Frank Aaen (EL), 2013-10-03:
De fastslog, at den borgerlige opposition ønsker mindre velfærd end den siddende regering.
Der er lidt diskussion om, hvor meget mindre den skal være.
Jeg har aldrig nogen sinde hørt, hvad den laveste grænse er for Liberal Alliance.
Her opfattes bankerne jo som samfundets største sociale sikkerhed, i hvert fald for bankdirektører og Liberal Alliance.
Det Konservative Folkeparti konkurrerer med Liberal Alliance om mindst muligt fællesskab, men Dansk Folkeparti, som er det tredje af partierne, har til gengæld forsøgt sig med at være mere for velfærd end den siddende regering – de har glemt, at de har foreslået at stemme for ændringer som en halvering af dagpengeperioden og en næsten total afskaffelse af efterlønnen – og det er helt i modsætning til, at de støtter en statsministerkandidat, der kræver nulvækst i velfærden, selv om antallet af ældre vokser.
De fire partier har med lidt forskellige variationer stemt for en skattereform til gavn for de rigeste og virksomhederne – virksomheder, der tjener styrtende – og for skattelettelser betalt gennem generelle besparelser på velfærden, forringelse for de syge og de nedslidte og for de uddannelsessøgende.
Trods lidt forvirrende meldinger fra de partier er der et klart alternativ til det, de står for – senest illustreret ved, at de fire partiers fælles forslag til vedtagelse her i dag går ud på at flytte 1 mia. kr. fra velfærden til skattelettelser til erhvervslivet.
Jeg synes, at en regering med hr. Lars Løkke Rasmussen i spidsen støttet af Saxo Bank og Liberal Alliance er skræmmende.
Det vil vi gerne sige klart og tydeligt i dag.
Der var en sætning i statsministerens åbningstale i tirsdags, der undrede mig, nemlig at regeringen skulle have gennemført klare sociale forbedringer for mange mennesker.
Hvad tænkte statsministeren lige på?
Var det de arbejdsløse, der falder ud af dagpengesystemet, den nedslidte, der ikke kan få efterløn, fleksjobberen, der er sat ned i løn?
De syge, der mister sygedagpengene, var lovet en reform, men de falder stadig væk ud af systemet og mister deres indkomst.
Eller var det de ældre, der har set, at der er blevet mange flere til at modtage meget mindre hjælp, eller forældrene, der kan se, at der er længere mellem de voksne i daginstitutionerne?
Når vi kommer til finansloven, ændrer regeringens forslag desværre ikke ved, at der vil være færre i arbejde, end da regeringen kom til.
Det ændrer ikke ved, at der vil være færre midler til velfærd, end da regeringen kom til.
Og skal der laves en aftale med Enhedslisten kommer det til at se anderledes ud.
En anden forundring fra åbningstalen er: Hvad var meningen med at støtte bombningen af Syrien?
Hvad skal det hjælpe at bombe et land, hvor mange tusinder af døde, hvor millioner af mennesker er flygtet fra deres hjem?
Jeg har selv som medlem af en Folketingsdelegation til Mellemøsten haft mulighed for at deltage i et møde med Assad og har rejst det direkte spørgsmål: Hvorfor er der ikke demokrati i Syrien?
Og jeg fik diktatorens klare svar.
Det er syrerne ikke parate til, og derfor bestemmer jeg, sagde han.
Det var et svar uden omsvøb, og det var horribelt.
Derfor kan man jo undre sig over, at diktatoren på det tidspunkt var Vestens ven – på samme måde som Saddam Hussein var det i Irak, inden han blev bombet.
I begge tilfælde var diktatorerne Vestens venner – så meget venner, at de kemiske våben, de to diktatorer har brugt mod deres egne folk, i virkeligheden var leveret af vestlige firmaer med vestlige regeringers godkendelse.
Altså, hvad med lidt selvkritik i stedet for at tale om at smide bomber, bare for at det skal se ud, som om man gør noget, selv om alle og enhver ved, at det ikke kan fjerne Assad at bombe Syrien?
Hvad med meget tidligere at presse på for en politisk aftale?
Hvad med mange flere initiativer for at hjælpe de nødlidende i Syrien?
Men tilbage til Danmark.
Der er for at sige det mildt brug for forbedringer i regeringens forslag til finanslov, ikke bare af hensyn til krav fra Enhedslisten – det skal vi jo selvfølgelig have – men faktisk også af hensyn til regeringens fremtid.
