfølsomme oplysninger om enkeltpersoners private forhold, herunder helbredsforhold, og oplysninger om forretningshemmeligheder, f.eks. driftsforhold eller forretningsforhold af væsentlig økonomisk betydning for den virksomhed, som oplysningen angår.
Desuden effektueres en afgørelse om aktindsigt først efter 14 dage for i denne periode at afvente, om virksomheden vil klage over afgørelsen.
Derfor er det min opfattelse, at der ikke på nuværende tidspunkt er behov for at justere reglerne, som jeg mener balancerer hensyn til både privatlivet, erhvervslivet og videnskabsetikken.
Og jeg kan tilføje, at Lægemiddelstyrelsen siden årsskiftet januar 2008 har anmodet den ansvarlige for kliniske forsøg om at indsende en kopi af publicerede videnskabelige artikler om forsøgsresultater i forbindelse med, at styrelsen modtager afrapportering af forsøgsresultaterne.
Karl H. Bornhøft (SF), 2010-12-01:
Jeg vil på det punkt sige, at der er jeg ikke enig med ministeren.
Det er jo rigtigt i den her situation, at upublicerede data kan andre godt få adgang til, hvis de spørger det pågældende medicinalfirma.
Men medicinalfirmaet kan rent faktisk også sige nej, og det er jo det, man oplever sker i utallige tilfælde.
Det vil sige, at vi faktisk står med kun den halve del af sandheden af det billede, nemlig de positive resultater, men at det ikke er muligt for andre at kigge ind bag ved firmaerne og deres manglende lyst til at opgive alle data.
Derfor vil jeg godt spørge ministeren igen: Vil ministeren ikke – for der er altså faktiske problemer – være med til at styrke lægers mulighed for at få adgang til de upublicerede data, uden at medicinalindustrien absolut skal have lov til at nedlægge veto, med hensyn til om de må offentliggøres eller ej?
For det er jo i almenhedens interesse.
Det er flot, hvis der er et lægemiddel, som giver en positiv effekt, men det kan faktisk være lige så værdifuldt for både patienterne og samfundet, at vi også ved, hvad der ikke hjælper.
Jeg kan forstå på ministerens besvarelse, at lige præcis her kan vi ikke helt mødes, og derfor vil jeg sådan afslutningsvis spørge ministeren – for det er faktisk utrolig vigtigt, at vi kommer videre i den her diskussion – om han ikke i det mindste vil forsøge at give et tilsagn om, at han arbejder for, at der bliver offentlig adgang til alle data fra samtlige kliniske forsøg om lægemidler, også de data, som medicinalfirmaerne ikke har indsendt til Lægemiddelstyrelsen.
For det er jo det, der skal til, for at vi kan få det hele og fulde billede af virkningen – eller mangelen på virkning – i de her forsøg.
Jeg vil ikke lægge skjul på over for ministeren, at der i de diskussioner, der har været indtil nu, også er en meget klar opfattelse af, at medicinalfirmaerne er rimelig gode til at finde svar, der går på, at lige præcis det her ikke kan offentliggøres.
Og det vil jo være en oplagt måde at sikre danskerne på i tiden fremover, hvis ministeren vil gå ind i overvejelser af den her karakter.
Bertel Haarder (V), 2010-12-01:
Men den patientinteresse, der nævnes her, skal jo vejes op imod patienternes interesse i, at der faktisk udvikles nye lægemidler.
Det er derfor, vi har de videnskabsetiske komiteer, det er derfor, vi har hele det apparat, som jeg har beskrevet, og det er derfor, vi har regler om offentliggørelse, men dog ikke om offentliggørelse af alle forretningshemmeligheder, og det er, for at vi kan finde en balance af hensyn til patienterne.
Karl H. Bornhøft (SF), 2010-12-01:
Jamen afslutningsvis vil jeg godt understrege, at jeg ikke tror, der er nogen af os, der er uinteresserede i at have en dygtig, effektiv og innovativ industri på lige præcis det her område.
Og vi er vel helt enige om, at det er noget, samfundet har en ekstremt stor interesse i at understøtte.
Men det, jeg ville opfordre ministeren til, var også at overveje det sidste element i den her diskussion, nemlig at man lod patientinteressen vægte langt højere og dermed også kunne give den her mulighed for at få fat i upublicerede data.
