Mogens Lykketoft (S), 2010-05-25:
Tak til udenrigsministeren for besvarelsen af forespørgslen og til hr. Holger K. Nielsen for at have trukket de hovedsynspunkter, som vi som en del af forespørgerne har på sagen, så klart op.
Jeg er meget, meget enig i understregningen af, at NPT ikke bare handler om, at vi ikke vil have flere atommagter.
Det handler også om, at de eksisterende atommagter aktivt deltager i neddroslingen af både afhængigheden af og omfanget af arsenalerne af atomvåben.
Og derfor er det selvfølgelig signalmæssigt et uhyre gennembrud med præsident Obamas tale i Prag og hans klare bekendelse til, at verden skal bevæge sig i retning af at blive fri for a-våben.
START-aftalen er et godt skridt.
Dens praktiske betydning skal måske ikke overvurderes, men symbolsk er det et vigtigt første skridt.
Det, det handler om nu, er i meget høj grad at mindske den konkrete afhængighed af a-våben, at udvikle flere programmer for i mindre grad at have a-våben på beredskab, og at udvikle ideer til holdbare arrangementer om helt atomvåbenfri zoner.
Spørgsmålet om de taktiske atomvåben i Europa har været nævnt med Bildts, Støres og Westerwelles udtalelser om det, noget, som jeg er ganske enig i, og som jeg også mener at den danske regering burde bidrage positivt til diskussionen af.
Et prøvestop har været nævnt, farlige lagre har været nævnt, at undgå et nyt kapløb med udvikling af såkaldte moderniserede atomvåben er afgørende.
Så er der selvfølgelig den meget konkrete diskussion om de nye atommagter, den konstaterede atommagt Nordkorea og maybe-atommagten Iran.
Og der skal man selvfølgelig gøre sig klart, at problemets kerne jo er, at vi har at gøre med nogle besværlige regimer, i Nordkoreas tilfælde sikkert det mest uforudsigelige og farlige, vi har, men at deres logik er: Mon Saddam Hussein var blevet fjernet, hvis han havde haft atomvåben?
Jeg tror ikke, man skal frygte nogen umiddelbar risiko for, at disse lande, selv om de for Nordkoreas vedkommende har og for Irans vedkommende måske får atomvåben, vil være dem, der angriber.
Men risikoen er en anden.
Risikoen er, at det vil udløse nye kapløb, andre nye atommagter i de regioner, hvor de befinder sig, og at enhver spredning selvfølgelig, især spredning til så farlige regimer som det nordkoreanske, som vi ved har bidraget til spredning af atomteknologi, også risikerer at sprede atomteknologi det sted hen, hvor det er allerfarligst, nemlig til ikkestatslige organisationer.
Så længe vi har at gøre med stater, har vi også helt fra den kolde krigs tid en inddæmningsstrategi mulig.
Der er ingen stater med en bare nogenlunde høj grad af rationalitet i ledelsen, der vil se deres stat og deres folk udslettet.
Problemet er, hvis den her teknologi spreder sig til ikkestatslige organisationer, som man ikke kan identificere opholdet af, for så er risikoen for anvendelsen af atomvåbnene så afgjort til stede.
Det taler selvfølgelig for så hurtigt som muligt at rykke frem med troværdige begrænsninger af spredningen af atomvåben og at gøre alt, hvad man kan, for at engagere de nye statskandidater til atomvåben i en effektiv dialog om at undgå at gå ind i det.
Tiden tillader mig ikke at gå nærmere ind på tilfældet Iran, men jeg mener nu ikke, en lille smule i modsætning til Venstres ordfører, at man totalt skal afskrive Tyrkiets og Brasiliens indsats i sagen som unyttig.
Den er utilstrækkelig, men man er også nødt til at gøre sig klart, at det kan være nødvendigt med andre agenter i forhold til Iran end dem, der plejer at være på banen, hvis det iranske styre overhovedet skal engagere sig i samtaler.
Vi får se, hvad der sker, men tak for, at vi fik diskussionen, og jeg håber, at den bliver indgangen til et langt mere aktivt dansk engagement i sagen.