Ellen Trane Nørby (V), 2013-05-29:
Socialdemokraternes og SF's topfolk siger, at de fører nødvendighedens politik.
Nej, det er amoralens politik.
De lovede ét før valget og forsøger nu at dække sig ind under, at det desværre ikke kunne blive til noget, for nødvendighedens politik står i vejen.
Men nødvendigheden og Danmarks økonomiske udfordringer stod jo også lysende klart inden valget i 2011, men der valgte S og SF ikke det nødvendige – der valgte de det populære og det, som umiddelbart kunne skaffe stemmer.
Jeg tror ikke, jeg behøver nævne reformerne, der skulle rulles tilbage, de 40 pct. billigere busbilletter, de to lærere i klasserne, millionærskatten, flere penge til pensionisterne, SU'en, der ikke måtte beskæres, og alle de mange andre løfter.
Når S og SF reducerer politik til, at man putter et tal ind i en lommeregner, og så kommer der en sandhed ud, så mister politik sin værdi.
Hvis man ikke kan stole på, at de holdninger og værdier, et parti kæmper for før et valg, også er det, de vil stå på mål for efter et valg, så er der jo ingen grund til, at danskerne vælger 179 folketingsmedlemmer.
Politik handler om valg.
Det handler om, hvordan vi ønsker, at vores fælles samfund skal se ud.
Når Danmark vågner, er det mindre end halvdelen af befolkningen, der stempler ind på fabrikken, tænder computeren på kontoret eller passer dyrene i landbruget.
Heri ligger Danmarks udfordring.
For hvis vi ikke får skabt vækst og flere arbejdspladser, kan vi ikke skabe den velstand, der skal betale for fremtidens velfærd.
I Venstre vil vi hellere beholde danske arbejdspladser, end vi vil lade en af verdens største offentlige sektorer vokse sig endnu større.
Det har vi valgt, og det kæmper vi for, fordi vi mener, at det er den rigtige vej for Danmark.
For Danmark er under forandring.
Finanskrisen har skabt nye økonomiske realiteter.
Det udfordrer velfærdssamfundet, som vi kender det og holder af det.
Det skaber bekymring for fremtiden og får os til at stille spørgsmålet: Bliver vi den første generation, der efterlader et lavere velstandsniveau til vores børn end det, vi selv arvede?
Regeringens slingrekurs har trukket et spor af lukkede arbejdspladser efter sig.
Sidste år gik dansk økonomi i minus, forbrugertilliden er i minus, og regeringens massive løftebrud har skabt en grundlæggende mistillid.
Fremtiden føles bekymrende, når arbejdspladser forsvinder ud af landet, når naboen bliver ledig og vi hører de asiatiske tigerøkonomier brøle sultent i det fjerne.
Fremtiden bliver ikke mindre utryg, når den regering, der står i spidsen for samfundet, taler om gode løsninger i morgen, men alligevel gør det forkerte i dag, så væksttallene gang på gang må nedjusteres.
Det danske samfund er ikke perfekt, men vi har et stærkt samfund, et samfund præget af en høj grad af tillid og fællesskab.
Sætter man sin barnevogn uden for restauranten i USA, bliver man arresteret; gør man det i Danmark, smiler folk gennem ruden og gør fagter, når purken er vågnet.
Desto mere lægger vi også mærke til det, når nogen åbenlyst ikke vil vores fællesskab, ikke vil bidrage og gøre en indsats, men i stedet laver ballade, skaber utryghed og spilder egne og samfundets ressourcer.
Vi har simpelthen ikke råd til, at de, som egentligt godt kan, men ikke vil, lader andre om at betale regningerne.
Vi skal stille krav til os selv og til hinanden, for ellers forsvinder fællesskabets styrke i ligegyldighed og selvoptagethed.
Når en ekstra indsats ikke længere belønnes og den røde regering har gjort det mindre attraktivt at tage et arbejde, handler det jo ikke kun om forkerte beslutninger her og nu.
Nej, så handler det om forudsætningen for, at vores velfærdssamfund hænger sammen.
Med afskaffelsen af starthjælpen, kontanthjælpsloftet og 225-timersreglen, hævelsen af skatter og afgifter og en række af regeringens andre beslutninger er der for en stor gruppe både på og uden for arbejdsmarkedet ikke længere noget økonomisk incitament til at tage et arbejde.
Det seneste år er mængden af udenlandsk arbejdskraft i Danmark vokset med 4.000 personer.
Vi bruger hvert år 16 mia. kr. på vores beskæftigelsesindsats.
Dem skal vi bruge bedre.
