Özlem Sara Cekic (SF), 2015-02-26:
Jeg vil gerne holde min tale.
I dag skal vi behandle det her lovforslag om tvang, hvis formål er, at man skal halvere antallet af bæltefikseringer.
Det er faktisk en ret stor dag, for det er en erkendelse af, at Folketingets partier mener, at det ikke er godt med bæltefikseringer i den størrelsesorden, som vi har set.
Der er helt klart mennesker, som har brug for, at vi passer på dem, men det, man har set hidtil, har været enormt bekymrende, i forhold til at vi år efter år er blevet kritiseret for vores brug af tvang, som desværre også er stigende.
Så det er rigtig, rigtig positivt, at der nu lægges op til en anden kultur.
Der er nogle ting i det her lovforslag, som jeg rigtig gerne vil fremhæve som ekstremt positive.
I dag er der over en million danskere, der er pårørende til sindslidende.
Det er en kæmpe ressource, det er en kæmpe styrke for de sindslidende.
Desværre bruger vi slet ikke de pårørende som en kæmpe ressource i psykiatrien.
Det vil sige, at man skal spørge den sindslidende, hvorvidt vedkommende gerne vil have sine pårørende inddraget, sådan at vi husker at spørge hver eneste gang.
Det andet, som jeg gerne vil fremhæve, er forhåndstilkendegivelser.
Man spørger den sindslidende selv: Hvad skal vi gøre i en situation, hvor du faktisk bliver utryg og får det dårligt?
Det bliver også obligatorisk nu.
For vi ved, at de steder, hvor man har gjort det, har det en effekt i forhold til at forebygge tvang.
Noget af det allervigtigste, er, at nu kommer psykiatriloven til at indeholde en formålsparagraf.
Hidtil har det været sådan, at psykiatriloven har beskrevet, hvordan man kan tvangsindlægge, tvangstilbageholde og tvangsmedicinere, men formålet med den psykiatriske behandling er vel ikke tvang?
Formålet med den psykiatriske behandling er, at folk kan komme sig, at de kan blive raske, eller at de kan lære at leve med deres sygdom.
Derfor synes jeg, det er ekstremt positivt, at vi har fået en formålsparagraf ind.
Så synes jeg også, det er rigtig godt, at der nu kommer et bedre tilsyn med bæltefikseringerne, især langtidsbæltefikseringerne.
Så vil jeg gerne kvittere for, at ministeriet og ministeren har lyttet til, at alternativet til bæltefikseringer ikke er medicin.
Det er ikke mere medicin.
Det var faktisk det oprindelige udspil.
Jeg er utrolig glad for, at det bl.a. er lykkedes mig at få det ud, at vi ikke nu åbner en ladeport, så man kan give folk så meget medicin, at de faktisk ender med at dø af det.
Så er der nogle ting, som jeg ikke er så vild med, og som jeg mener ministeren skal lytte til.
Jeg håber, at ministeren deler lovforslaget op.
Der er en del af forslaget, der siger, at nu skal det på Sikringen være muligt at have oppegående fiksering af mennesker.
Det har vi været imod i sin tid, og derfor håber jeg også, at ministeren deler forslaget op.
Det må vi diskutere videre.
Så er der hele børnedelen om børns rettigheder.
Det gode ved selve lovforslaget, er, at vi nu kommer til at registrere alt, både via psykiatriloven, og når forældrene har givet lov.
Alt det, børnene bliver udsat for i form af magtanvendelse og tvang, kommer til at blive registreret, så vi får et overblik over det.
Det andet gode er, at alle børn og forældre får ret til en eftersamtale, når de har været udsat for tvang.
Det mindre gode er, at børn jo ikke kan klage, hvis de er under 15 år og forældrene faktisk har givet lov til en eller anden form for tvangsbehandling, f.eks. bæltefiksering.
Jeg mener grundlæggende, at det ikke er forældrenes ansvar at tage stilling til, hvorvidt et barn skal ligge i bælte, hvorvidt et barn skal sondemades, hvorvidt et barn skal have en pille.
Det er en lægefaglig vurdering – et ansvar, som man på børne- og ungdomspsykiatrisk afdeling i Kolding faktisk har taget på sine skuldre.
Jeg mener virkelig, vi skal passe på, at vi ikke sætter forældrene i en utrolig svær situation, for de er i forvejen enormt sårbare; at vi ikke ødelægger relationen mellem børn og forældre; at den vrede, de her børn nogle gange har, ikke bliver rettet mod den her mor eller far, der har givet lov til, at barnet skal være fikseret i en seng, at barnet skal sondemades, altså at barnet skal udsættes for en eller anden form for tvang.
Derfor håber jeg, at vi på en eller anden måde videre i udvalgsarbejdet kan kigge på, hvordan vi kan sikre børns rettigheder.