Kim Andersen (V), 2009-01-29:
Det forslag, som vi her har til behandling, er jo i vid udstrækning en genfremsættelse af, hvad der tidligere har været behandlet her i Tinget, og det er et forslag fra Enhedslisten, Socialdemokratiet, Det Radikale Venstre og SF om en styrkelse af børns retsstilling.
I forslaget beder de fire partier, der fremsætter beslutningsforslaget, om, at regeringen tager en række initiativer, bl.a. at børn skal høres i alle sager, der vedrører dem, og det skal man tage initiativ til i lovgivning og i praksis.
Børn skal have en let adgang til at klage over afgørelser, som vedrører dem.
Der skal opbygges et landsdækkende netværk af professionelle rådgivere, som skal hjælpe børn med at konkretisere, om der er grundlag for at klage, og hjælpe videre, hvis der skal klages.
FN's børnekonvention skal inkorporeres i dansk lovgivning, og statsministeren skal træffe beslutning om, hvad det er for en minister, der har det overordnede ansvar for børnepolitikken.
Venstre kan ikke støtte det beslutningsforslag, ligesom vi ikke kunne støtte det, da det sidst var til behandling her i salen.
Det er jo sådan, at vi i Danmark har tiltrådt FN's børnekonvention og i øvrigt også menneskerettighederne, og vi overholder de konventioner både i lovgivning og i forvaltning.
Det er også sådan, at ekspertisen på de forskellige sektorområder og de forskellige lovgivninger jo ligger i de respektive fagministerier, og vi mener, at det er hensigtsmæssigt, at ekspertisen og ansvaret for at implementere hensynet til børns rettigheder er i de relevante ministerier, hvor ekspertisen er.
Det er også sådan, at kommunerne jo i alle tilfælde har en rådgivningsforpligtelse over for borgerne, herunder også over for børnene, i forhold til, hvad der er deres rettigheder, hvordan deres rettigheder varetages, hvordan der kan klages, og hvordan man i det hele taget kommer videre i systemet.
Vi synes, at de instanser, der skal varetage børns rettigheder, varetager dem på glimrende vis.
Vi synes også, at der er klare eksempler på, at intentionerne i børnekonventionen inkorporeres i ny lovgivning og når lovgivning ajourføres.
Det er, som det skal være.
I øvrigt er det jo også sådan, at for børn og unge under 18 år har forældrene et ansvar i forhold til at varetage børnenes og de unges tarv, og jeg synes, at man skal passe meget på med, at man ikke laver juristeri i det forhold, der er mellem forældre og børn, unødigt.
Jeg bryder mig ikke om den tankegang, der dybest set ligger bag det her beslutningsforslag, nemlig at man skal kunne gå til offentlige myndighedspersoner og få rådgivning i, hvordan man - måske på trods af den vejledning og de råd, man har fået af sine forældre - skal kunne klage.
Der kan være ganske specielle tilfælde, hvor der er tale om overgreb og misrøgt og helt klare forbrydelser mod børnene, hvor det naturligvis er helt relevant, når den slags klager forekommer, at man også hjælpes på vej med dem via politiet eller via den sociale forvaltning i kommunen, og der skal det selvfølgelig helt klart ske.
Men at man skal til at lave et professionelt net af rådgivere ude over landet, synes jeg er at overgøre tingene.
Jeg tror ikke, at der er et reelt behov for det.
Jeg tvivler også på, at disse professionelle rådgivere vil få en sagsmængde, om jeg så må sige, som vil gøre, at de er inde i alle lovgivningens detaljer og på den måde vil kunne gennemføre en faglig korrekt og professionel rådgivning af børnene, når de måtte have brug for det.
Vi tager ministerens redegørelse her til efterretning.
Den synes vi var god og rigtig, og vi kan ikke støtte forslaget.