Rasmus Jarlov (KF), 2016-04-01:
Nej, det er jo regeringens beslutningsforslag, og vi har rigtigt nok været i dialog med regeringen og udtrykt vores støtte til beslutningen om at sende soldater af sted, men vi har ikke været involveret i den praktiske udformning af, præcis hvilke styrkebidrag der skulle sendes af sted.
For jeg har det sådan, at det må være regeringen, der i dialog med forsvaret er i stand til at fortælle os, hvad for en kapacitet vi har, og hvilke soldater vi kan sende af sted – samtidig med at det selvfølgelig skal passe ind i de behov, som koalitionen har.
Så den del har jeg ikke været ret meget inde over, men det er noget, jeg synes vi skal tale om.
Jeg vil bare være sikker på, at vi ikke presser forsvaret ud i en situation, som kommer til at minde om den, vi havde i efteråret, hvor vi kun sådan lige med nød og næppe kunne få det til at hænge sammen; der var mekanikere, der trådte frem og sagde, at de var nødt til at forlade forsvaret, fordi de ikke kunne holde ud at være der længere.
For så tror jeg, at vi på lang sigt gør mere skade på det danske forsvar, og så ender det med, at vi ikke har kapaciteter i fremtiden.
Personellet er voldsomt udfordret, og vi er meget optaget af, at vi sikrer, at der er ordentlige arbejdsvilkår.
Jeg tror, vi alle sammen er dødtrætte af krige i Mellemøsten, og jeg skal gerne selv indrømme, at jeg i betydelig grad har skiftet holdning til militære interventioner på grund af Irak- og Afghanistankrigene.
Det er to krige, der har gjort det krystalklart, hvor stor en beslutning det er at gå militært ind i et andet land, hvor vidtrækkende en beslutning det er, og hvor langvarige konsekvenser det kan have.
Jeg tror måske, at vi før Irakkrigen levede i en lidt naiv og idealistisk forestilling om, at militære indgreb var en nem måde at få et land til at ændre sig på i en bestemt retning.
Og det er der ikke ret mange af os der tror på længere.
Vi skal helst undgå krige, og vi skal helst undgå at igangsætte et regimeskifte.
Så når jeg i dag eksempelvis hører folk, der mener, at man aktivt skal modarbejde styret i Saudi-Arabien for at presse et regimeskifte igennem, tænker jeg, at de må være sindssyge.
Vi frygter konsekvenserne, ligesom alle andre gør.
Der er kæmpestore risici ved at handle militært.
Men i den her situation er der til gengæld vished om, at en forfærdelig situation vil fortsætte, hvis ikke vi handler.
Jeg synes derfor, det er for nemt at vælge den bekvemme udvej, som er ikke at handle, fordi man er bange for de risici, der måtte være ved en militær aktion.
Islamisk Stat begår folkemord.
Titusinder af mennesker er blevet myrdet med koldt blod.
Folk bliver bagbundet, stillet op på række og henrettet, enten med nakkeskud eller ved at få halsen skåret over med en sløv kniv, mens de blodberusede bødler med stor begejstring råber forskellige religiøse kampråb.
Kvinder bliver holdt som slaver, massevoldtaget.
Folkeslag bliver forsøgt udryddet alene på grund af deres etnicitet, eller fordi de følger en anden retning af islam end Islamisk Stat.
Homoseksuelle bliver smidt ud af høje bygninger på grund af deres seksualitet.
Der er verdenskulturarv, som ødelægges, fordi de her barbarer ønsker at udslette al anden kultur end deres egen dødskult.
IS sender folk til Europa for at slå europæiske civile ihjel i terrorangreb.
Vi kan ikke ignorere det.
Det er vores fjende; det er folk, der skal slås ned.
Det er forbrydere, det er mordere, det er voldtægtsmænd.
Bliver verden god, når vi har slået dem ned?
Det ved vi ikke noget om, men vi ved, at hvis ikke vi handler over for den her ondskab, svigter vi en masse mennesker, som lider under den.
Der er masser af eksempler på fejlslagne militære interventioner, men der er altså også masser af eksempler på, at passivitet har været skadeligt.
Og så skal man huske på, at vi allerede er i krig med IS.
Vi har danske soldater i Irak, som kæmper den her krig hver dag gennem vores træningsbidrag.
Og Irak kan ikke blive stabilt, hvis ikke vi får nedkæmpet IS.
Man kan ikke nøjes med at bekæmpe dem bare i Irak.
Hvis de kan trække sig tilbage over grænsen til Syrien, får vi aldrig fred i Irak.
Og vi skal se at få afsluttet den her konflikt.
Når man er i krig, gælder det om at få den afsluttet.
Så gælder det ikke om, at det skal trække ud i årtier.
Og måden at få det afsluttet på er altså ved at vinde og besejre fjenden, og det er det, vi forsøger at gøre her.
Det skal selvfølgelig ikke stå alene med en militærindsats.
Det er fuldstændig afgørende, at der også samtidig sker en klog diplomatisk indsats, for ellers har vi ikke en langvarig løsning.
Men det synes vi også at vi gør alt, hvad vi kan, for.
Og selvfølgelig skal der også samtidig være en humanitær indsats – det siger sig selv.
Og det synes vi også vi gør, hvad vi kan, for.
En ting, som jeg som konservativ har været særlig bekymret for og meget optaget af i den her situation, er de danske soldaters vilkår.
Det har vi ikke talt så meget om i debatten her i dag.
Men Konservative er meget optaget af, at vi ikke presser forsvaret længere ud, og at vi ikke presser soldater af sted, som vi ikke har.
Og jeg kan også i dag være bekymret, når jeg ser Centralforeningen for Stampersonel træde frem i avisen og gøre opmærksom på, at nu sender vi rigtig mange soldater af sted, i forhold til hvad vi har kapacitet til.
Og det er et punkt, som jeg gerne vil rejse over for forsvarsministeren, som jeg håber han er meget opmærksom på, og som jeg også synes vi skal have en drøftelse af, altså om vi kan leve op til de mål, om vi har kapaciteten til det.