Morten Bødskov (S), 2012-11-22:
Tak for det, formand.
Det beslutningsforslag, vi nu skal behandle, minder jo meget om det forslag, der blev fremsat i foråret og nedstemt.
Forslagsstillerne lægger med forslaget op til, at regeringen pålægges at optage forhandlinger med relevante lande om foranstaltninger, der effektivt vil kunne understøtte samarbejdet om strafafsoning i hjemlandet.
Samtidig anfører de, at der i forhold til visse lande også bør tages initiativ til at styrke samarbejdet om efterforskning og forebyggelse af grænseoverskridende kriminalitet.
Som begrundelse for de tiltag har forslagsstillerne navnlig henvist til Kriminalforsorgens kapacitetsproblemer, som de anfører bl.a. vil kunne afhjælpes ved at sende flere domfældte udlændinge til strafafsoning i deres hjemland.
Regeringen er også enig i, at det i mange tilfælde kunne være ønskeligt, hvis domfældte udlændinge kunne afsone i deres hjemlande.
Men når det er sagt, ved medforslagsstillerne udmærket godt, at der er gode grunde til, at regeringen ikke kan støtte beslutningsforslaget.
Den første og nok så væsentlige grund er jo, at der for ganske nylig blev indgået en bred politisk aftale af regeringen sammen med Enhedslisten, Liberal Alliance og De Konservative, som vedrører lige nøjagtig det, det her forslag også handler om, altså håndteringen af Kriminalforsorgens kapacitetsproblemer.
Det vil jeg gerne takke aftalepartierne for, og jeg tænker selvfølgelig på, at det som sagt var en ny bred flerårsaftale om Kriminalforsorgen, som efter min opfattelse pænt sagt rent faktisk har overhalet beslutningsforslaget indenom på væsentlige punkter.
Det vender jeg tilbage med mere om lige om lidt.
Lad mig først understrege, at det internationale samarbejde allerede i dag prioriteres endog meget højt, og at regeringen hverken ser et behov for eller nogen særlig værdi i de øvrige tiltag, der lægges op til med beslutningsforslaget.
Regeringen er derfor imod beslutningsforslaget i sin helhed.
I forhold til Kriminalforsorgens udfordringer kan jeg mere specifikt sige, at den nye flerårsaftale, som jo bl.a. indeholder flere gode tiltag, bl.a. har en mere effektiv og målrettet indsats for hjemsendelse af de senere års stigende antal udlændinge i fængslerne.
Forslagsstillerne har i bemærkningerne til beslutningsforslaget fremhævet tallet to, nemlig det antal domfældte udlændinge, som i 2011 – altså det sidste år med den tidligere regering – blev sendt til strafafsoning i hjemlandet.
Det tal er naturligvis ikke højt nok, ligesom tallene for de foregående år med den tidligere regering heller ikke er specielt opmuntrende.
Bl.a. derfor ville det da også have klædt Venstre og for den sags skyld også Dansk Folkeparti, hvis de havde taget et ansvar for at være en del af det brede politiske flertal, som nu ønsker at være med til at løse de problemer, der har ophobet sig i Kriminalforsorgen de sidste mange år.
Desværre – og det mener jeg faktisk – må jeg konstatere, at det ikke er tilfældet.
Jeg vil dog ikke desto mindre tillade mig at håbe, at også Venstre og Dansk Folkeparti kan glæde sig over, at der i den nye flerårsaftale nu er et særligt fokus på området og iværksat konkrete initiativer, der skal medvirke til at løse Kriminalforsorgens kapacitetsproblemer.
F.eks. indeholder aftalen helt klare og konkrete målsætninger for, hvor lang tid der må gå i sager om udvisningsdømte udlændinge, før en anmodning om overførsel fremsendes til myndighederne i den pågældendes hjemland.
Aftalen indeholder også klare tilkendegivelser af, hvor mange overførselssager vedrørende udvisningsdømte der skal rejses.
Ambitionen er som bekendt at nå et hjemsendelsesniveau, der svarer til niveauet i de andre nordiske lande.
Det er det ene initiativ, jeg vil fremhæve.
Det andet initiativ er, at der som led i aftalen etableres en taskforce – den hedder Task Force Hjemsendelse – i Justitsministeriet.
Task Force Hjemsendelse vil særlig fokusere på at sikre, at indsatsen vedrørende overførte udenlandske indsatte til afsoning i deres hjemland er både hurtig og effektiv.
