Per Clausen (EL), 2010-05-19:
Nu er det der med at skifte parti jo blevet så moderne, og jeg havde ikke tænkt, at det skulle ske for mig, men jeg må sige, at på baggrund af det, som hr. Lars Christian Lilleholt og hr. Jakob Axel Nielsen har sagt i dag, ville jeg sådan set meget gerne overvære nogle gruppemøder hos Det Konservative Folkeparti eller hos Venstre.
F.eks. ville jeg gerne høre hr. Lars Christian Lilleholt spørge den tidligere statsminister – da han sagde, at Danmark skulle være uafhængig af fossile brændstoffer – om han vidste hvornår og hvordan, og hvad det ville koste, og sige, at hvis han ikke tog sig sammen og kom med klare svar på det, måtte han trække i land.
Men det må jo være foregået på et af Venstres gruppemøder, går jeg ud fra.
Hr. Jakob Axel Nielsen må naturligvis – dengang den konservative tidligere klimaminister arbejdede hårdt for at fastholde, at EU skulle reducere sit CO2-udslip med 30 pct. i 2020 – have stillet de samme inkvisitoriske spørgsmål: Hvad skal der til?
Hvad skal vi gøre i Danmark?
Hvilke redskaber skal vi bruge?
Og når jeg kan sige det nu, er det, fordi hr. Jakob Axel Nielsen jo i hvert fald ikke i dag ved, hvad man skal gøre for bare at nå 20 pct. i 2020.
Og tænk, så har man i blinde famlet rundt efter 30 pct. i 2020.
Jeg synes et eller andet sted, at der er nogle debatter hos Venstre og De Konservative, som det ville være fantastisk dejligt at have mulighed for at overvære.
Sjovt må det i hvert fald være.
Ellers kan man vel om regeringens holdning og om Venstres og De Konservatives holdning sige, at den jo udmærker sig ved, at man har stor respekt for eksperterne – så meget, at man i hvert fald altid venter på, at eksperterne har udtalt sig, inden man siger, at det nok går for hurtigt, at det er forhastet, at det ikke kan lade sig gøre.
Og det har jeg sådan set ganske meget sympati for.
Altså, når man har den her meget klare debat om, at vi nu vil have at vide, hvad det koster, hvor meget elforbrugerne skal betale, mindes jeg, at den nuværende finansminister for Venstre og sådan set også den tidligere finansminister for Venstre, tror jeg – jeg tror oven i købet også den nuværende statsminister for Venstre – ofte har forklaret fru Margrethe Vestager, at det der med økonomi altså er sådan noget, man kan tolke forskelligt, og at man kan nå frem til forskellige resultater, alt afhængigt af hvad man ønsker.
Når jeg husker det med særlig glæde, er det selvfølgelig, fordi det var et led i, at regeringen dengang mente, at man ikke behøvede at gå til angreb på efterlønnen, og det var dejligt, at man havde sådan nogle klare, præcise og også sådan lidt økonomagtige argumenter for det.
Det synes jeg var flot, men nu er vi altså kommet dertil, at det at fremlægge en vision om, at man skal gøre sig uafhængig af fossile brændstoffer inden 2050, kræver klare svar på, hvad det vil koste på varmeregningen i morgen.
Så vil jeg sige, at hele diskussionen om, hvad det koster, selvfølgelig er kompliceret, men hvad er alternativet?
Det er jo ikke bare den engelske økonom Stern, som har sagt, at det er meget dyrere at lade være, end det er at gøre noget; det sagde den tidligere klimaminister jo ofte.
Jeg har tit hørt hende sige, at der jo ikke var nogen grund, at man ikke i EU skulle satse på en 30 pct.s reduktion i 2020, fordi det ville være dyrere ikke at gøre noget.
Så må man stille sig selv det spørgsmål: Hvornår forsvandt det synspunkt ud af regeringens politik, at det ville være dyrere ikke at gøre noget?
Ja, det ville ikke alene være dyrere ikke at gøre noget; det ville være dyrere ikke at gøre noget, som mange i EU syntes var meget, meget farligt.
Jeg medgiver, at Venstre benyttede den første og den bedste lejlighed til at løbe fra standpunktet om de 30 pct. i 2020, men grundholdningen var da i hvert fald indtil da, at det ville være dyrt ikke at gøre noget.
Og før hr. Per Dalgaard blev ordfører for Dansk Folkeparti på energiområdet, altså dengang det var hr. Morten Messerschmidt, var der jo tit debatter mellem den daværende klimaminister og hr. Morten Messerschmidt, som anfægtede det synspunkt, som Venstre nu har, nemlig at man måtte være sikker på, hvad det kostede, men hvor vi hele tiden fik at vide, at det ville være virkelig dumt at vente.
Så kan man sige, at man jo heller ikke kan vide noget om, hvad der vil ske, hvis man ikke går efter at gøre sig uafhængig af fossile brændstoffer i 2050.
For hvad betyder det?
