runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Lene Espersen (KF), 2010-01-13:
Nu er der kommet fokus på området, og der er også blevet sendt nogle ret klare signaler og opfordringer til de virksomheder, som investerer penge bredt rundtomkring i verden, om at tage et samfundsansvar og have en etik i den måde, de investerer på.
Vi har som det første land i verden gennemført en meget vidtgående lovgivning omkring samfundsansvar, der gør, at de store virksomheder i Danmark simpelt hen skal redegøre for det i deres årsregnskab, og jeg siger til fru Pernille Frahm, at tallene faktisk nu begynder at se meget, meget flotte ud, når det gælder pensions- og forsikringsselskaberne, og man kan også tydeligt høre, at det samme gør sig gældende, når det gælder resten af den finansielle sektor, nemlig at man bliver mere og mere opmærksom.
Jeg tror, at næste skridt er at prøve at arbejde med den her vejledning, som jeg talte om, og se, hvor meget det flytter.
Jeg vil så også sige til fru Pernille Frahm, at hvis det så viser sig, at vejledningen ikke er tilstrækkelig og ikke flytter nok, så vil jeg gerne tage diskussionen igen hernede og se på, om der skal endnu skrappere våben til.
Jeg tror selv på, at den vejledning er vejen frem fremfor sortlistninger, men jeg er enig med fru Pernille Frahm i, at det her er en dagsorden, vi skal blive ved med at sætte meget fokus på, for det er den eneste måde, hvorpå vi kan få presset virksomhederne til at gå i den retning, vi ønsker.
Pernille Frahm (SF), 2010-01-13:
Så vil jeg gerne spørge direkte: Vil det så sige, at næste gang, vi hører en direktør for en eller anden investeringsfond sige, at alt, hvad der ikke er forbudt, direkte forbudt, i lovgivningen, er lovligt, og at han går efter pengene, vil det være økonomi- og erhvervsminister Lene Espersen, der som minister går ud og siger i medierne: Det accepterer vi ikke.
Så kommer lovgivningen.
Er det et løfte, jeg får nu?
Lene Espersen (KF), 2010-01-13:
Jeg vil starte med at sige til fru Pernille Frahm, at jeg faktisk er enig et meget langt stykke hen ad vejen.
Jeg tror, et af problemerne er, at det nogle gange er vanskeligt for de virksomheder, vi taler om, faktisk at gøre det gode, de gerne vil.
Det kan være private virksomheder, men sådan set også offentlige virksomheder, der i den gode sags tjeneste, simpelt hen fordi de ikke kender nok til det, kommer til at investere i virksomheder, der har en produktion, de faktisk generelt overhovedet ikke bryder sig om; der er måske et enkelt produkt, de synes er udmærket.
Derfor vil jeg sige, at regeringen overordnet finder det meget vigtigt, at investorerne inddrager samfundsansvar i deres investeringer, og at de skal tage udgangspunkt i FN's principper for ansvarlige investeringer.
Vi anerkender som sagt, at det kan være vanskeligt at afgøre, hvilke retningslinjer det så er, man skal følge, hvis man vil opføre sig ansvarligt – og det gælder både investorer, der ønsker at undgå at investere i producenter af klyngevåben, og sådan set også dem, der går videre og siger: Vi vil i det hele taget investere ansvarligt.
Derfor tror jeg, at den rigtige vej at gå, ikke mindst i forhold til små virksomheder, der måske er lidt utrygge ved, hvordan de overhovedet skal bevæge sig rundt inden for det her meget komplicerede område, er at lave en vejledning.
Den skal være af så generel karakter, at den kan bruges til alle typer ansvarlige investeringer, og den vil som sagt basere sig på FN's principper for ansvarlige investeringer.
I forbindelse med at vi vil udarbejde vejledningen, vil vi både prøve at få de relevante parter med – forsikring og pension er helt oplagte, for det er nogle af dem, DanWatch har haft i søgelyset – og vi vil også involvere organisationen i FN, altså UNPRI, i det.
Derudover har vi jo Rådet for Samfundsansvar, som jeg har etableret, og som jeg meget gerne vil have også skal spille en aktiv rolle i det videre arbejde.
Pernille Frahm (SF), 2010-01-13:
Jeg vil med det samme kvittere for, at ministeren og ministeriet har planer om at få udarbejdet et sæt regler, som gør, at virksomhederne er lidt bedre stillet.
For det her drejer sig jo om, at vi for over et år siden har været med til at underskrive en konvention om at forbyde klyngevåben.