For det kunne give de folk, der skal foretage behandlingerne for os, et meget bedre bedømmelsesgrundlag fremover, og det ville kunne give vores forskningsinstitutioner en helt ny tilgang til at få en langt mere videnskabelig og flot dokumentation.
Bertel Haarder (V), 2010-12-01:
Det har selvfølgelig givet mig anledning til at overveje alternative muligheder for at få pengene, som vi afsatte til behandling af angst, ud, så de kan gøre gavn for patienterne.
Disse overvejelser har jeg for nylig sendt til satspuljepartiernes sundhedspolitiske ordførere, og det er overvejelser om en løsning, hvor opgaven med at behandle personer med let til moderat angst udbydes til fobiskoler, angstklinikker og privatpraktiserende psykologer.
Dermed skal ydelsen ikke medtages i de privatpraktiserende psykologers overenskomst med regionerne, men vilkårene vil i øvrigt blive de samme, f.eks. vedrørende persongrupper og tilskud, som vi havde tiltænkt ordningen i en overenskomstmodel.
Jeg håber derfor på en hurtig og positiv tilbagemelding fra satspuljepartiernes sundhedspolitiske ordførere, inklusiv fra spørgeren, så vi hurtigst muligt kan få pengene ud til behandling af de angstramte patienter.
Og skulle det vise sig, at vores initiativ med en alternativ løsningsmulighed for psykologbehandling af angst motiverer Dansk Psykolog Forening til at genoverveje deres lyst til at indgå i en forhandling om en overenskomstaftale med Lønnings- og Takstnævnet, ja, så ville det jo være dejligt.
Liselott Blixt (DF), 2010-12-01:
Hvad er ministerens holdning til, at de penge, partierne bag satspuljen afsatte i 2008 til angstramte, ikke er kommet patienterne til gode endnu, og hvad agter ministeren at gøre, for at disse vigtige projekter kan sættes igang?
Hvad er ministerens holdning til, at de penge, som partierne bag satspuljen afsatte i 2008 til angstramte, ikke er kommet patienterne til gode endnu, og hvad agter ministeren at gøre, for at disse vigtige projekter kan sættes i gang?
Bertel Haarder (V), 2010-12-01:
Jeg deler spørgerens opfattelse af, at der altid bør ske publikation, altså offentliggørelse af forskningsresultater – både de positive og de negative.
Kun derved kan vi lære af forskningen og sikre et godt sundhedsvæsen med høj kvalitet.
Jeg vil godt understrege, at ansvaret for, at et klinisk forsøg gennemføres videnskabsetisk forsvarligt, herunder at der sker offentliggørelse af resultaterne, naturligvis ligger hos den forsøgsansvarlige.
I lægemiddelloven og i komitéloven og i de tilhørende bekendtgørelser er der fastsat rammer for, hvordan forskningen udføres forsvarligt.
Det fremgår af komitéloven, at en komité kun kan meddele tilladelse til et biomedicinsk forsøg, hvis der sker offentliggørelse af såvel negative som positive forsøgsresultater så hurtigt, som det er muligt og fagligt forsvarligt.
Det fremgår af den bekendtgørelse, der regulerer god klinisk praksis, at forsøgsprotokollen skal indeholde en beskrivelse af, hvor resultaterne planlægges offentliggjort.
Spørgsmålet om selektiv publicering drøftes jo også i andre lande, også i EU.
Det Europæiske Lægemiddelagentur er ved at forberede en offentliggørelse af oplysninger om europæiske kliniske forsøg, herunder forsøgsresultater i den såkaldte EudraPharm database.
Her vil såvel positive som negative forsøgsresultater blive indført i databasen, efterhånden som oplysningerne bliver tilgængelige.
Offentliggørelsen omfatter kliniske forsøg i alle faser, uanset om der foreligger en markedsføringstilladelse for det pågældende lægemiddel.
Man er i øjeblikket ved at færdiggøre databasen, som forventes at blive tilgængelig i starten af næste år.
Derfor er det min opfattelse, at der allerede eksisterer tilstrækkelige rammer til at sikre, at alle biomedicinske forsøgsresultater kommer til offentlighedens kendskab, som de bør.