Derfor ønsker Venstre en reform af beskæftigelsessystemet, og jeg har læst i avisen, at økonomiministeren er enig.
Det glæder mig, og jeg håber så, at vi i dag kan få svar fra resten af regeringen.
Genopretningspakken, efterlønsreformen, dagpengereformen, tilbagetrækningsreformen og beslutningerne om et mindre offentligt forbrug stod ikke nødvendigvis øverst på danskernes ønskeliste.
Men reformerne fik opbakning, og vi behøver blot se mod Sydeuropa, hvis vi ønsker syn for sagen for, hvor galt det går, hvis politikerne ikke tør eller har viljen til at handle i tide.
For Venstre handler forbedret konkurrenceevne og reformer ikke kun om virksomheder som Aalborg Portland, gartneriet på Fyn, tømrervirksomheden i tredje generation eller slagteriets skatte- og rammevilkår.
Det handler derimod om betonarbejderens job, om gartnerimedarbejderens tryghed, tømrerlærlingens mulighed for at skabe at godt fundament for sin nyfødte datter og om NNF-tillidsmanden på slagteriet, der mister sit arbejde, sin forsørgelse og sine kollegaer, når Danish Crown flytter fra Hjørring i Nordjylland til Husum i Nordtyskland.
Reformkonkurrencen mellem VK-regeringen og den røde regering handler ikke om tal.
Det handler om arbejdspladser og mennesker.
Når blå reformer sikrer et ekstra arbejdsudbud på 95.600 mod kun 23.000 med røde reformer, er det en kamp for fire gange så mange arbejdspladser.
Så er det en kamp for at fremtidssikre vores velfærdssamfund.
Gennemfører vi ikke reformer, forpasser vi muligheden for at sikre den velstand, der skal betale for vores daginstitutioner, gratis uddannelse, den fri og lige adgang til sundhedsvæsenet og det sociale sikkerhedsnet.
Vækstpakken var en fin lille pakke, men den er stadig kun et lille skridt på en lang vej.
Desværre har regeringen flyttet foden fra speederen til bremsen, tempoet er sat ned, det samme er ambitionerne, og kursen er præget af slinger og usikkerhed.
Statsministeren kan på nok så mange topmøder i udlandet påstå, at Danmark er gået reformamok på hendes vagt.
Det gør bare ikke postulatet korrekt.
Også kravene til vores børn og unge er forandret.
Danmark er ikke længere selvskrevet i toppen af vidensuperligaen.
Tv-programmet, hvor 9. z tabte til Kina, viste, hvordan danske elever mødte for sent, trætte og uoplagte, mens de kinesiske elever startede dagen tidligt med selvstændig lektielæsning.
Nok var der scener, som var karikerede, men vi bør tage udfordringen alvorligt.
For skal vores børn og unge rustes til fremtiden, skal den danske folkeskole styrkes som lærested frem for værested.
Vi skal ikke have en kinesisk skole, men vi skal heller ikke have en rigid heldagsskole med hulahop.
Venstre ønsker en skole, hvor fagligheden er i højsædet, og hvor moderne læringsformer sikrer, at alle børn lærer mere, både dem, der har brug for flere udfordringer, og dem, der har behov for mere hjælp.
Kampen om arbejdspladser er global.
Derfor er etableringen af en fælles EU-patentdomstol et godt eksempel på, hvordan vi sammen bliver stærkere.
Venstre bakker op om patentdomstolen fordi den fjerner bøvl og høje omkostninger, så der kan skabes job i Europa.
Men en åben verden betyder også, at vi ikke som regeringen naivt kan eller skal byde velkommen til alle uden samtidig at stille krav.
Når regeringen slækker på danskkravene til permanent opholdstilladelse og statsborgerskab, lemper reglerne for udvisning af kriminelle, tildeler flygtninge en børnecheck fra dag et og slækker kravene til selvforsørgelse, så er resultatet, at antallet af asylansøgere er vokset til det højeste niveau i 10 år.
Det er et valg, vi er uenige i.
Over 1 mia. kr. af den ulandsbistand, der skulle hjælpe fattige i ulandene, bruges nu på det danske asylsystem.
Det er et valg, regeringen har truffet, selvom den ville lave det om inden valget.
Det understreger i høj grad, at politik handler om at prioritere, og at regeringen ikke kan dække sig ind under nødvendigheden.
Hvis vi skal overlevere det danske samfund til vores børn i en bedre stand, end vi modtog det, så skal vi prioritere, og vi skal vælge, om vi vil reformer eller ej.
Vi kan ikke vente på, at regeringen finder en god løsning i morgen, i overmorgen eller næste år.
Der skal handles nu.
Venstre er klar.