Hvilken økonomisk pris kommer vi til at betale ved fortsat at være afhængige af fossile brændstoffer?
Hvor meget pengeafpresning bliver vi udsat for?
Der er i de redegørelser, der er kommet, nogle illustrationer af, at vi i hvert fald kan blive ganske meget afhængige af nogle ganske få lande, som er karakteriseret ved to ting: at de ingen respekt har for demokrati, og at de meget gerne vil tjene rigtig mange penge.
Så det er både økonomisk og politisk uhyre sandsynligt, at vi vil blive udsat for pression.
Hvad vil det koste?
Altså, hvad er buddet?
Hvad er det præcise bud?
Hvis man læser redegørelserne – både den klimapolitiske og den energipolitiske – fremgår det, at man tror, at det vil blive dyrt.
Man ved ikke hvor dyrt, og det er jeg sådan set meget enig i kan være svært at forestille sig.
Og hvad vil der ske med beskæftigelsen i et land, hvor man vælger at være blandt de sidste, der omstiller til vedvarende energi, og hvor man lader Kina løbe med hele markedet for udviklingen af vedvarende energi?
Hvad vil der ske med beskæftigelsen i sådan et land – et land, hvor man hævder, at man skal leve af at være klog?
Hvad vil der ske i sådan et land, hvis man vælger ikke at handle klogt, ikke at handle på en måde, som hele jordkloden faktisk er nødt til at indstille sig på i fremtiden, nemlig at man skal være uafhængig af fossile brændstoffer?
Jo, det bliver rigtig, rigtig dyrt for beskæftigelsen.
Så pointen her er, at vi såmænd ikke engang behøver at nærme os klimadebatten og CO2-udslips-debatten for at nå frem til, at det vil være rigtig, rigtig fornuftigt at få gang i omstillingen og at få gang i omstillingen hurtigt.
Men fordi vi vil være sikre på, at vi ikke lover mere, end vi kan holde, fordi vi vil være sikre på, at der kan laves både tekniske og økonomiske planer, der holder vand, så vælger vi altså at indtage den holdning, at det i hvert fald skal være sket inden 2050.
Så siger man – og det er jo også en kritik, man godt kan fremføre – at vi også skal vide, hvad vi skal gøre konkret her og nu.
Ja, det er ikke så mange dage siden, at vi her i Folketinget behandlede et beslutningsforslag fra Enhedslisten, der ville forpligte Folketinget, forpligte regeringen til at fremlægge konkrete planer for, hvad man skulle gøre, hvornår man skulle gøre det, og hvordan man skulle beregne det, og som også holdt fast i det synspunkt, at målsætningen ikke er til debat, men at det er redskaberne, metoderne, virkemidlerne altid.
Men hvad var holdningen?
Holdningen fra VKO var, at man ikke ville bindes, for når det kommer til stykket, mener man godt, at man kan slippe godt fra i EU at sige, at vi reducerer CO2-udslippet med 20 pct. og, hvis vi kunne få vores vilje, med 30 pct. uden at have en plan for det.
Man mener også godt, at man internationalt kan tilslutte sig 2-graders-målsætningen, at man kan tilslutte sig, at vi i den rige del af verden skal reducere CO2-udslippet med 80-95 pct. i 2050 uden at have nogen plan for det.
For skulle det nu vise sig, at det ikke rigtig kan lade sig gøre, at man ikke synes, at man har råd, så lader man bare være.
For pointen er jo, hvis Venstre og De Konservative mener, at man vil reducere CO2-udslippet i den rige del af verden med de her 80-95 pct. i 2050, at der jo ikke er nogen vej udenom for Danmark i forhold til at blive uafhængig af fossile brændstoffer, medmindre det indgår i Venstres og De Konservatives planer, at de fuldstændig vil afskaffe svineproduktionen i det her land, at man ikke vil have nogen husdyrproduktion.
Den målsætning har man vel i grunden næppe, og det ville også være en forkert og dum målsætning at have.
Og hvis Dansk Folkeparti har den opfattelse, at man vil gøre sig uafhængig af fossile brændstoffer, fordi man ikke ønsker at være i lommen på mennesker med tvivlsomme politiske og økonomiske motiver, selv om de økonomiske motiver vel er sådan alment kendte, nemlig at det handler om at tjene så mange penge som muligt, er der jo heller ingen vej udenom.
Så derfor er det, som vi i grunden savner nu, at man tager fat på de konkrete forslag til, hvordan vi gennemfører energibesparelser og omlægning til vedvarende energi, som eksperter har arbejdet med i årevis og fremlagt en lang, lang række rapporter om og sagt kan lade sig gøre.
Men jeg er enig i, at der er nogle ting, hvor anvendelsen af redskaber selvfølgelig stadig væk står til diskussion, fordi vi jo ikke skal erstatte det ene produkt, som er en mangelvare, med et andet produkt, der risikerer også at blive en mangelvare – meget apropos diskussionen om biomasse.