Og vi har for et halvt år siden haft en debat i Folketingssalen, hvor ministeren, så vidt jeg husker, også var til stede og var meget positiv over for tankerne om, hvordan vi skulle komme videre med hensyn til at leve op til konventionens bestemmelser.
For det drejer sig jo ikke kun om, at vi ikke skal bruge klyngevåben; det drejer sig også om, at der faktisk i konventionens tekst er en ordlyd, der forbyder, at man hjælper, tilskynder eller foranlediger andre til at deltage i aktiviteter, som er omfattet af konventionens bestemmelser, og det gælder f.eks. produktion af klyngevåben.
Så der er ingen tvivl om, at hvis Danmark skal leve helt og fuldt op til konventionens bestemmelser – og det går jeg ud fra at vi alle sammen er fuldstændig enige om at vi skal, det er jo våben, der fortrinsvis går ud over tilfældige civile og meget, meget ofte børn; det er der masser af undersøgelser der viser – må vi også gerne gå lidt foran for bedre at trække tingene i gang, fordi vi er et af de lande, der kan sådan noget.
Nu viser det sig jo så, at vi har en række syndere herhjemme.
Vi har en række syndere, som, når de bliver taget i synderne eller selv opdager – det kan faktisk også være tilfældet – at de har overtrådt konventionens bestemmelser ved at investere i virksomheder, der fremstiller klyngevåben, så vælger at slutte de her investeringer.
Det er derfor, den vejledning er så vigtig.
Forskellen mellem at lave et forbud og lave en vejledning er jo efter min opfattelse ganske beskeden, for jeg tror faktisk, virksomhederne gerne vil det her.
Derfor vil jeg endnu en gang spørge, om ministeren kunne tænke sig at uddybe sådan en vejledning, måske i samarbejde med organisationen DanWatch, så vi er sikre på, at vi giver vores virksomheder de bedste betingelser.
Lars Løkke Rasmussen (V), 2010-01-13:
Men det er også forkert at sige, synes jeg: ikke andet og mere.
For det er sådan set ret meget.
Altså, EU har jo haft den strategi at være globalt førende.
Det er også derfor, at EU først af alle meldte ud med en ambitiøs målsætning – altså i forhold til hvor man var – om de 20 pct. og med den klare indikation af, at man var parat til at gøre mere, hvis andre gør noget tilsvarende synkront.
Det er klart, at vi er mange, der havde håbet, at det her spørgsmål om at knække tallene var et spørgsmål, man for alvor kom til i København.
Man kan sige, at vi nu måske – afhængigt af hvordan Copenhagen Accord modtages rundtomkring globalt – kom det halve skridt, forstået på den måde, at der blev dannet den politiske ramme, der nu gør, at tallene med en forpligtigelse meldes ind.
Så tror jeg jo helt ærligt, at hvis det lykkes at få landene til at gribe aftalen og melde tallene ind, vil det formentlig vise sig, når man summerer tallene sammen, at de ikke når ambitionen.
Så må der komme et stadie, hvor man skal knække tal.
Og EU's position i forhold til det – og det er det, der er det interessante nu, også for Danmark; det er ikke, at Danmark nu her i januar måned 2010 træffer en selvstændig beslutning om en selvstændig målsætning – er, at EU evaluerer COP15, tager stilling til, om man genbekræfter en position, der hedder 20 pct./30 pct., eller om man gør noget andet.
Det er de drøftelser, der pågår i EU i øjeblikket, og i forhold til indspil dér vil Danmark selvfølgelig fortsat være en drivende positiv, ambitiøs kraft.
Margrethe Vestager (RV), 2010-01-13:
Det synes jeg er uambitiøst.
Så vidt jeg har forstået på kloge mennesker, som forholder sig til det her, så siger de, at hvis man skal opnå den målsætning, der dog står i akkorden, nemlig at holde sig under 2 grader, så taler vi om, at de rige lande skal reducere med mellem 25 og 40 pct.
Danmark er en af de meget, meget store udledere.
Hvis vi kunne sige, at vi sådan set er så langt fremme, at vi som minimum godt vil lægge os på EU’s høje mål – ikke fordi det vil redde verden på nogen måde, eller vores klima for den sags skyld, for det kan kun en samlet global indsats, men fordi det kan være med til at sætte en ramme for, hvad det er for et ambitionsniveau, vi skal op på, og også hvordan vi vil udfordre vores egne virksomheder, så det her kan blive en del af det, der bliver Danmarks erhvervsprofil.
