Sophie Hæstorp Andersen (S), 2010-01-22:
Det danske sundhedsvæsen er gennem generationer bygget op om princippet om fri og lige adgang til behandling og forventningen om, at kvaliteten af behandlingen på de danske sygehuse kan måle sig med kvaliteten på de bedste sygehuse i verden.
Patienterne har i dag ikke fuld ret til efterbehandling, og det strider stik imod sundhedsfaglige anbefalinger.
Sundhedsloven garanterer alene patienterne ret til fysisk genoptræning, men ifølge sundhedsfaglige anbefalinger handler efterbehandling om en langt bredere indsats med bl.a. hjælp til at holde op med at ryge, bedre kostvaner, psykosocial støtte og hjælp til at tage medicin.
Vi mener altså sammen med SF – og også De Radikale og Enhedslisten, som også er positive, kan jeg høre – at regeringen gør alt for lidt på det her område; ikke, at der ikke sker noget, ikke, at man ikke knokler ude i kommunerne med at sikre rehabilitering på mange områder, men i stedet for at gå sammen og gå i gang med det samme, også med at sikre, at de sidste patienter kommer med, og at tilbuddene er til stede, ja, så gik regeringen og KL i maj 2009 sammen og blev enige om en indsats, som, undskyld udtrykket, bedst kan betegnes som en omgang varm luft.
For der blev ikke i den efterfølgende økonomiaftale afsat flere penge til formålet, og det blev ikke indskærpet, hvad man som patient har krav på.
Sundhedsministeren bebudede i foråret – 2009 vel at mærke – at der med en ny kræftpakke III ville blive sat øget fokus på rehabilitering for kræftpatienterne.
Han ville efter eget udsagn gå i gang med dette arbejde i efteråret 2009 og sætte handling bag ordene.
Det har vi så stadig væk til gode, for der blev heller ikke afsat nogen midler til det område på finansloven for 2010.
Den nuværende indsats er desuden præget af tilfældigheder.
På trods af at der er rigtig god dokumentation for effekten af rehabilitering, viser undersøgelser på kræft- og hjerteområdet, at alt for få patienter får tilbudt sundhedsmæssig rehabilitering, og at omfanget af rehabilitering er forskelligt, alt efter hvor i landet man har bopæl.
I dag er det kun 3 pct. af hjertepatienterne, der modtager fuld rehabilitering, og det er alt for lidt.
Det er et stort spild af menneskelige ressourcer, at der ikke er bedre adgang til fuld rehabilitering.
Det er dokumenteret, at rehabiliteringsprogrammerne kan reducere dødeligheden af eksempelvis hjertesygdomme med 35 pct. og risikoen for en ny blodprop
med 29 pct.
Oven i købet er rehabilitering på hjerteområdet forbundet med besparelser for sundhedsvæsenet og samfundet som helhed med bl.a. færre akutte genindlæggelser.
Jeg kunne komme ind på andre områder: apopleksi, andre hjerneskader, diabetes.
Der er mange andre områder, hvor der er god samfundsøkonomisk idé i at se på rehabilitering, og der er også god idé i at gøre det for den enkelte, hvilket jo er lige så vigtigt, hvis ikke vigtigere.
I dag er der elementer af rehabilitering i hjerte- og kræftpakkerne, men det afhjælper kun langsomt problemerne med manglende rehabilitering, ligesom det ikke hjælper de patienter, der f.eks. rammes af en blodprop i hjernen.
Derudover indeholder forløbsprogrammerne ikke tiltag, der kan sikre, at socialt svage grupper modtager rehabilitering.
Den nye rettighed skal sikre patienterne en individuel efterbehandlingsplan med et lægefagligt begrundet behov for fortsat rehabilitering efter udskrivning fra sygehuset.
Efterbehandlingen har til formål at støtte op om patientens egenomsorg, og derfor er det vigtigt, at den bliver sat i gang i et ligeværdigt samspil mellem patient og behandler, så alle parter føler et ejerskab til planen.
De pårørende kunne også være med til at spille en rolle, da de jo ofte vil kunne hjælpe og støtte patienten under forløbet.
Derudover er det selvfølgelig åbenlyst, at planen skal tilrettelægges i et tværfagligt miljø, men hvor lægen altså har ansvaret.
Det er det, vi foreslår.
I de kommuner og på de steder, hvor det foregår allerbedst med genoptræningsplanerne f.eks., er det sådan i dag, at det er lægen, der har ansvaret for, at genoptræningsplanen bliver udarbejdet, men det foregår selvfølgelig i tæt kontakt med fysioterapeuter og andre faggrupper, som ved en masse om de her ting.
Som sagt bygger efterbehandling på ideen om at genetablere en meningsfuld tilværelse og sikre det bedst mulige fysiske, psykiske og sociale niveau for personer, som er ramt af sygdom.
Ud over lige de her områder omfatter det f.eks. også patientinformation, undervisning, fysisk træning, støtte til rygestop, støtte til kostomlægning, psykosocial støtte, optimeret medicinsk behandling, risikofaktorkontrol, som det så flot hedder, klinisk opfølgning og vedligeholdelse af ændret livsstil.
