Karsten Hønge (SF), 2016-04-26:
Der er da heldigvis et enkelt parti, der er mindre end SF i Folketinget.
Dommene ved EU-Domstolen har sat vores arbejdsmarked under pres, og i SF er vi helt enige i, at både arbejdsmarkedets parter og Folketinget kan gøre mere for at sikre konfliktretten.
Vi tror ikke, at vi her i Folketinget kan sikre hele konfliktretten, så længe EU-Domstolen kan tolke de nuværende EU-traktater og det gældende udstationeringsdirektiv, som den har gjort i forbindelse med Lavaldommen, Viking Line-dommen og Rüffertdommen.
Der er brug for, at vi får præciseret tolkningen af selve EU-traktaterne med en ny social protokol, som bl.a. ESF, det europæiske LO, har foreslået.
Samtidig er det nødvendigt, at vi får forbedret udstationeringsdirektivet på nogle afgørende punkter.
Begge dele både kan og skal den danske regering arbejde for i EU.
Men selv om der ikke lige nu er udsigt til hverken en ny social protokol eller et forbedret udstationeringsdirektiv – sådan lige i morgen – kan Folketinget faktisk gøre meget for at sikre konfliktretten og dermed sikre, at udenlandske arbejdere på danske arbejdspladser får bedre lønog arbejdsforhold, og sikre danske arbejdspladser mod social dumping fra udenlandske virksomheder.
Siden udvidelsen af EU med de østeuropæiske lande har fagforeningerne i Danmark haft fast arbejde.
Udvidelsen af EU er jeg i øvrigt sikker på sådan på lidt længere sigt vil blive en gevinst for os alle sammen, både i demokratisk og økonomisk forstand, men her og nu må vi sige, at det også giver os en række udfordringer – især når pengemænd fra Østeuropa og kyniske danske mellemhandlere ser en mulighed for en hurtig profit ved at underbetale de ansatte.
Udenlandske firmaer og lønarbejdere er altså velkomne i Danmark, men de har ikke noget at gøre her, medmindre de respekterer danske fagforeninger, danske overenskomster og vores arbejdsmiljølovgivning – og så i øvrigt også betaler skat og moms.
Konkurrencen om jobs skal ske på fair og lige vilkår og ikke ved at se på, hvem der hurtigst kan spænde livremmen ind.
Og er vi ikke vågne nu, kan man med rette senere bebrejde os at have sovet i timen, mens det danske arbejdsmarked i øvrigt blev sat til udsalg.
Får vi ikke styr på det her område, vil konsekvenserne for hele samfundet på bare lidt længere sigt blive fuldstændig uoverskuelige.
Erfaringerne fra Tyskland og England viser risikoen ved ikke at tage fat på udfordringerne i tide, for i de lande er lønningerne under pres og fagforeningerne på hælene.
Der findes selvfølgelig nogle mennesker, der synes, at det er rigtig dejligt med sådan en røverkapitalisme.
Men indsatsen i det her pokerspil er altså selve den danske måde at indrette arbejdsmarkedet på.
Derfor er det altså ikke bare en fagforeningssag, men simpelt hen en folkesag, der handler om at forsvare vores velfærdssamfund og den danske måde at indrette arbejdsmarkedet på.
Fagbevægelsen udfører her for egne midler en kæmpestor opgave til glæde for hele samfundet, og det er jo strengt taget ikke holdbart sådan i længden.
Hvorfor skal fagforeningsmedlemmerne sådan alene ved deres kontingent finansiere den indsats?
For at klare den opgave bliver det nødvendigt, at vi endnu mere, end vi gør i dag, får både fagbevægelsen, politiet, Arbejdstilsynet og SKAT givet mulighed for at bruge de værktøjer, de har brug for.
Og det er nødvendigt, at vi hele tiden tilpasser værktøjer og indsatser i forhold til opgaven.
Situationen er jo, at arbejdsmarkedet er rystet efter de her tre domme ved EU-Domstolen: både Lavaldommen, Viking Line-dommen og Rüffertdommen.
Og for SF har det hele tiden været vigtigt at følge to spor i det her arbejde – dels et nationalt spor, hvor vi retter lovgivningen til, så vi her og nu og så vidt muligt friholder det danske arbejdsmarked fra konsekvenserne af EU-Domstolens urimelige afgørelser, og dels et EU-spor, hvor vi får nogle ordninger, der på sigt kan sikre, at det europæiske arbejdsmarked indrettes i respekt for nationale ordninger og traditioner.
Det er helt afgørende for SF, at vi får en aftale på EU-plan, som ikke bagefter kan ændres af EU-Domstolen.
Hvis ikke vi får sådan en garanti, risikerer vi simpelt hen, at tæppet senere hen vil blive trukket væk under fagforeningernes ret til at konflikte for en overenskomst, og at tæppet dermed bliver trukket væk under arbejdsmarkedet, som vi kender det.
Der er risiko for, at vi åbner en ladeport for social dumping, hvor danskere konkurreres ud af deres egne job af ansatte fra lavtlønslande.
Sådan en trojansk hest skal ikke lukkes indenfor.
For der er jo allerede i de overenskomster, vi har i dag, en meget lav mindstebetaling.
Det er der jo forskellige historiske årsager til, men sagen er bare den, at selv med den mindstebetaling, vi har i overenskomsterne, kan vi konstatere, at de ofte ligger både 30, 40 og 50 pct. under, hvad danske lønarbejdere faktisk får i løn.
Overenskomstsystemets brug af mindstesatser er ikke indrettet til den situation, vi har fået efter udvidelsen af EU.
Det kan vi så håbe på at fagbevægelsen får styrke til at overbevise arbejdsgiverne om.
Det, jeg prøver at sige, er bare, at en overenskomst altså ikke løser alle problemer.
Den gør det bare mere håndterligt, da den jo trods alt er koblet til et fagretligt system.
Men konklusionen er, at de ting ikke kan stå alene, og at der er brug for et nyt, moderne udstationeringsdirektiv og en social protokol, der forsvarer lønarbejdernes ret til at slås for overenskomster.
Konklusionen er, at det er en god debat, Enhedslisten har rejst.
Og vi synes, at de forslag, der ligger, fortjener støtte.