For, som det er helt åbenlyst, hvis det her skal lykkes, så er der et globalt marked for energiløsninger, og derfor synes jeg, at statsministeren skal lidt længere frem end at sige: Det her er ren EU.
For her kan Danmark faktisk godt gøre noget selv.
Vi ville godt kunne sige: Vi tager 30 pct. som det første, og vi er villige til at gå endnu længere.
Lars Løkke Rasmussen (V), 2010-01-13:
Ja, vi kunne sige 100 pct. Altså, vi kunne erklære, at vi er fossilfri med årets udgang, så ville vi have ydet et marginalt, marginalt bidrag til bekæmpelsen af den globale opvarmning.
For selv om vi gjorde det, selv om hele EU gjorde det, selv om alle ilande i verden gjorde det, ville det ikke være nok til at indfri 2-graders-målsætningen, men vi ville da rimeligvis have sat os selv over for nogle udfordringer, som man selvfølgelig godt kan synes er spændende, men som bestemt også er udfordrende økonomisk.
Det er vel i virkeligheden det, der også forklarer dilemmaerne i Bella Center hos lande, der på den ene side er ambitiøse i klimasagen, og på den anden side så alligevel ikke leverer varen.
For alle ved godt, at hvis det her skal lykkes, skal det være synkront, både fordi det synkrone er forudsætningen for at nå klimamålene, og fordi det synkrone også er forudsætningen for, at man ikke spiller sig konkurrencemuligheder
fuldstændig af hænde.
Det er jo en balance.
Og jeg medgiver, at der er en konkurrencemæssig positiv effekt ved at være frontløber, men der er også en konkurrencemæssig ulempeeffekt ved at være for meget frontløber, og derfor er det rigtige sted at forankre den her diskussion, vi har lige nu og her, EU.
EU har et ønske om at skærpe de beslutninger, der binder os lige nu, fra 20 til 30 pct.
De hviler på et sæt af forudsætninger, som ikke blev tilvejebragt i København.
Det er relevant nu at drøfte sammen med vores EU-partnere: Hvordan gør vi så?
Anne Grete Holmsgaard (SF), 2010-01-13:
Det er jo ret indlysende, at EU skal op på de 30 pct., for ellers er det, statsministeren også har bekræftet tidligere om at holde sig under 2 grader, jo et blålys, altså hvis man kun siger 20, og der skal mindst 25-40 pct.s reduktion til.
Men jeg vil egentlig gerne spørge om det langsigtede mål, som røg ud af Copenhagen Accord eller den til efterretning tagne aftale.
Var det langsigtede mål baseret på et princip om, at alle har samme udslipsrettigheder i 2050 pr. indbygger på globalt plan, og er det et princip, som Danmark støtter skal være sigtelinjen?
Lars Løkke Rasmussen (V), 2010-01-13:
Jeg kan altså ikke kommentere, hvad der er røget ud, for det ville delvis handicappe mig i det her meget, meget spændende efterspil, hvor specielt den socialdemokratiske ordfører jo interesserer sig for en række ting.
Jeg kan jo ikke referere fra det forhandlingsforløb, jeg selv har deltaget i bag lukkede døre.
Jeg kan konstatere, at der ikke er nogen langsigtet målsætning i det papir, og jeg kan beklage det.
Jeg kan sige, at det ikke er, fordi Danmark ikke synes, der skulle være en langsigtet målsætning, at der ikke er nogen målsætning i det papir.
Jeg synes, jeg da kan gå så vidt som at sige, at det ikke er, fordi EU ikke synes, der skal være en langsigtet målsætning i det papir.
Lene Espersen (KF), 2010-01-13:
Altså, det er ikke et løfte, fru Pernille Frahm får nu.
Men jeg vil sige til fru Pernille Frahm, at jeg faktisk tror, at det ved fælles hjælp og ved at lægge et tungt politisk pres på de virksomheder, der også investerer mange penge i udlandet, vil lykkes os at få alle med på vognen, så det trækker i den rigtige retning.
Og hvis det så viser sig, at mine positive forventninger om, at danske investorer vil opføre sig ansvarligt, ikke holder stik, synes jeg, vi skal tage diskussionen igen, og så må vi se på, om der er andre og mere skrappe midler, der skal tages i brug.
Men jeg tror faktisk på, at den vej, vi betræder nu, er den rigtige vej at gå for hurtigst muligt at nå i mål.