Karl H. Bornhøft (SF), 2010-12-01:
Derfor vil jeg godt gå det skridt videre og stille ministeren et spørgsmål.
Vi er enige om i hvert fald hovedsigtet i det her, men hvis vi står i den situation, at et medicinalfirma ansøger om at få godkendt et lægemiddel, så har firmaet pligt til at indsende en rapport til Lægemiddelstyrelsen om alle de forsøg, der bliver foretaget med lægemidlet, men firmaet har faktisk ikke i dag pligt til at publicere alle resultaterne.
Hvis jeg lige må minde ministeren om, at man jo i hvert fald i USA – og jeg tror ikke, at situationen er så meget anderledes her – har flere eksempler på, at det primært er de undersøgelser, der har positive konklusioner om lægemidlet, som medicinalfirmaerne vælger at publicere i de medicinske tidsskrifter.
Derfor vil jeg godt spørge ministeren, om ministeren ikke ud fra den argumention vurderer, at det er i patienternes interesse, at vedkommende læge ikke alene har adgang til de positive, men også til de kritiske, uvildige undersøgelser af lægemidlet, når patienten skal rådgives om en fremtidig behandling.
For sådan som det er i øjeblikket, er det jo rent faktisk i forhold til forsøgene den enkelte interessent, der selv afgør, hvilke dele der skal offentliggøres.
Bertel Haarder (V), 2010-12-01:
Jeg vil gerne gentage, at det fremgår af komitéloven, at en lægeetisk komité kun kan meddele tilladelse til biomedicinske forsøg, hvis der sker offentliggørelse af såvel negative som positive forsøgsresultater så hurtigt, som det er muligt og fagligt forsvarligt.
Og når det gælder Det Europæiske Lægemiddelagentur, vil både positive og negative forskningsresultater blive indført i databasen, efterhånden som oplysningerne bliver tilgængelige.
Jeg er nemlig fuldstændig enig med hr. Bornhøft i, at et videnskabeligt forsøg ikke er et videnskabeligt forsøg, hvis ikke man offentliggør både positive og negative resultater af forsøget.
Jeg deler jo som sagt spørgerens opfattelse af, at der altid bør ske publikation af forskningsresultater, både positive og negative.
Kun derved kan vi lære af forskningen og sikre et godt sundhedsvæsen med et behandlingsniveau med høj kvalitet.
Som jeg har oplyst i forbindelse med det sidste spørgsmål, er der regler, som forpligter den forsøgsansvarlige til at offentliggøre både positive og negative forsøgsresultater.
Som jeg også har oplyst, er Det Europæiske Lægemiddelagentur ved at forberede offentliggørelse af oplysninger om europæiske kliniske forsøg, herunder forsøgsresultater, i den omtalte database.
Jeg tror på den baggrund, at vi har tilstrækkelige rammer, som sikrer, at alle biomedicinske forsøgsresultater kommer til offentlighedens kendskab.
Karl H. Bornhøft (SF), 2010-12-01:
Til gengæld er det jo næsten umuligt for alle andre f.eks. Cochrane Centeret eller andre, der ønsker at lave en uvildig undersøgelse af det her, også at få det negative materiale, som jo sammen med det positive giver det rigtige billede af, hvad der egentlig virker.
Derfor vil jeg godt spørge: Vil ministeren ikke prøve i det mindste at undersøge det element og så også prøve at gøre sig nogle overvejelser om, hvordan vi undgår, at medicinalindustriens kommercielle interesser rent faktisk kommer til at vægte højere end patienters?
Bertel Haarder (V), 2010-12-01:
Naturligvis kan den kommercielle interesse føre til, at en virksomhed har større fornøjelse af at offentliggøre positive resultater end negative resultater.
Jeg ved ikke, om man gør det, men man kunne godt sige, at der kunne være en tilskyndelse til det.
Derfor er det så vigtigt, at det klart fremgår af komitéloven, at man kun kan få tilladelse til forsøg, hvis også negative resultater bliver offentliggjort.
Det er derfor, at det er så vigtigt, at den database, man nu fylder med oplysninger på europæisk plan, også omfatter negative resultater.
