Anne Baastrup (SF), 2009-02-05:
For et par år siden hørte jeg en historie om et barn, som 2 år gammel fik en hjerneskade.
Det var meget, meget dramatisk, men det pågældende amt havde jo sin specialafdeling, når det drejede sig om børn, der fik et handicap.
Straks på dag et, da de fik beskeden, mens barnet stadig væk var på hospitalet, kom der en rådgiver ud til familien.
Det var en specialist, som kendte til alt om, hvordan man skulle sikre, at børn med erhvervet hjerneskade kunne få tilbud, og hvordan forældrene kunne komme ind i den der nye situation i deres familieliv osv.
Det, der jo er sket med den her kommunalreform - og det skal vi jo huske - er, at den viden er væk.
Den viden har vi ikke længere i amterne, og vi ved, at de her mennesker, der tidligere sad i amterne, er kommet ud i kommunerne og har fået en lang række andre og arbejdsopgaver, så den specielle viden er væk eller vil være forsvundet i løbet af relativt få år.
Derfor skal vi ved udviklingen af den her nye bestemmelse huske på, at der skal være en reel specialviden hos den rådgiver, som kommer ud til familien.
Jeg indledte med at sige, at SF naturligvis synes, at det er et godt forslag - ingen tvivl om det.
Vi går jo fra ingen rådgivning at få til i hvert fald at få noget.
Så er det, at flere af høringssvarene jo har været inde på, om det er tids nok at komme inden for de første 3 måneder; det er jo den der akutte situation, hvor man får et barn med en funktionsnedsættelse, og hvor forældrene er i panik.
Så er der også den anden problemstilling: Man registrerer først efter et stykke tid i kommunen, at barnet rent faktisk har en funktionsnedsættelse efter 3 måneder, og så går man ud fra, at den almindelige forvaltning ordner det.
Så der er nogle temaer i hele den her lovgivningsproces, som vi bliver nødt til at forholde os til.
Det er uhyre centralt, at disse mennesker får en hurtig og effektiv bistand og rådgivning, men vi skal også huske på, at den rådgivning ikke kan stå alene som enkeltrådgivning; det skal være et vedvarende forløb.
Så vil jeg vende tilbage til den historie, jeg startede med, nemlig om det senhjerneskadede barn på 2-3 år.
Der var rådgiveren der konstant.
Hun havde fortalt familien, hvad det var, det handlede om, hvad det var for nogle ting, de kunne blive udsat for undervejs - og familien hørte det selvfølgelig fysisk, men kunne ikke huske det.
Det, familien kunne huske, var, at de havde fået et telefonnummer.
Derfor tror jeg, det er meget vigtigt, at vi dels konkretiserer, at den her rådgivningsforpligtelse, som kommunerne får, ikke bare består af en enkelt eller få samtaler, men er en reel fortløbende rådgivningsmulighed, som man kan få telefonisk eller på anden vis i en periode, dels at vi samtidig gør op med det forhold, at der er den her grænse på 3 måneder, og at man så i øvrigt i et effektivt samarbejde med VISO sikrer, at de mennesker, der konkret får den her rådgivning, ikke nødvendigvis behøver at være afhængige af, at de bor i en kommune, der ved noget om det her område, men at de via VISO kan få den specialrådgivning, som er helt afgørende vigtig for, at forældrene oplever, at de kan være trygge.
Men når alle disse ord er sagt, vil jeg sige: Vi støtter lovforslaget, og vi går aktivt ind i udviklingen af, at lovforslaget bliver bedre.