Klaus Hækkerup (S), 2011-03-17:
Det er jo en lidt overraskende debat at løbe ind i.
Så blev det i besvarelsen og i de kommentarer, der har været indtil nu, en debat om »Fair Forandring« og »En Fair Løsning«, og til sidst – forstår jeg – blev det her til en dialogdebat mellem Venstres ordfører og ordførere fra de borgerlige partier om, hvorfor man i fællesskab var enige om at synes, at »En Fair Løsning« og »Fair Forandring« er rigtig dårlige forslag.
Det er jo en underlig udvikling i besvarelsen af en forespørgsel, som egentlig i sin grundsubstans er værd at gøre sig nogle ganske seriøse overvejelser om.
Jeg vil godt, inden jeg starter med at give vores bud på det her, sige, at jeg ikke har nogen forventning om, at vi får nogen som helst seriøs debat.
Værst synes jeg det var, da hr. Simon Emil Ammitzbøll spurgte Venstres ordfører og begrundede sit spørgsmål med, at Socialdemokratiet og SF talte udenom.
Hallo, jeg har stillet to spørgsmål, jeg har ikke engang haft mulighed for at redegøre for noget som helst her i salen, og på forhånd, før der er sagt noget som helst, kan Liberal Alliances ordfører fastslå, at vi snakker udenom.
Godt gået, godt gået for en saglig debat!
Desværre, for det er et spørgsmål, der ellers er ret centralt.
Lad mig prøve at forholde mig til det spørgsmål, der er nævnt: 12 minutter mere om dagen.
Der har i den politiske debat været nævnt tre muligheder: Den første er at nedsætte indkomstskatten; den anden er regeringens forslag om efterlønnen; og den tredje er så de forslag, S og SF har udarbejdet – »Fair Forandring« og »En Fair Løsning«.
Er den første vej farbar, altså en nedsættelse af skatten?
Nej, det er den efter min mening ikke.
For hvis vi skal skaffe 70.000 ekstra arbejdspladser, hvis vi skal øge arbejdsudbuddet med 70.000 personer, svarer det til, at vi skulle nedsætte personindkomstskatten med 100 mia. kr. – 100 mia. kr. i en situation, hvor vi i forvejen har et kæmpe underskud, 100 mia. kr. på et tidspunkt, hvor Venstre står og bryster sig af, at de har ført en ansvarlig økonomisk politik.
Er det det, man drømmer om, er det det, man forestiller sig?
Lad det være, at store dele af forårspakke 2.0 stadig er bagud med hensyn til at skaffe provenu ind, det kan vi tage en anden gang.
Lad os bare holde os til det her forslag.
100 mia. kr. – er det det, Venstre drømmer om?
Den anden mulighed er så regeringens forslag om at afskaffe efterlønnen.
Hvad vil det betyde?
Det er rigtigt, at regeringens beregninger viser, at det vil give et udbud på omkring 70.000 personer, men hvordan hænger økonomien sammen?
Ser vi på det, kan vi se, at i løbet af de første 5 år vil forslaget om at afskaffe efterlønnen bevirke en nettoudgift for staten på 40 mia. kr.
Det vil sige, at det, man har foreslået, altså er at øge statens gæld med yderligere 40 mia. kr. i løbet af de næste 5 år.
Jamen så kommer der jo en besparelse bagefter, men gør der nu også det?
Vi har både i samråd og ved besvarelse af spørgsmål fået oplyst, at regeringen regner med, at der om 5 år vil være ca. 100.000 personer på efterløn.
Hvis man så har afskaffet efterlønnen, hvor går de personer så hen?
Kommer de i arbejde, eller kommer de ud i arbejdsløshed?
Ja, vi hørte jo beskæftigelsesministeren sige, at det var fantasi at forestille sig, at arbejdsløsheden ville komme under 100.000 – at det var socialdemokratisk fantasi.
Den vil vi gerne have lov til at beholde, og vi vil også gerne have lov til at beholde det som målsætning.
Men med en arbejdsløshed, der ikke kommer under 100.000, hvad vil det så betyde, når man flytter 100.000 fra efterløn? Det betyder, at de kommer ud i arbejdsløshed.
Hvis vi ser på finansloven og på de svar, vi har fået fra regeringen om udgiften pr. efterlønsmodtager og udgiften pr. person på dagpenge på arbejdsløshedsunderstøttelse, vil vi se, at udgiften, som jeg husker det, i gennemsnit pr. person på efterløn for statskassen er lidt over 150.000 kr., hvorimod udgiften til dagpenge er knap 200.000 kr.
Det vil sige, at hvis man flytter de 100.000, der ellers skulle være på efterløn, er på efterløn eller ville være på efterløn, over i arbejdsløshed, vil statens udgifter permanent forøges med omkring 5, 6, måske 7 mia. kr. om året.
Det er ingen vej frem for at løse vores økonomiske problemer.
Lad mig så endelig nævne – og det er jo det, man har spurgt ind til – »En Fair Løsning« og »Fair Forandring«.
Løsningen forudsætter, som det ganske rigtigt er sagt, at der indgås en aftale mellem arbejdsmarkedets parter og regeringen.
Det første argument imod er, at arbejdsgiverne ikke vil møde op.
De vil slet ikke forhandle med sådan en S-SF-ledet regering.
Jeg vil sige: Lad os nu se, om ikke de gør det, lad os nu se, om ikke de kommer.
Det andet argument imod er, at der jo ikke er noget reelt indhold.
Det er der da, der er da masser af indhold, det er beskrevet i den her publikation.
Der var en, der efterlyste oplysninger om de økonomiske forhold.
På side 88 er der en hel oversigt over økonomien, og hvad det betyder.
Ja, hallo, det er da bare at sætte sig ned og læse.
Men der er ingen tvivl om, at det er sådan, det hænger sammen.
Jeg kan se, at jeg skal slutte nu, og det gør jeg så.