Trine Torp (SF), 2016-04-29:
Tak for det.
Tak til Enhedslisten for især at rejse en debat om socialrådgivernes arbejdsbetingelser, som jo er af helt afgørende betydning.
Der er mange familieafdelinger, hvor man er ved at drukne i sager.
I SF er vi enige i, at det er vigtigt, at sagsbehandlerne har tid til sagerne.
Men vi er uenige i den her måde at detailregulere kommunerne ved lov på, for virkeligheden er, at det er mere nuanceret og komplekst end et spørgsmål om antal sager for den enkelte sagsbehandler.
Kommunerne organiserer deres arbejde forskelligt.
Nogle sagsbehandlere i den samme kommune kan have meget forskelligt antal sager, alt efter hvilken type opgaver og sager de sidder med.
Det giver f.eks. ikke mening at arbejde med et tal, netop fordi kommunerne har så forskellige systemer; herunder arbejder nogle inden for det koncept, som Herning Kommune har skabt, nemlig Sverigesmodellen, som også er blevet nævnt flere gange i dag, eller noget tilsvarende, hvor sagsbehandlerne er meget mere ude i familien og med samarbejdspartnerne for at arbejde handlings- og løsningsorienteret.
Der skal sagsantallet være noget mindre end 25 sager, ellers hænger det ikke sammen.
Men arbejder man mere traditionelt, eller hvad man nu kan sige, anbefaler Socialrådgiverforeningen 25-35 sager på børnefamilieområdet og 35-45 sager på børnehandicapområdet.
Jeg synes faktisk, det er væsentligt at dvæle lidt ved, hvorfor Socialrådgiverforeningen anbefaler det på den måde, de gør.
Det gør de bl.a., fordi der er forskel på, om man er nyansat, nyuddannet, om man er deltidsansat, om man er i gang med en efteruddannelse, om man er tillidsvalgt, om man har specifikke arbejdsopgaver, som ikke kan opgøres i sagstal.
Det kan f.eks. være udviklingsopgaver, konsulentfunktioner, administrative opgaver, tværfagligt samarbejde osv.
Så derfor er det mere komplekst end som så.
Bl.a. skriver de, at det anbefalede, vejledende antal sager er ca. 25-35 pr. socialrådgiver ved børn med sociale problemer.
Men hvis en socialrådgiver primært sidder med visitation, underretning osv., skal det være 30-35 sager.
Hvis de sidder med undersøgelsessager, skal det være 15-20 sager.
Hvis de sidder med foranstaltningssager, skal det være 30-35 sager osv. osv.
Egentlig er de meget opmærksomme på, at det faktisk er meget komplekst.
Der må kunne foreslås nogle andre og bedre løsninger på problemstillingen med sagspres, som jeg anerkender findes.
Dengang jeg selv var kommunalpolitiker, gjorde man i stedet for det, at man satte en økonomisk ramme, som gav det gennemsnitlige antal sager pr. socialrådgiver, som Socialrådgiverforeningen anbefaler, men med respekt for, at det kunne fordele sig forskelligt imellem de enkelte sagsbehandlere alt efter sagernes tyngde, hvor mange børn der var i den konkrete familie, den enkelte medarbejders kompetencer, hvor akutte sagerne var osv.
Det er den enkelte leder i samarbejde med medarbejderne, der er bedst til at vurdere det.
Herudover ville det også give mere tid til undersøgelsesarbejdet og samtalerne med børnene og familierne, hvis man kiggede på den administrative byrde, som sagsbehandlerne har: et it-system, DUBU, som mange medarbejdere klager over, fordi det skaber mere kaos end effektivitet, en lang række indberetnings- og registreringskrav, som ikke altid er relevante, som opleves som meningsløse, og hvis betydning ikke står mål med den tid, der bruges på det.
Lovkrav har det med at sætte laveste fællesnævner, og regler risikerer at blive til falsk tryghed.
Efter SF's mening er der i stedet for brug for et paradigmeskifte fra den her adfærdskontrol og procesregulering til at sætte barnet, den unge, familien i centrum og vurdere indsatsen efter, om den rent faktisk gør en forskel.
Så i stedet for at have et specifikt sagsantal skal vi uddelegere ansvaret for at sørge for ordentlig faglighed og kvalitet i sagsbehandlingen til kommunerne og give mere plads til fagligheden.
Vi skal altså også lade være med at presse dem så meget økonomisk via f.eks. omprioriteringsbidraget, at de er nødt til at spare på administrativt personale, som sagsbehandlerne jo er.
Så SF kan ikke støtte forslaget, men vi vil rigtig gerne fortsætte med at sætte fokus på det her område, for det er helt afgørende, at de ressourcer, der er på området, også har noget med kvaliteten af arbejdet at gøre.