Lene Espersen (KF), 2013-03-14:
Jeg vil egentlig gerne indlede med at sige, at problemet med farlige hunde jo sjældent skyldes hunden selv, men at det er den ejer, der går i den anden ende af snoren, og som ikke forstår at håndtere hunden godt nok, der er problemet.
Det har også været en af grundene til, at hele den diskussion, der har været i Folketinget i årevis om farlige hunde, har været en diskussion, der har været meget vanskelig.
Og det er ikke for at pege fingre, men jeg vil dog sige, at der er partier, der i hvert fald i den tid, hvor jeg havde ansvaret for dyrevelfærden som justitsminister, har siddet her i Folketingssalen og krævet forbud mod farlige kamphunde.
Det er altså både partier, der i dag sidder i regering, og partier, der sidder i opposition.
Uanset at vi alle sammen har erkendt, at det er rigtig, rigtig svært at lave en eller anden form for liste over, hvilke hunde der er specielt farlige – for en helt almindelig, fredelig familiehund kan også være farlig, hvis den har den forkerte ejer – endte det jo med det kompromis og den hundelov, som der er i dag.
Jeg vil gerne sige her, at Det Konservative Folkeparti faktisk bakker meget op om de synspunkter, som ministeren er kommet med i dag.
Vi synes, at tiden er kommet for en revision af loven.
Jeg synes, at mange af de tanker om en revision, som ministeren har givet udtryk for i offentligheden, lyder fornuftige, og nogle af dem er faktisk en imødekommelse af noget af det, Enhedslisten her foreslår, bl.a. det at se på definitionen af skambidning, hvad jeg synes er en af de fornuftige dele af Enhedslistens beslutningsforslag.
Men jeg synes måske også, at det er værd her at sige, at siden debatten var der – den der meget voldsomme, følelsesmæssige debat om farlige hunde – har der faktisk ikke været så meget skriveri om det i pressen, og der er ikke så mange sager mere.
Så det er bare for at sige her, hvor en lille smule omtanke er på sin plads, at det godt kan være, der er ting i loven, man kan være uenig i, og at der er nogle ting, man synes er forkerte, men det kunne jo også godt være, at der var nogle ting, der rent faktisk fungerer.
Der er i hvert fald noget, der tyder på, at der ikke er så mange sager om skambidning af børn og andre som det, vi oplevede, da bølgerne gik højest.
Og den her form for eftertanke – jo, vi skal revidere reglerne, men vi skal altså også passe på ikke at smide nogle fornuftige regler ud, der egentlig fungerer godt nok – beder jeg bare til at man har her i salen, for jeg ved jo udmærket godt, hvad de fleste politikere vil sige, hvis der kommer en ny sag om et barn, der bliver skambidt.
Så vil jeg godt se den politiker, der går ud og siger: Nej, jeg synes, at der skal være meget lempeligere regler; der er flere hunde, der skal have lov til at gå fri.
Næh, så kræver man igen af ministeren, at ministeren skal gå ind og tage ansvar.
Det var lidt det, hr. Steen Gade var inde på i sin ordførertale: Der er en tendens til, at man falder lidt tilbage, om man så må sige, i den gamle trummerum igen.
Vi har oplevet det med knivloven, hvor jeg som justitsminister faktisk gik ind for en mindre stramning, men hvor der var et flertal i Folketinget, samtlige partier undtagen Enhedslisten, der mente, at der skulle være et totalforbud mod knive – et totalforbud, også mod lommeknive.
Det endte det ikke med.
Men det er bare for at sige her, at jeg godt kan forstå, at følelserne går højt, og de går især højt, hvis der er nogle, der mister livet eller bliver alvorligt maltrakteret.
Men jeg tror, det fornuftige her altså er at følge det, som ministeren har sagt, og afvente en revision af loven og så prøve at se på, om man måske kan lempe på nogle af de områder, hvor der blev taget for hårdt fat.
Så tror jeg, vi gør hinanden en tjeneste, og jeg tror sådan set også, at vi samlet set gør de danske hundeejere en tjeneste.