Peter Skaarup (DF), 2014-05-14:
Det er jo en god, gammel kendsgerning på Christiansborg og i det politiske liv, at Folketinget skal kunne stole på de oplysninger, som Folketinget får fra ministrene.
Derfor bør konsekvensen for ministre, der taler usandt over for Folketinget – altså ikke bare giver forkerte oplysninger, men helt bevidst fortæller Folketinget noget, der ikke passer, og som er i strid med sandheden – også helt indlysende være den, at man så ikke længere kan være minister.
Hvis man lyver over for Folketinget, kan man ikke længere være minister.
I lyset af de seneste måneders forløb har det været vigtigt for Dansk Folkeparti og andre partier her i dag at få statsministeren i tale i den sag om Folketingets Retsudvalgs tur til Christiania.
Det, der er sket på det seneste, er jo, at der har været nedsat et forhørsudvalg af nogle dommere, der er nået frem til en konklusion, som vi så diskuterer her i dag.
Det har været et meget særpræget forløb op til den situation, hvor embedsmænd og den daværende justitsminister har forsøgt at vildlede Folketinget ved at hævde, at det var utrolig vigtigt, at Folketinget fik en teknisk gennemgang af det såkaldte Wendler Pedersen-udvalgs beretning, ligesom daværende politidirektør Johan Reimann efter sigende var forhindret i at deltage i et formøde forud for Retsudvalgets besøg på Christiania der i februar 2012 – men hvor det så har vist sig nu, at hele det forløb var konstrueret til lejligheden af justitsministeren for at dække over, at man ikke ville have, at fru Pia Kjærsgaard og andre skulle deltage i det her besøg på Christiania.
Men samtidig kan man ikke komme uden om, at når man decideret har fyldt Folketinget med løgn, har man et problem i forhold til ministeransvarsloven, som meget klart fortæller os, at man skal give sandfærdige oplysninger over for Folketinget.
I forhold til de to embedsmænd, som har været involveret i tjenestemandsundersøgelsen, ja, så er de nu tilbage på deres poster i Justitsministeriet, og tilbage står så i virkeligheden nu – og det er jo også det, vi kan diskutere her i dag – statsministerens rolle i sagen.
Det er jo velkendt, at Statsministeriet allerede den 19. november 2013 havde flere versioner af en pressemeddelelse fra den daværende justitsminister til gennemsyn, og af et af de udkast til pressemeddelelse fremgik det, at den tidligere justitsminister hr. Morten Bødskov beklagede hele forløbet omkring den her sag, bl.a. de oplysninger, der var givet til Retsudvalget om baggrunden for aflysningen af besøget på Christiania.
Men det blev så ikke medtaget i den endelige pressemeddelelse, som var udsendt den dag.
Statsministeren skriver selv i et svar, som jeg modtog i Folketinget, at statsministeren den 9. december fik oplyst, at den daværende justitsminister havde afgivet fejlagtige oplysninger over for Folketinget.
Med andre ord kan det jo ikke være anderledes, end at man i hvert fald den 9. december, altså inden det famøse samråd, vi havde på Christiansborg den 10. december, var helt bevidst om, at der var afgivet urigtige oplysninger over for Folketinget.
Det, man så kan undre sig over, er jo, hvorfor ingen og heller ikke statsministeren reagerer på det.
For som statsministeren jo faktisk har sagt her i dag, må man ikke give forkerte oplysninger, og man må ikke give løgnehistorier, over for Folketinget.
Men den 9. december finder statsministeren og Folketinget jo definitivt ud af – hvis ikke vi havde vidst det i forvejen – at man faktisk havde givet forkerte oplysninger, urigtige oplysninger til Folketinget; man havde endda givet en løgn.
Men statsministeren vælger alligevel ikke at reagere på den og lade det være op til det her samråd i Retsudvalget, som så er dagen efter, at vurdere tingene, og det er så først, da Enhedslisten holder et fint, lille pressemøde, hvor Enhedslisten sammen med os andre får sagt, at man ikke længere har tillid til justitsministeren, at statsministeren gør noget.
Op til da har statsministeren fuld tillid, og der er fine sætninger om hele justitsministerens virke i den sag.
Og det er jo derfor, vi står her i dag.
Hvis ingen havde gjort noget, hvis det samråd, som var den 10. december, ikke var kommet med den konklusion, så er spørgsmålet, om der overhovedet havde været tvivl om, at hr. Morten Bødskov var justitsminister den dag i dag.
Det er jo i virkeligheden det kritisable, og det håber jeg vi kan få en dialog med statsministeren om her lidt senere.
Jeg skal på vegne af et antal partier læse et forslag til vedtagelse op – det er Venstre, Liberal Alliance, De Konservative og Dansk Folkeparti, der står bag det.
Det lyder sådan her: Forslag til vedtagelse
»Folketinget konstaterer, at forhenværende justitsminister Morten Bødskov løj over for Folketinget i forbindelse med Retsudvalgets tur til Christiania.
Folketinget finder det kritisabelt, at statsministeren har accepteret forløbet, selv om det har skadet tilliden mellem Folketinget og regeringen.
Folketinget finder, at der er behov for at fastslå, at sandhedspligten over for folketinget er ubetinget.«