Det er jo det, vi kan gøre.
Jeg troede også, at det var det, hr. Bornhøft spurgte til.
Karl H. Bornhøft (SF), 2010-12-01:
Jeg kan godt få en lille fornemmelse af, at vi måske ikke fuldt ud snakker om fuldstændig det samme.
Til gengæld vil jeg så tillade mig at tage ministerens udsagn som udtryk for, at vi har en fælles indgangsvinkel til det her, og at ministeren vil forsøge på at følge op på det, sådan at vi i hvert fald også i tiden fremover kan føle os rimelig overbeviste om, at det er interessen for lægemidlets konkrete virkning, der er det afgørende, og ikke om der er en kommerciel interesse i det.
Derfor kunne vi jo f.eks. i forhold til de lægemidler, der er under godkendelse her i Danmark, og hvor Lægemiddelstyrelsen jo er inde, åbne op for, at også andre interessenter kunne se, hvad der var positive og negative resultater.
Det vil jeg så bede ministeren om at tage med sig.
Bertel Haarder (V), 2010-12-01:
Hvis der er noget, der er aldeles afgørende for den fornemme og stærkt voksende lægemiddelindustri, vi har, så er det, at den er troværdig, når det gælder effekterne af den medicin, man udvikler og sælger.
Den troværdighed er fuldstændig afgørende for Danmarks vigtigste eksporterhverv.
Det er lægemiddelindustrien og medicoindustrien jo blevet.
Derfor skal virkninger dokumenteres, negative som positive, så der er tillid omkring dem.
Jeg tror virkelig, at industrien også er enig med os i det.
Karl H. Bornhøft (SF), 2010-12-01:
Vil ministeren sikre, at der fremover bliver adgang til også de upublicerede data for at sikre patienterne den bedst mulige behandling?
Det næste spørgsmål lyder: Vil ministeren sikre, at der fremover bliver givet adgang til også de upublicerede data for at sikre patienterne, at de får den bedst mulige behandling?
Liselott Blixt (DF), 2010-12-01:
Jeg takker ministeren for svaret.
Men det, der bekymrer mig og andre i satspuljepartierne, tror jeg er, at der siden 2008 faktisk ikke er sket noget.
De her penge skulle have været sendt ud og virke, og jeg tror, det drejer sig om 25 mio. kr. alene her i 2010, hvor der i Danmark er 250.000 mennesker, der lider af angst.
Det vil sige, at der intet er sket.
Og her tænker jeg, om ikke man burde være skredet til handling lidt før.
Bør man ikke en anden gang sætte en deadline, når der skal nogle penge ud at arbejde?
Jeg vil takke for ministerens besvarelse og selvfølgelig håbe på, at der stadig er en forskel, når vi ser frem i tiden.
Bertel Haarder (V), 2010-12-01:
Jeg håber, at satspuljepartiernes ordførere føler sig nogenlunde godt orienteret om, hvordan sagen har udviklet sig.
De blev ved et brev, der blev udsendt for præcis 1 år siden, orienteret om, at det var nødvendigt at afvente en beskrivelse af henvisningskriterierne, og at det var ministeriets forventning, at den ændrede bekendtgørelse kunne træde i kraft den 1. april 2010, altså den 1. april i år.
Og så var det, at afslutningen af forhandlingerne med Dansk Psykolog Forening blev forsinket, og at det blev aftalt at udsætte bekendtgørelsen til den 1. juni, og ja, så gik det som det gik.
Nu er der så til gengæld kommet så meget fart i det, at vores breve er begyndt at krydse hinanden.
Så skal vi ikke sige, at der er en opadgående kurve i så henseende?
Anne Baastrup (SF), 2010-12-01:
Vil ministeren bekræfte, at privathospitaler får lavere takster end offentlige sygehuse, fordi de offentlige sygehuse har en række udgifter, som de private ikke har, såsom udgifter til et døgndrevet akutberedskab og uddannelse af læger og sygeplejersker, og at ministerens udtalelse til TV 2 den 25. november 2010 om, at »de private operationer er jo 20 pct. billigere end de offentlige«, derfor er forkert?