Anne Grete Holmsgaard (SF), 2010-01-13:
Jamen når det så er klart, at Danmark støtter, at der skal være en langsigtet målsætning frem til 2050, og at den skal være minimum 80 pct. – jeg tror, at den seneste EU-beslutning blandt miljøministrene lød på 80-95 pct. –
er det så en beslutning, en politik, hvor Danmark støtter, at der også er ens udslipsrettigheder for alle, altså antal ton pr. indbygger, uanset om man er amerikaner, dansker, kineser eller koreaner?
Støtter Danmark det som en del af den her politik?
Lars Løkke Rasmussen (V), 2010-01-13:
De lande, der endnu har et vækstpotentiale, må gives rum til på bruttosiden at udlede mere i en periode, inden de peaker og går ned.
Og i et perspektiv vil det i hvert fald føre til, at der kommer en højere grad af symmetri, også når man måler det på indbyggerniveau og ikke bare op mod BNP.
Men jeg er også nødt til at sige, at der er en komplikation mere end det, for klimaet og effekten på klimaet interesserer sig jo for CO2-udslippet og ikke for, om fødselsraten i et givet land udvikler sig anderledes end forudsat, med den afledte effekt, at så er der, hvis man har den sådan fuldstændig præcise tilgang, der hedder, at vi måler det pr. capita, et større CO2-udslip, og så har vi ikke løst klimaudfordringen.
Derfor må det jo nødvendigvis være en vægt, der i hvert fald på den sådan mellemkorte bane indeholder mere end den ene facet, der hedder pr. capita.
Margrethe Vestager (RV), 2010-01-13:
Jeg undrede mig lidt over statsministerens sarkasme i sit sidste svar til mig, hvor statsministeren sagde: Jamen vi kunne jo sige 100 pct. til næste år, og det ville ikke virke.
For den her diskussion skal være afsluttet inden for en meget kort tidshorisont, der skal meldes ind inden den 31. januar, hvis man som minimum vil leve op til det, som papiret har som ramme.
Og det, at Danmark er fuldstændig uden selvstændig ambition på det her område – for sådan må jeg forstå statsministeren – synes jeg er uambitiøst, når man kan se, hvor store potentialer der ligger i at kunne anvise nogle af de løsninger, der skal til.
FN siger mellem 25 og 40 pct., og alligevel siger statsministeren: Jamen vi nøjes med 20 pct., og så må vi se, om verden omkring os opfylder betingelserne for, at vi kan komme op på 30 pct.
Jeg havde sådan set den forventning i dag, at statsministeren meget klart ville sige: I Danmark er vi klar til 30 pct.
Vi tror, at det er godt for dansk erhvervsliv, og vi tror sådan set også, at det bidrager til, at den her aftale kan blive til det afsæt, som statsministeren gang på gang har sagt det i spørgetiden i dag.
Der er faktisk noget at gribe fat i, der er lige præcis det at gribe fat i, men jeg synes ikke, at statsministeren har levet op til det ansvar i dag ved bare at henvise til EU-målene.
Lars Løkke Rasmussen (V), 2010-01-13:
Altså, hvis jeg har lydt sarkastisk, undskylder jeg det mange gange, det har ikke været min intention.
Vi har en høj ambition, og i forhold til EU har vi den ambition – det har hele EU – at bringe os i en position, hvor vi kan komme til at reducere med 30 pct.
Det kræver, at vi vil det, og det vil vi gerne, det har vi meddelt.
Det kræver også, at vi har øje for nogle andre ting, nemlig to forhold.
Det ene er, at selv om vi så gør det, løser det ikke problemet, medmindre nogle andre også gør noget samtidig, der er mere ambitiøst end det, de oprindelig havde tænkt sig.
Det andet forhold er, at hvis vi gør det isoleret, uden at de andre følger med, er effekten ikke alene kun den, at vi ikke når klimamålsætningen, men også den, at det har nogle konkurrencemæssige implikationer, som ikke kun er positive.
Vi må jo nu overveje – det er ikke en dansk overvejelse, men det er også en dansk overvejelse – sammen med vores partnere i EU, hvad den bedste strategi er for at formidle EU’s målsætning, så den opfylder den dobbelte idé, nemlig at den både bidrager til, at vi når mere ambitiøse klimaresultater end dem, vi nåede i København, og at vi ikke mindst i en krise og i et perspektiv, der koster Europa arbejdspladser, og hvor arbejdspladserne siver ud af Europa, vokser frem med nogle vækstgrader i nogle af de lande, det kniber en smule med at få til at forpligte sig, så de også gør deres.