Hvis ikke regeringen præsenterer en linje, der svarer til forventningerne, der var før valget; hvis ikke der bliver en synlig forskel, når regeringen laver aftaler med Enhedslisten frem for med borgerligheden; hvis ikke det kan spores, at der er to linjer i dansk politik, hvordan skal vælgerne så kunne vælge den ene linje frem for den anden?
Det er ikke bare en diskussion om nogle millioner, måske en milliard på en finanslov.
Det her er en diskussion om mere velfærd og mere fællesskab eller mindre velfærd og mindre fællesskab, og ikke bare i ord, men i synlig handling.
Det er en diskussion om at få flere arbejdspladser eller færre, som det er sket, og som der er lagt op til.
Både i produktionen og inden for velfærden skal vi have flere i arbejde.
Der er fjernet millioner af hjemmehjælpstimer, selv om der er blevet flere ældre.
Og vi ved, at mange ældre ikke får den hjælp, de har brug for.
Derfor foreslår vi en række rettigheder til dem, der har brug for hjælp i dagligdagen.
Ret til rengøring hver anden uge.
Ret til hovedrengøring en gang om året.
Ret til et bad mindst to gange om ugen.
Og mulighed for regelmæssigt at komme ud i de fri.
Helt ærligt, er det ikke lidt flovt, at det ikke er sådan allerede for alle ældre, der har brug for hjælp?
Det er minimumskrav.
Det foreslår vi, og det, de 3.000 flere ansatte inden for hjemmehjælpen kræver, tager vi med ind i finanslovsforhandlingerne.
Vi ved godt, regeringen siger, at det er for dyrt.
Bruttolønnen til 3.000 flere ansatte løber op i milliarder, men de snedige regnemaskiner, som de har nede i Finansministeriet, kan ikke regne.
Når man ansætter ledige i et ordinært job, sparer man dagpenge og får mere ind i skatter og afgifter.
Så den reelle udgift er slet ikke så stor, som man umiddelbart kunne tro.
Men det kan man altså ikke regne ud nede i Finansministeriet.
Det kommer vi til at kigge nærmere på.
Men bortset fra beregninger vil jeg sige, at når man havde råd til sammen med borgerligheden at indføre billigere øl og sodavand og lempelser for milliarder til erhvervslivet, skulle der så ikke være råd til bedre hjælp til de ældre?
Man skulle måske have tænkt sig lidt bedre om.
Der er også brug for flere job i produktionen og for en større indsats for klimaet.
Der er et enormt potentiale i at investere i energibesparelser i erhvervsvirksomhederne.
Sådanne investeringer tjener i virkeligheden sig selv hjem, fordi regningen for energi så bliver meget mindre, og belastningen af klimaet bliver mindre.
Virksomhedernes konkurrenceevne bliver forbedret, når de får nye maskiner og nyt udstyr, og i det hele taget vil det give en stor investering i arbejdspladser i den private sektor, både når man gennemfører forbedringerne, og når vi bagefter ser, at virksomheder, der har en stærk grøn teknologi, også bliver konkurrencemæssigt styrket.
Vi foreslår en offentligt garanteret fond på mindst 6 mia. kr., som har til formål at lave den slags rentable grønne og jobskabende investeringer.
Det kan ske uden at øge den offentlige gæld – sagt til beroligelse for finansministeren.
Der vil også komme andre forslag fra os om forbedring af velfærden.
Vi taler i alt om måske 8.000 jobs.
Det er nøglekravet i vores forhandlinger, på samme måde som vi i forhandlingerne fremover ser frem til en forhandling om Togfonden.
Vi deltager også gerne i forhandlinger om erhvervsuddannelserne.
Det er langt, langt over tiden, i forhold til at de skulle have haft forbedringer for længst, og vi ser frem til de forbedringer, der er lagt op til, men mener også, det er fint med skolepraktik, som regeringen og vi har været med til.
Men der er brug for at lave flere praktikpladser ude i virksomhederne og at få en reel praktikgaranti, få mere moderne maskiner der, hvor de skal lære at bruge maskinerne, og få mindre holdstørrelser.
Der er flere andre forslag, vi vil rejse om velfærd og klima i forhandlingerne.
Men vi ser altså frem til forhandlinger om en linje, der så er helt anderledes end det, de fire borgerlige partier står for.