Vil ministeren bekræfte, at privathospitalerne får lavere takster end offentlige sygehuse, fordi de offentlige sygehuse har en række udgifter, som de private ikke har, såsom udgifter til et døgndrevet akutberedskab, uddannelse af læger og sygeplejersker, og at ministerens udtalelser til TV 2 den 25. november 2010 om, at de private operationer jo er 20 pct. billigere end de offentlige, derfor er forkert?
Bertel Haarder (V), 2010-12-01:
Jeg står naturligvis ved min udtalelse.
Taksterne under det udvidede frie sygehusvalg er lavere end de takster, der gælder for de offentlige sygehuse.
Selvfølgelig har spørgeren ret i, at de offentlige og de private sygehuse har forskellige vilkår, det gælder akutberedskab, uddannelse m.v., men der er også nogle udgifter, som kun de private har, eksempelvis købsmoms, lønsumsafgift og forrentning og afskrivning.
Forrentning og afskrivning indgår ikke i de såkaldte DRG-takster.
Så billedet er slet ikke så entydigt, som spørgsmålet giver indtryk af.
Det, regeringen har gjort, er at lægge et nyt udgangspunkt for forhandlingerne mellem regionerne og de private sygehuse.
I stedet for at udgangspunktet var de gennemsnitlige såkaldte DRG-takster på de offentlige sygehuse, er udgangspunktet nu de mest effektive offentlige sygehuse, hvilket også fremgår af det katalog over såkaldte referencetakster, som regeringen udmeldte i efteråret 2009, for et år siden.
Så jeg må fastholde, at taksterne på de private sygehuse er lavere end de offentlige gennemsnitstakster, men de er på niveau med de mest effektive offentlige sygehusafdelingers omkostninger.
Og jeg må også fastholde, at de i øvrigt blev sænket med 20 pct. sidste år.
Anne Baastrup (SF), 2010-12-01:
Det er korrekt, at de blev sænket sidste år, men vil ministeren så forklare mig, hvorfor de blev sænket?
Var det ikke, fordi der op igennem 00’erne, dengang den nuværende statsminister var sundhedsminister,
skete en markant merbetaling til de private hospitaler?
Jeg ved ikke, om ministeren kan huske det, men i 2005 eller 2006, tror jeg det var, kom privathospitalernes formand på deres årsmøde og sagde, at det var meget svært at bevare pessimismen; sagt på en anden måde gik det rigtig, rigtig godt for de private hospitaler, fordi de fik en markant overbetaling.
Bertel Haarder (V), 2010-12-01:
Og så vil jeg sige til det, at statsministeren jo kun har haft indflydelse på ét bestemt tidspunkt, nemlig da regionerne og privathospitalerne ikke kunne blive enige, og da lagde han snittet midtimellem, sådan at taksterne blev 95 pct. af det, som taksten er hos de offentlige.
Og så må man ikke undre sig over, at efter at taksterne for de private har været lig med de offentlige og i en periode i øvrigt lidt højere, så ender de med at blive lavere, for det var jo netop det, der var formålet med at få opbygget en privat kapacitet.
Når først man har oprettet et hospital, er det jo billigere at tage 100 patienter flere, end det er at operere de første 100.
Så der er intet mærkeligt i, at det er gået den vej, at man starter med priser, der er lige så høje som de offentlige – somme tider lidt lavere og somme tider lidt højere – og derefter ender med priser, som er 20 pct. lavere end de offentlige.
Anne Baastrup (SF), 2010-12-01:
Ministeren erkendte i sin første besvarelse, at der var nogle arbejdsopgaver, som de offentlige hospitaler er forpligtede til at varetage, og som de private ikke er forpligtede til at varetage.
Det handler bl.a. om de medicinske patienter, det handler om forskning, og det handler om uddannelse.
Jeg vil så høre, om ministeren stadig væk vil fastholde, at de private hospitalers operationer, når man tager de offentliges forpligtelser derudover i betragtning, stadig væk er 20 pct. billigere.
I den forbindelse kunne det være interessant at høre: Hvor mange kræftforløb har man på private hospitaler?
Hvor mange KOL-patienter er der på private hospitaler?
Hvor mange privathospitaler har åbent døgnet rundt?
Det giver jo merudgifter, som det offentlige skal betale, og som de private ikke er forpligtede til at betale.