Det er den overvejelse.
Så man kan ikke konkludere, at vi har en slap klimaambition.
Man kan konkludere, at vi også tænker over beskæftigelse og udvikling og velstand.
Lene Espersen (KF), 2010-01-13:
Med hensyn til opfølgningen på Forsvarsudvalgets beretning om beslutningsforslag nr. B 173 kan jeg oplyse, at alle spørgsmålene i beretningen er besvaret og sendt til udvalget.
Forsvarsudvalgets beretning stillede spørgsmål bl.a. vedrørende Belgiens erfaringer med udarbejdelse af en udelukkelsesliste, hvorvidt det vil være WTO-medholdeligt at udarbejde en udelukkelsesliste samt eventuelle andre problemer ved at sætte bestemte virksomheder på en udelukkelsesliste.
Svaret til Forsvarsudvalget konkluderer, at der i Belgien endnu ikke er udarbejdet en liste over de virksomheder, det er forbudt at investere i, bl.a. fordi ressortfordelingen i forbindelse med udarbejdelsen af listen endnu er uafklaret.
Svaret afklarer yderligere, at der ikke er væsentlige forhold vedrørende WTO, der forhindrer udarbejdelse af en liste over virksomheder, der ikke må investeres i.
Dog indeholder svaret og også en række andre forhold, der gør, at regeringen ikke kan anbefale, at der udarbejdes en sådan liste.
Som opfølgning ønsker regeringen at udarbejde en vejledning til de investorer, der ønsker at investere ansvarligt.
Vejledningen vil tage udgangspunkt i FN's principper for ansvarlige investeringer.
Birthe Rønn Hornbech (V), 2010-01-13:
Nu har jeg forstået, at den såkaldte undersøgelse omhandler irakerbørn, og der har vi som bekendt en hjemsendelsesaftale med Irak, og derfor kan man selvfølgelig ikke udvide ordningen, det siger sig selv.
Der er heller ikke nogen irakere, der kan flytte ud i øjeblikket.
De kan få lov til at bo der, hvis de først er der, vi tager ikke retten fra dem, men der er ikke flere, der overhovedet flytter ud efter den ordning.
Vi har en hjemsendelsesaftale, og de vil blive sendt hjem.
Sådan er det.
Men jeg kan altså slet ikke acceptere det der med, at ordningen og omsorgen og tilsynet med dem ikke er tilstrækkeligt.
Der er sundhedsplejersker, der er sygeplejersker, der er læger, der kan tilkaldes psykiatere, hvis det er nødvendigt.
Man sender sagerne videre til kommunen, og det, jeg har fået oplyst, er, at hvis Røde Kors kommer og beder kommunerne om hjælpeforanstaltninger og vi stiller den kaution, der skal til, så afviser kommunerne det aldrig.
De ved nemlig godt, at når Røde Kors' medarbejdere kommer, er det seriøst.
Derfor får de den behandling, de skal have.
Det kan selvfølgelig være, at fru Margrethe Vestager har været ude at undersøge nogle bestemte børn.
Nu er jeg jo afskåret fra det, dels er jeg ikke fagperson, dels aner jeg jo ikke, hvem det er, for man har bare lavet en undersøgelse, hvor man ikke kan sige, hvem det er, for man har bare taget dem i sådan en klump.
Men jeg forlader mig på de fagpersoner, som er om de børn til daglig.
Meta Fuglsang (SF), 2010-01-13:
De spørgsmål, jeg har til ministeren, ligger sådan set lidt i forlængelse af den tidligere spørgers spørgsmål, fordi de har udgangspunkt i de her oplysninger om asylbørn, som har nogle alvorlige psykiatriske diagnoser.
Tidligere spørgere har jo gennemgået den grundlæggende problemstilling omkring det, og jeg vil så tage udgangspunkt i, at virkeligheden jo er, at de her børn har nogle psykiatriske diagnoser.
Så det, jeg gerne vil, er at spørge ind til, hvad ministerens andel af ansvaret for det her er.
Jeg er helt med på, at der er forskellige aktører med forskellige grader af ansvar og forskellige muligheder for at påvirke det her forløb – det kan være Røde Kors, eller det kan være forældrene – men det kan ikke udelukkes, at ministeren har et ansvar for nogle af de rammer, som ministeren bestemmer over.