Taskforcen vil bl.a. have fokus på at understøtte og smidiggøre overførselsindsatsen i forhold til udvalgte lande som f.eks. Polen, Rumænien og Litauen.
Men den vil herudover også iværksætte systematisk erfaringsindsamling fra udvalgte lande, som har gode erfaringer med hjemsendelse af udlændinge til strafafsoning i hjemlandet; det vil først og fremmest sige Norge og Sverige.
Den erfaringsindsamling fra Norge, som forslagsstilleren altså lægger op til, er altså allerede i gang med at blive realiseret, ligesom der også vil blive arbejdet for at smidiggøre behandlingen af overførselssager i forhold til udvalgte lande.
På den baggrund kan regeringen altså ikke støtte den del af beslutningsforslaget, som vi jo altså allerede har taget hånd om med den nye aftale.
Jeg kan bare endnu en gang ærgre mig over, at det ikke blev til, at Venstre og Dansk Folkeparti var klar til at stille sig bag den brede politiske aftale og også tage et ansvar for de udfordringer og problemer, som har hobet sig op i Kriminalforsorgen de senere år.
Så er der den del af beslutningsforslaget, som ikke umiddelbart overlapper flerårsaftalen for Kriminalforsorgen.
Til den del vil jeg kun knytte nogle ganske korte bemærkninger, for vi har jo stort set været det hele igennem i foråret.
I forhold til den nye EU-rammeafgørelse om overførsel af domfældte er der det at sige, at jeg naturligvis også gerne så, at rammeafgørelsen på nuværende tidspunkt var fuldt implementeret i alle EU's medlemsstater.
Det er da et flot synspunkt at have, når vi samtidig mangler fængselspladser herhjemme i Danmark.
Som jeg også tidligere har redegjort for over for Retsudvalget, er langt de fleste EU-lande på nuværende tidspunkt enten i gang med at implementere rammeafgørelsen eller har allerede gjort det.
Og hvis jeg skal være ærlig, har jeg svært ved at forestille mig, at lande med et større antal indsatte i danske fængsler skulle være interesseret i at påtage sig mere vidtgående forpligtelser end dem, der allerede følger af rammeafgørelsen.
Rammeafgørelsen repræsenterer i forvejen en væsentlig udvidelse af mulighederne for at overføre kriminelle EU-borgere til afsoning i hjemlandet.
Det er derfor regeringens opfattelse, at der ikke vil være nogen merværdi at hente ved at forsøge at supplere rammeafgørelsen med bilaterale aftaler eller tiltag i øvrigt.
Det samme gælder i øvrigt for den del af forslaget, der vedrører det internationale politisamarbejde.
Til det kan jeg blot gentage, at dansk politi allerede i dag i meget vidt omfang har mulighed for at samarbejde internationalt om bekæmpelse af lige nøjagtig grænseoverskridende kriminalitet.
Det er bl.a. sket ved oprettelsen af en række taskforces, som de hedder, som bl.a. skal sættes ind over for bandekriminalitet og indbrudskriminalitet.
Politiet gør altså allerede god brug af de muligheder, der er på området, og som efter regeringens opfattelse er fuldt tilstrækkelige.
Derfor er der efter regeringens opfattelse heller ikke behov for yderligere tiltag på området for efterforskning og forebyggelse af grænseoverskridende kriminalitet.
Endelig vil jeg til slut knytte en kort bemærkning til forslagsstillernes vision om at hastebehandle udenlandske kriminelles straffesager i domstolssystemet.
Domstolene har allerede i dag en stærk ambition om generelt at afkorte sagsbehandlingstiderne, men det siger sig selv, at en opprioritering af visse sagstyper også betyder en nedprioritering af andre sagstyper, hvis der ikke bliver tilført de fornødne ekstra ressourcer.
Så kan man jo passende spørge, hvor forslagsstillernes finansiering til den del af beslutningsforslaget i givet fald skulle komme fra, eller hvordan forslagsstillerne havde forestillet sig, at vigtigheden af denne sagstype skulle afvejes over for f.eks. en sag om voldtægt eller en anden sag om en grov personfarlig forbrydelse begået af en dansker.
Sammenfattende finder regeringen, at de nødvendige initiativer på området allerede er iværksat med den nye flerårsaftale for Kriminalforsorgen, og at der ikke aktuelt er behov for yderligere tiltag på området.
Så jeg håber ikke, det kommer som nogen overraskelse, at regeringen på den baggrund ikke kan støtte beslutningsforslaget.