Søren Pind (V), 2011-03-31:
Status, her små 10 år efter at regeringen overtog en enorm og uløst og efterladt integrationsopgave, er, at Danmark er blevet et mere åbent og et mere fælles samfund på en intelligent måde.
Regeringen har med en målrettet indsats i et godt samarbejde med sit parlamentariske grundlag vendt en meget negativ udvikling, hvor alt for mange nydanskere før stod uden for samfundet.
Vi skal følge op på den gode udvikling, vi skal tage fat i de udfordringer, som stadig melder sig.
Vi skal give de mennesker, der kan og vil, og som søger ind i det danske fællesskab, al tænkelig støtte.
Samtidig skal vi tage en debat og tale åbent om de kræfter, der modarbejder det danske fællesskab, og som ikke har et ønske om at være en del af det danske fællesskab, men blot har det ønske at være i Danmark.
Det er også vigtigt at huske, at vi står i en økonomisk situation, hvor det er fuldstændig afgørende, at vi formår at skabe vækst igennem intelligent håndtering af integration og mangfoldighed.
Skal Danmark og det danske samfunds konkurrenceevne fastholdes, kræver det både, at vi fremover kan tiltrække velkvalificeret arbejdskraft fra udlandet, og at alle herboende uden undtagelse giver deres bidrag – plads for dem alle, plads for alle, der vil, Danmark for folket.
For det tredje må og skal vi styrke den kulturelle integration, så vi får en ordentlig balance mellem frihed og fællesskab, mellem fasthed og tillid.
Jeg har hørt meget her i debatten i dag, meget, som i virkeligheden siger noget om de fundamentale forskelle, der er på regeringens og oppositionens opfattelse i denne sag.
Lad mig sige ligeud, hvad regeringens opfattelse er: I Danmark er ingen født som ofre.
Vi har hørt meget om, at det hele er samfundets og Danmarks og politikernes skyld, og derfor er det vigtigt for mig at slå fast, at i Danmark er ingen i udgangspunktet født som ofre.
Vi er født med de privilegier og de muligheder, det giver os at bo her.
Regeringens politik er baseret på, at vi tillader os at forvente det bedste af vore nye medborgere, at vi forventer, at folk, der kommer til Danmark for at blive i Danmark, også kommer det for at blive danske.
At have forventninger og at stille krav er nemlig også en anerkendelse af ressourcer og potentialer.
Men efterslæbet fra fortiden, arven – man skal jo vedkende sig arv og gæld – gør, at der stadig er en stor opgave foran os.
Vi skal derfor fremover sætte yderligere fokus på de svageste og mindst ressourcestærke, ingen skal parkeres på sociale ydelser, hvis der er mulighed for at bidrage til fællesskabet.
Først og fremmest gælder det de unge.
De nægter at være ofre for noget som helst.
De uddanner sig, og de kommer i beskæftigelse.
Det er en kolossal succes og en kolossal forandring fra før og efter regeringens tiltræden.
De unge kvinders integration er lykkedes i en sådan grad, at vi nu må bruge mange kræfter på og kan koncentreres os om at få unge mænd med på vognen.
Det er en bunden opgave, som skal lykkes.
Jeg tror grundlæggende på, at langt de fleste og i virkeligheden alle kan bidrage med noget, så længe de ikke pakkes ind i velfærdsdyner og offerliggørelse.
Det er ikke synd for nogen, at de bor i Danmark, tværtimod, men det er synd, at der f.eks. er unge drenge, der tror, at meningen med livet er en karriere som gangster i Tingbjerg, Vollsmose eller Gellerupparken.
Det er synd for dem, at dele af den politiske debat offerliggør dem.
Nøglen til at gøre en forskel har drengene nemlig selv.
Her er det vigtigt, at vi tør tro på og siger til dem, at det forholder sig sådan: at de nydanske drenge selv kan gøre en forskel.
Som nævnt i redegørelsen har regeringen iværksat en bred og helhedsorienteret indsats for at styrke børns og unges deltagelse i det danske fællesskab.
Herudover er det værd at nævne, at Integrationsministeriet samarbejder med flere projekter, der styrker de unges integration efter princippet hjælp til selvhjælp.
Lad mig nævne Team Succes fra Vejle, som vandt integrationsprisen i 2009.
Foreningen er blot ét eksempel blandt mange på, at det kan lade sig gøre.
Team Succes har gjort det til såkaldt cool at lære noget, cool at vide noget, cool at være noget.
Blandt Vejles nydanske unge er det ikke tjekket at være gangster.
Jeg tror, at Kirkegaard, der var et med sin tid, ville sige: Se, det er cool.
Ud over et klart fokus på de unge drenge er der også andre grupper, som skal med på vognen, ikke kun for deres egen skyld, men også for vores fællesskabs skyld, for at vi ikke bliver et os og dem, men bliver et os.
Her skal vi gøre op med kulturel berøringsangst.
Mangfoldighed er et ord, der er blevet brugt meget.
Mangfoldighed kan man ofte udlægge, som man vil, men mangfoldighed er for mig også et positivt ord.
