Morten Østergaard (RV), 2009-03-24:
Der er to kriser, som der tales meget om i disse dage, finanskrisen og klimakrisen.
Og det er to ting, som påkalder sig politisk handling.
Når det kommer til finanskrisen, må man sige, at regeringen er langt mindre ansvarlig end den opposition, som har fremlagt forslag til vækstpakker.
Vi kan jo bare gå tilbage til januar i år, hvor regeringen med et flertal i Folketinget bestående af Venstre, De Konservative, Dansk Folkeparti og muligvis også Liberal Alliance konstaterede, at der var et solidt fundament for en fortsat sund udvikling i dansk økonomi med høj og stabil beskæftigelse, gode rammevilkår for vækst og en holdbar udvikling i de offentlige finanser.
Siden den 13. januar må man sige at regeringen er blevet overhalet et utal af gange af udviklingen.
Og det er jo så derfor, at vi i dag står med et forslag, som er et meget beskedent og sporadisk forsøg til meget lave stilkarakterer på at komme efter regeringens konsekvente undervurdering af finanskrisen.
Så er der klimakrisen, og her tales der ligeledes varmt, også fordi vi skal have klimakonferencen i København i slutningen af året.
Vi konstaterer, at statsministeren, når han er ude i Europa, taler for, at man skal lave vækstpakker, som har et klimaperspektiv, men når han så kommer hjem og vi ser, hvad det er, regeringen lægger frem, ja, så må vi sige, at det er så som så med klimainitiativerne.
Der er ingen konkrete forpligtelser, og resultatet bliver formentlig, at det går, som det har gjort siden 2004, nemlig at CO2-udledningen er steget hvert eneste år på et tidspunkt, hvor vi faktisk er forpligtet til at få den til at falde.
Det, vi har gjort i Det Radikale Venstre, er jo at pege på, at der er behov for en samlet strategi, for at vi kan komme ud af den økonomiske krise, og for at vi kan afbøde effekterne af den krise, som er her og formentlig vil være med os en tid endnu.
Der har vi fremlagt en vækstpakke for et grønt vidensamfund, og det er jo, fordi vi ønsker, at de midlertidige investeringer, saltvandsindsprøjtninger til økonomien, skal målrettes der, hvor de kan gøre gavn, og at det også er en gavn, som rækker længere ud i fremtiden og kan give nogle strukturelle forbedringer.
Det er jo derfor, at hvor regeringen i dag foreslår nye samtalekøkkener, har vi sagt: Jamen lad os fremrykke klimainvesteringer, lad os energirenovere, lad os få intelligente elmålere og give støtte til alle former for private renoveringer, der fører til et forbedret energiregnskab og en mindre CO2-udledning, så vi kan få brudt med den kedelige udvikling, der har været siden 2004, hvor CO2-udledningen er steget år for år.
Så vi vil gerne energirenovere de offentlige bygninger.
Vi vil gerne gøre det enklere og billigere for private at energirenovere deres bolig med solfangeranlæg, intelligent styring, anvendelse af varmepumper osv.
Og vi vil fremrykke investeringerne i vedvarende energi frem mod 2020, således at vi altså samlet set får en vækstpakke, som sammen med andre elementer, som jeg ikke skal komme ind på her, peger imod et grønt vidensamfund, og som vil være med til at styrke beskæftigelsen - for der er vi helt enige med regeringen, som nu er kommet frem til den erkendelse, som man altså ikke havde i januar.
Så er spørgsmålet, hvad man vil gøre.
Ja, vi vil gerne bruge 1 mia. kr. på at energirenovere i den almene sektor, som jo altså sættes helt uden for døren med det her forslag.
Det forslag, som vi har her, har for det første indtil videre haft den stik modsatte effekt af det, man har ønsket sig, nemlig en stopeffekt.
Ordrer er blevet trukket tilbage, folk afventer nu, at de kan søge efter påske.
Meget byggearbejde er jo sæsonbetonet, og inden man er færdig med at behandle de her ansøgninger, vil halvdelen af byggesæsonen formentlig være spildt, og dermed må vi sige, at regeringen indtil videre har opnået det stik modsatte af det, den ønskede, nemlig en stigende ledighed i byggeriet og en mindre aktivitet.
Det er sælsomt, at man fremsætter et forslag, som på den måde stopper tingene og gør ondt værre i en krisetid, uden at man har sikret sig sit flertal, og i stedet for trækker os igennem et pinefuldt, langt forhandlingsforløb, som ender med et forslag om gule plader, som i øvrigt heller ikke har en stor miljøeffekt.
Så er der en først til mølle-ordning, og det betyder selvfølgelig, at der bliver et ræs til klondyke for de boligejere, der vil have lavet nogle ting.
De, der var dumme nok til at få lavet samtalekøkkener før jul, ja, de bliver snydt og skal være med til at finansiere naboens samtalekøkken her efter jul.
Der er ikke nogen energigevinst, bare et spørgsmål om, at de, der var først ude, blev snydt på samfundets regning.
Så bliver der et enormt bureaukrati med 60 medarbejdere, lejerne svigtes, og endelig står vi altså i den situation, at hvor man kunne have valgt at få en maksimal energieffekt ved at sige, at det her fuldt og helt skulle handle om energirenoveringer, ja, så har man i stedet for valgt at åbne op for en hærskare af andre projekter, som altså betyder, at man ikke får den miljøeffekt, som man kunne have fået.
Vi vil derfor først senere tage stilling til, hvordan vi skal stemme.