Bertel Haarder (V), 2010-12-01:
Jeg tror, der er noget, spørgeren har misforstået.
Det er jo ikke sådan, at et hospital, der får et beløb – 7.000 kr., 13.000 kr. pr. patient, som opereres for et eller andet – skal aflevere en del af det til KOL-patienter og medicinske patienter og alt muligt andet.
Sådan er det jo ikke.
Jeg vil for at være pædagogisk nævne, hvad Region Syddanmark har gjort: Region Syddanmark har sparet 100 mio. kr. ved at udbyde operationer til private.
Det kan da kun lade sig gøre, hvis de private gør det billigere end det offentlige, ellers ville Region Syddanmark da ikke have sparet noget.
Så jeg mener, der er ret gode holdepunkter for det, jeg siger.
Og jeg tænker somme tider på, hvor meget de fire andre regioner kunne have sparet ved at gøre som Region Syddanmark.
Sikke en overbetaling de har gjort sig skyldig i ved ikke at udbyde flere operationer, eller rettere sagt: ved overhovedet ikke at udbyde operationer til private.
Anne Baastrup (SF), 2010-12-01:
Jeg synes slet ikke, ministeren besvarede mit spørgsmål.
Er det ikke korrekt, at de offentlige hospitaler ud over de konkrete operationer er forpligtede til at varetage en lang række andre arbejdsopgaver, som gør, at det er dyrere at drive de offentlige pr. operation, end det er at drive de private, fordi de ikke har de forpligtelser?
Ministeren nævnte det selv: døgnåbent osv.
Det betyder jo på bundlinjen, at når ministeren går ud og siger, at de private operationer er 20 pct. billigere, så er det, fordi ministeren ser bort fra det andet regnestykke.
Karl H. Bornhøft (SF), 2010-12-01:
Spørgsmålet lyder: Hvor længe har ministeren tænkt sig at lade den situation fortsætte, hvor manglende adgang til upublicerede data fra lægemiddelforsøg betyder, at lægerne ikke kan vælge de bedste behandlinger til patienterne?
Bertel Haarder (V), 2010-12-01:
Jeg må jo have talt rigtigt, for ellers ville Region Syddanmark da ikke kunne spare 100 mio. kr. ved at udbyde operationer til private aktører.
Jeg sagde jo i mit svar, at spørgeren har ret i, at offentlige og private sygehuse har forskellige vilkår.
I det offentlige skal man også have et akutberedskab, og der er uddannelsesopgaver osv.; det er helt rigtigt.
Men så nævnte jeg, at man i det private til gengæld skal betale købsmoms, lønsumsafgift, forrentning, afskrivninger og husleje, som det offentlige jo har gratis.
Og det er i hvert fald forkert at sige, at KOL- og kræftpatienter, altså rygerlunger og kræft, er noget, som belaster den offentlige afdeling, som laver knæoperationer.
Liselott Blixt (DF), 2010-12-01:
Jamen det kan vi også kun være rigtig glade for.
Men jeg mener også, at når der sker sådan nogle ting, må man kigge tilbage og spørge: Hvad kunne man have gjort anderledes i de år, der er gået?
Hvordan kan vi gøre det anderledes, næste gang vi sætter os ned og beslutter, at der er nogle penge, der skal gå til nogle patienter?
Går man i ministeriet ind og ser på, hvordan man kan forbedre de her sagsgange, og om man måske skulle presse regionerne eller psykologerne, eller hvem det nu er, man skal gøre noget ved?
Er det ikke noget, man kan tage med i overvejelserne?
Bertel Haarder (V), 2010-12-01:
Det kan man muligvis godt gøre.
Jeg har lige været i samråd om det problem, at fordi vi ikke har nogen overenskomst med Praktiserende Lægers Organisation, kan vi ikke få indført det selvfølgelige, at når man vil have kørekort, skal man sætte kryds i en rubrik, som fortæller, hvorvidt man vil donere et organ i tilfælde af en trafikulykke.
Nu står vi her med en sag, som også er blevet forsinket i det uendelige.
Det er der noget smukt ved, men der er også noget bøvl ved det, og det er vist derfor, vi begge står her.