Og der er ikke nogen tvivl om, at mangfoldighed i de kommende år vil have en selvstændig værdi, en selvstændig del af vores kultur, som vi kommer til at drøfte og bruge kræfter på.
Mangfoldighed uden en ramme giver ikke mening.
Det bliver en abstraktion.
Men mangfoldighed sat i de rette rammer kan skabe noget helt særligt, noget unikt, noget, som er brugbart, både for dem, der engagerer sig i det, og for det danske fællesskab.
Jeg deltog for nylig i en konference arrangeret af ISS.
Konferencen handlede om, hvordan vi kan sikre, at mangfoldighed præcis bliver til andet og mere end rørstrømsk snak.
For ISS havde det vist sig, at det sat ind i en erhvervskontekst med deres virksomhedskultur gav en ekstra værdi.
Det gav simpelt hen flere penge, når de sammensatte deres team i mangfoldighedens tegn.
Hvis vi kan forstå at udnytte mangfoldigheden, kan der også komme positive resultater ud af det.
Og jeg kan garantere, at regeringen også fremover vil arbejde stenhårdt for at sikre, at integrationen går fra at være en eklatant underskudsforretning præget af arv og gæld og et stort efterslæb fra den tidligere regerings initiativløshed til at være en proces, som forhåbentlig kan gøre Danmark rigere, både i form af menneskelige og i form af økonomiske ressourcer.
Debatten om den kulturelle integration er på linje med debatten om den økonomiske reformdagsorden fuldstændig afgørende for det Danmark, vi kender, det Danmarks fremtid.
Lad mig endnu en gang slå klart fast: Som liberal ønsker jeg på ingen måde, ja, jeg kunne ikke drømme om at begrænse religionsfriheden eller den kulturelle frihed for mennesker, der kommer til Danmark.
Jeg er ikke minister for tørklæder, klaphatte eller leverpostej i børnehaver.
Jeg kan sagtens føre en diskussion om det hensigtsmæssige i kulturel tilbagetrækning, men det er grundlæggende ikke et lovgivningsanliggende.
Til gengæld er det fuldstændig afgørende, at vi tør tage den danske kultur alvorligt i al dens mangfoldighed, i stedet for, som jeg oplevede for nylig, da jeg sagde, at det måtte være en naturlig forventning til folk, der kom til Danmark og ville blive i Danmark, at de selvfølgelig blev danske, at blive mødt med en mur af fordømmelser fra oppositionens side.
Det afslører, at man har berøringsangst for overhovedet at tale om, hvad dansk kultur er, at man overhovedet ikke vil berøre det, og hvis folk fastslår, at der er en dansk kultur og siger, at den bør mennesker, der kommer til Danmark vedblivende, måske tilegne sig, så fordømmer man det.
Jeg synes, det er sigende.
Det handler om den kultur, der så godt som fredeligt udviklede sig til det folkestyre, vi kender i dag, og som vi udviklede på blot 100 år.
Den kultur, der først legaliserede billeder af for nogle stødende karakter, den kultur, der anerkender, som jeg sagde før, at der skal være plads til dem alle, plads til alle, der vil, den kultur, hvori kvinder er de mest frigjorte i verden.
Den franske forfatter Antoine de Saint-Exupéry sagde, at hvis kulturen er tilstrækkelig rig, så overvælder den menneskene, selv om den ikke rører sig ud af flækken.
Hvis vi tør være stolte over den danske kultur, er her et kolossalt integrationspotentiale.
Det handler først og fremmest om at glemme det særlige danske selvhad og rette ryggen, så andre kan blive inspireret af det Danmark, vi har skabt, og af det, Danmark har opnået.
Regeringen har også taget en række markante initiativer for at sikre forståelsen for vores fælles dannelseshistorie og kulturelle grundlag, bl.a. i form af fremlæggelsen af en kulturkanon og en demokratikanon.
Uden oplysning, intet demokrati, uden fragt i fortiden, ingen vægt udi fremtiden
Det er noget, vi skal være stolte af, noget, vi skal stå ved og være kulturbærere af og give videre, også til nye borgere.
Dansk kultur binder os sammen som land, som folk, som mennesker.
Kultur er vaner, der giver retning i tilværelsen.
Dansk kultur er f.eks. det folkestyre, vi har kæmpet gennem adskillige generationer for at nå til.
Det er f.eks. det naturlige, at kvinder i Danmark råder over sig selv og deres frie vilje.
Det er f.eks., at børn i dag respekteres som subjekter og ikke som objekter – med andre ord som individer – det er ytringsfrihed, det er adskillelsen af det religiøse og det politiske, og det er også den kulturelle frihed.
Vi må aldrig blive et samfund, hvor vi ikke forstår hinanden og fællesskabets handlinger.
Har vi ikke noget fællesskab, har vi ikke noget Danmark, har vi ikke noget Danmark, har vi ikke noget os, så har vi kun et os og dem.
Regeringen har kort sagt bragt den sunde fornuft ind i udlændinge- og integrationspolitikken.
Danmark skal være åbent, men ikke naivt.
Den linje skal vi udbygge.
Det er vejen til varig velfærd og et samfund med frihed, fællesskab og personligt ansvar.