Per Stig Møller (KF), 2012-03-02:
Det Konservative Folkeparti går nu som før ind for oprettelsen af en selvstændig palæstinensisk stat side om side med Israel, der til gengæld anerkendes af hele den arabiske verden.
De skal leve fredeligt med hinanden.
Dengang vi i 2002 besad formandskabet for EU, gik vi i spidsen for at udarbejde køreplanen for denne fred.
Den blev og er Sikkerhedsrådets plan for freden mellem Israel og Palæstina, men den er jo desværre aldrig blevet realiseret.
Der er i dag to hovedproblemer for gennemførelsen af planen.
Det ene er de israelske bosættelser, som er uacceptable, og som svækker den palæstinensiske præsident Abbas' autoritet blandt palæstinenserne og dermed hans muligheder for at trække en fred igennem.
Det andet hovedproblem er den palæstinensiske uklarhed.
Hvem stifter man freden med?
Og hvilket Palæstina får man: Vestbreddens eller Gazas?
Det er jo ikke ligegyldigt.
Vestbreddens politiske ledelse anerkender Israel, men det gør Gazas ikke.
Hvis de to lande skal leve fredeligt side om side, som planen forudsætter, vil man ikke opnå dette varigt, hvis Gazas Hamaspolitik bliver den palæstinensiske.
Dermed ville selve forudsætningen for fredsplanens gennemførelse være brudt, og hvad gør man så?
Ophæver man anerkendelsen?
Nej, det kan man ikke, for så er staten der og freden borte.
Freden og anerkendelsen forudsætter, at der er ét Palæstina, som man kan gennemføre planen, freden og anerkendelsen med.
Og det er der ikke.
Det skyldes, at der er flere spillere bag kulissen.
Bag Hamas opererer Syrien og Iran, og de ønsker ikke fred med og anerkendelse af Israel.
En fred må omfatte Syrien og en løsning på problemet omkring Golan Heights.
Vi ved bare ikke i dag, hvilket Syrien vi har i morgen, men vi ved, at Syrien ikke vil skubbe Hamas til nogen fred, før det selv har fået løst sit problem.
Og vi ved, at Iran slet ikke vil skubbe i den retning.
Derfor har Abbas hele sin gode vilje til trods – og jeg sætter meget pris på præsident Abbas – ikke mulighed for at garantere Israel den sikkerhed og indgyde Israel den tillid, som er forudsætningen for fredsplanen og anerkendelsen af Palæstina som en selvstændig stat.
Vi ser meget gerne, at præsident Abbas og statsminister Fayyad meget snart opnår den autoritet og den enighed i baglandet, som gør det muligt at gennemføre fredsplanen og anerkende Palæstina side om side med Israel.
Og vi vil opmuntre og opfordre Israel til at standse bosættelserne, påbegynde afviklingen af dem og gå helhjertet ind i forhandlingerne for at få skabt dette Palæstina.
Jeg har gentagne gange sagt til Israel, og jeg gentager det her i dag, at et selvstændigt og fredeligt Palæstina er Israels egen interesse.
Sker dette ikke, vil Israel af demografiske, altså befolkningsmæssige grunde ophøre med at være en jødisk stat, fordi den arabiske befolkningsgruppe vil blive større end den jødiske, medmindre Israel for at undgå dette ophæver sit demokrati og indfører en slags apartheid, og så er Israel ikke længere Mellemøstens demokrati i et tæt samarbejde med Vestens demokratier.
For Israel må vi forstå at dette er en eksistenskamp.
Får man den uden den fornødne sikkerhed, kommer Israel igen til at kæmpe militært for sin eksistens uden at kende udfaldet af denne kamp.
Derfor håber jeg, at vi meget snart får denne tostatsløsning, men den opnås ikke ved at anerkende en stat, hvis indhold og fredsplaner vi slet ikke kender.
Derfor går vi imod beslutningsforslaget.