Så jeg vil gerne have ministeren til at prøve at præcisere, hvad ministerens ansvar i det her er, når nu virkeligheden er, at der er børn, der har alvorlige psykiatriske diagnoser, og når vi nu ved, at nogle af de psykiatriske problemer, de har, dels skyldes de lange opholdstider i centrene, dels de mange flytninger mellem centrene, som skaber usikkerhed, altså forhold, som ministeren kan påvirke.
Så jeg vil gerne bede ministeren svare: Hvad er ministerens ansvar og rolle i det her?
Hvad vil ministeren gøre, for at de her børn får det bedre?
Lise von Seelen (S), 2010-01-13:
Jeg vil gerne spørge hr. Søren Krarup, hvordan man afgør, om en person har de rette kvalifikationer til at indtræde i udvalget, såfremt vedkommende ikke er et folketingsmedlem.
Hvordan afgøres det, om der er tale om disse særlige tilknytninger eller kvalifikationer?
Søren Krarup (DF), 2010-01-13:
Nu ved fru Lise von Seelen jo ligesom jeg, at der er to personer i det nuværende Seksmandsudvalg, der ikke er folkevalgte medlemmer af Folketinget.
For den enes vedkommende er det, fordi det er en gammel person i Grænseforeningens arbejde, der har lang tids erfaring, og for den andens, fordi vedkommende er bosat i og er SF's repræsentant i Aabenraa og kan deltage i mange møder, som vi andre er afskåret fra, nede i Sydslesvig.
Der vil jeg sige til det direkte spørgsmål, at det naturligvis er det enkelte parti, der bestemmer, hvem man finder velegnet til det.
Når et parti, og det er jo altså et af de fem største partier i Folketinget, mener, at der er en person uden for Folketinget, som er kvalificeret til at sidde i udvalget, synes jeg, det er rimeligt, at partiet åbner for denne mulighed.
Blot vil jeg sige, at man naturligvis dér må sætte en grænse, sådan at flertallet i Sydslesvigudvalget altid er medlemmer af Folketinget.
Det vil sige, at der maksimalt kan være tale om to medlemmer, som ikke er det.
Lise von Seelen (S), 2010-01-13:
Sådan et system er jo netop destabiliserende, i forhold til at det, vi skal med loven, er at skabe sikre rammer omkring den fremtidige bevilling.
For hvad vil hr. Søren Krarup gøre, hvis der er tre partier, som har stor lyst til at invitere en person med i udvalget, som ikke er folketingsmedlem?
Hvordan vil man så afgøre, hvordan udvalget skal sammensættes?
Søren Krarup (DF), 2010-01-13:
Jeg svarede jo netop, at der maksimalt kan være tale om to personer i dette Femmandsudvalg, der ikke er valgt eller sidder i Folketinget.
Det vil sige, at flertallet i udvalget altid vil være folketingsmedlemmer.
Men ellers vil jeg sige, at det da naturligvis er de pågældende partiers egen afgørelse, hvem de ønsker at sætte ind.
Og man kan sige, at de så indbyrdes må bestemme, hvilke to partier der kan være tale om maksimalt.
Kim Andersen (V), 2010-01-13:
For at følge op på fru Lise von Seelens spørgsmål fra før: Hvad gør man så i den situation, hvor der er tre eller måske endda fire partier, som rent faktisk ønsker en person uden for folketingsgruppen sat ind som medlem i det nye Sydslesvigudvalg?
Har hr. Søren Krarup gjort sig overvejelser om, hvordan man afgør den situation?
Og har hr. Søren Krarup ikke også en bekymring for, hvordan man skaber et reelt bindeled og en reel kontakt mellem det danske mindretal i Sydslesvig, deres foreninger og så de politiske grupper her på Christiansborg, hvis ikke det er folketingsmedlemmer, der sidder i udvalget og har den daglige kontakt med mindretallet?
Søren Krarup (DF), 2010-01-13:
Jamen jeg får lyst til at spørge hr. Kim Andersen, hvordan vi afgør magtforhold her i Folketinget.
Det største parti har den største magt, og det vil sige, at det naturligvis er efter partiets størrelse, at eventuelt to partier, maksimalt to partier, kan finde ud af at vælge folk uden for Folketinget.
Det er stadig partierne i Folketinget, der har afgørelsen, de vælger blot at finde folk, som altså ikke sidder i Folketinget, men det er stadig partierne i Folketinget, og det vil sige, at det er ganske samme magtfordeling, som vi har, idet jeg indrømmer, at man skal ind i loven, der har sagt, at der maksimalt kan være tale om to, der ikke er valgt i Folketinget, som af et parti sættes ind i Sydslesvigudvalget.