Jørn Neergaard Larsen (V), 2016-04-26:
Tak for det.
Jeg vil gerne have lov til at starte bagfra med B 172, som jeg gerne vil takke Enhedslisten for at fremsætte.
Jeg kunne for så vidt afvise forslaget med, at det er et slag i luften, for det er helt urealistisk at få den nødvendige opbakning til det blandt de øvrige EU-lande, og tiden er efter vores egen opfattelse ikke til at drøfte traktatændringer.
Men det vil jeg ikke gøre.
Jeg vil gerne drøfte substansen i forslaget, for jeg synes, der er grund til at rette op på nogle misforståelser.
Formålet med en social protokol skal særlig være at sikre, at sociale rettigheder altid har forrang i tilfælde af modstående økonomiske rettigheder.
Der står videre, at EU-Domstolen har gjort det forbudt for fagforeninger og medlemslande ved lov eller kollektive overenskomster at sikre udstationerede arbejdstagere samme løn som værtslandes egne statsborgere.
Det er nogle præmisser for beslutningsforslaget, som efter min mening er forkerte.
EU og EU-Domstolen anerkender arbejdstagerrettigheder og håndhævelse heraf.
Det er der flere eksempler på – også eksempler, som forslagsstillerne selv er opmærksomme på, for et af dem er direkte nævnt i bemærkningerne til B 171.
Det er sagen mellem en finsk fagforening og en polsk virksomhed.
EU-Domstolen understreger i sin afgørelse, at ordlyden af udstationeringsdirektivet indebærer, at mindstelønnen defineres i overensstemmelse med national lovgivning og/eller praksis i den medlemsstat, på hvis område arbejdstageren er udstationeret.
Dommen siger også, at mindsteløn for udstationerede ikke alene kan være den udstationerede arbejdsgivers frie valg med det eneste formål at tilbyde lavere lønomkostninger end omkostningerne til lokal arbejdskraft.
Det afgørende for et konkurrencedygtigt og socialt bæredygtigt EU er netop, at fri bevægelighed og sociale rettigheder balanceres over for hinanden.
Hensynet til tjenesteyderen og den fri bevægelighed indebærer, at en tjenesteyder på forhånd skal have mulighed for at regne omkostningerne ved en arbejdsopgave ud, herunder hvad en konkret arbejdstager har retskrav på ud fra arbejdets art, kvalifikationer, anciennitet osv.
Man kan altså ikke vente med, at omkostningerne først går op for tjenesteyderen, i forbindelse med at man ved lokalforhandling efterfølgende bliver enige om at fastsætte den konkrete løn.
Dette har vi med den danske Laval-løsning sammen med arbejdsmarkedets parter fundet en god løsning på.
Det er en afbalanceret løsning på en konkret problemstilling, som understøtter arbejdsmarkedets parters arbejde for ordnede forhold.
Jeg kunne også nævne et andet vigtigt redskab, der understøtter ordnede forhold, og det er vores RUT-register.
EU-Domstolen har ikke udtalt sig om dette, men forholdt sig til det lignende belgiske system, LIMOSA.
Her nævner Domstolen udtrykkeligt, at beskyttelsen af arbejdstagerne gennem bekæmpelse af social dumping er et af de hensyn, der kan varetages, selv om det griber ind i den fri bevægelighed.
Regeringen ser det nævnte som en balanceret tilgang mellem hensynet til den fri bevægelighed og hensynet til arbejdstagernes rettigheder, og det mener vi er den rigtige balance.
Det er en ærlig sag, men regeringen går altså ind for det indre marked, som både virksomheder og arbejdstagere har store fordele af.
Man kan altid diskutere, hvordan den konkrete afvejning skal foretages, og hvordan vi konkret skal bekæmpe snyd og misbrug, men det kan vi gøre inden for det gældende traktatgrundlag, og det er jo bl.a. EU-Kommissionens forslag til en revision af udstationeringsdirektivet udtryk for.
Det kommer jeg tilbage til om et øjeblik, hvor jeg vil redegøre for regeringens holdning til B 171.
En social protokol er altså efter regeringens mening ikke nødvendig og, som jeg sagde indledningsvis, heller ikke realistisk at komme igennem med.
Regeringen ønsker at forfølge sine mål med brug af realistiske midler.
Med disse ord skal jeg oplyse, at regeringen ikke kan støtte B 172.
Lad mig så komme tilbage til B 171.
Forslaget har både et indholdsmæssigt aspekt samt et processuelt aspekt, nemlig om procedurerne ved indhentelse af regeringens mandat til forhandlinger.
Jeg skal starte med det indholdsmæssige, og det fremgår af mine bemærkninger til forslaget om en social protokol, at regeringen grundlæggende har et andet syn på afvejningen mellem fri bevægelighed og arbejdstagerrettighederne, end forslagsstillerne har.
Der er konfliktret i EU, men konflikter skal naturligvis overholde gældende lovgivning.
En central del af lovgivningen udgøres netop af udstationeringsdirektivet.
Udstationeringsdirektivet er udtryk for den afvejning, jeg har talt om.
Direktivet giver på den ene side medlemsstaterne mulighed for at håndhæve de mest centrale løn- og ansættelsesvilkår over for udstationeret arbejdskraft, og på den anden side giver de udstationerede virksomheder viden om, hvad de skal indrette sig efter.
Den førstnævnte dom fra Finland bekræfter, at medlemsstaterne kan bruge et bredt mindstelønsbegreb.
Regeringens umiddelbare tolkning er, at Kommissionens forslag til en revision af udstationeringsdirektivet konsoliderer EU-Domstolens tolkning af mindsteløn efter det gældende direktiv, og det vil vi selvfølgelig få nærmere klarlagt i forhandlingerne, og vi vil sikre, at definitionen af løn- og andre vilkår fortsat er et nationalt anliggende, og på det punkt er jeg helt enig med forslagsstillerne.
Det bringer mig over i det processuelle aspekt af beslutningsforslaget.
Regeringen har efter de sædvanlige procedurer, som er aftalt mellem regeringen og Folketingets Europaudvalg sendt et grund- og nærhedsnotat til udvalget.
Jeg vil, som det er sædvanlig praksis, orientere udvalget om arbejdet i forbindelse med fremlæggelse af rådsmødedagsordener og på et passende tidspunkt forelægge sagen til forhandlingsoplæg.
Med forslaget lægger forslagsstillerne op til en anden procedure for indhentelse af mandat end den, der er aftalt imellem regeringen og Folketinget.
Det er en uskik, og det kan jeg ikke anbefale.
Med disse ord skal jeg oplyse, at regeringen heller ikke kan støtte B 171.