Med en ret til rehabilitering bliver det tydeliggjort, at kommunerne har ansvaret for al den rehabilitering, der ikke foregår under indlæggelse på sygehus, og at kun den rehabiliteringsindsats, der sker under patientens ophold på sygehus, er sygehusets ansvar.
Det forudsættes dog, at rehabilitering altid skal ydes på et sygehus, hvis patienten har behov for rehabiliteringsydelser, der kræver sygehusekspertise, udstyr m.v., ligesom det i dag er tilfældet på genoptræningsområdet.
Ved en række kroniske sygdomme er der i dag en markant ulighed i sundhed – både i, hvem der får sygdommen, og hvem der overlever.
På den baggrund er det også et stort problem, at der er en social ulighed i rekrutteringen og fremmødet til rehabiliteringsprogrammerne.
Det stiller i forvejen udsatte patienter endnu dårligere i kampen om at få deres liv tilbage efter en alvorlig sygdom.
Derfor skal de forsøg, der har været med socialt differentieret rehabilitering, selvfølgelig også føres ud i livet, så vi får brudt den her ulighed, der sker i efterbehandlingen, og man bliver mere opmærksom på ressourcesvage patienter.
I et længere perspektiv er der desuden behov for at styrke forskningsindsatsen på området.
Danmark vil i de kommende år opleve en dramatisk stigning i antallet af kroniske patienter.
Allerede i dag lever sådan ca. 1,5 millioner danskere med en kronisk sygdom, og om få år vil det være op imod 2 millioner danskere, som altså har en kronisk sygdom, som vi skal tage vare på og hjælpe dem med at tage vare på selv.
Det skal sundhedsvæsenets indretning tage højde for med den bedste organisering og de bedste behandlingsmetoder, og hvis det skal ske, er der behov for mere forskning og viden på området.
S og SF fremlagde i oktober 2009 et udspil på skatteområdet, der hedder »Fair Forandring«.
I det udspil, som man kan læse, kigger vi på flere forskellige områder, og på alle områder er det sådan, at for de tiltag, vi foreslår, foreslår vi også en konkret finansiering.
På sundhedsområdet foreslår vi helt konkret, at man afskaffer fradraget for sundhedsforsikringer, at man laver højere afgifter på cigaretter, sodavand, sukker, mættet fedt, chokolade og slik.
Det giver i alt en indtægt på 3,9 mia. kr.
bare på det område.
Vi foreslår også, at man indfører en arbejdsskadeafgift på farligt arbejdsmiljø, altså for de virksomheder, der ikke kan finde ud af at lave et ordentligt arbejdsmiljø, så folk ikke bliver skadet.
Det giver os samlet set en indtægt på omkring 5 mia. kr., og af de 5 mia. kr. foreslår vi, at 3,1 mia. kr. bruges på at sikre verdens bedste sygehuse.
Jeg læser lige for tiden meget op for mit barn af den bog, der hedder »Frederik med bilen« af Egon Mathiesen, som er meget politisk ukorrekt.
Det, jeg hører fra regeringen i dag, hver gang vi har sagt, at forslaget er finansieret, er: Sludder, nej, det passer ikke.
Så fristes jeg til at sige: Jo, med 3,1 mia. kr. får vi effektiv kræftbehandling – ja, det passer; bedre behandling af andre livstruende sygdomme – ja, det passer; styrkelse af det medicinske område – ja, det passer.
Så ja, vi har finansieret de forslag, vi kommer med, og ja, når vi nævner finansieringen flere gange, er det, fordi beløbet er af en størrelse, hvor vi godt kan være med til at finansiere flere tiltag, herunder også rehabilitering for omkring 300 mio. kr. om året.
Jeg synes, Dansk Folkeparti også kom med nogle rigtig gode bemærkninger om rehabilitering.
Vi er også enige i, at sundhedscentre kan spille en rolle.
Vi mener bare, at der er god grund til at skubbe på den stigende fokus, der er på sundhedsmæssig rehabilitering, ved at sikre, at det også bliver en egentlig patientrettighed.
Når kommunerne nu allerede er i fuld gang med at gøre noget, som flere andre også har påpeget, men ikke gør noget alle steder og ikke gør nok for alle patienter, ja, så synes vi, der er god grund til, at man med en patientrettighed nu får anledning til at systematisere rehabiliteringen og bakke det, der allerede nu sker, op både fagligt og økonomisk, for vi tror ikke, at man får meget mere rehabilitering, hvis man ikke også indimellem er med til at finde nogle flere midler til området.
Faktum er jo, at forslaget allerede i dag støttes af en lang række mennesker.
Vi ved også, at Hjerteforeningen vil komme i deputation i Sundhedsudvalget.
Hjerneskadeforeningen, Dansk Psykolog Forening, Danske Bioanalytikere, Ergoterapeutforeningen, fysioterapeuterne, en lang række mennesker på sundhedsområdet bakker det her op.
Vi tror også, at det vil blive virkelighed, uanset at regeringen og Dansk Folkeparti her i dag er imod.
Jeg tror, ligesom fru Lone Dybkjær var inde på, at det her vil blive virkelighed, hvis ikke i denne samling, så i en kommende samling – og om ikke andet, når vi får en socialdemokratisk ledet regering igen.
Tak for ordet.