Christian Juhl (EL), 2012-11-23:
Tak for redegørelsen.
Udenrigspolitik, sikkerhedspolitik, forsvar og udvikling bliver jo – eller er i hvert fald blevet det i nogle år – blandet sammen i et stort miskmask, og jeg synes, det har været med til at ødelægge den måde, man har set på Danmark på før.
Vi taber terræn ved at gøre det, og jeg er enig med SF's Steen Gade, der tidligere i dag sagde, at vi heldigvis nu ser nogle tendenser til, at vi går fra militær til civil aktivitet.
Den bløde udenrigspolitik var kendetegnende for Danmark i 50 år, indtil vi fik den forrige regering.
Tidligere ville vi hellere sende 2.000 unge mennesker ud som ulandsfrivillige, for at de kunne lære verden at kende og hjælpe ude i verden, men også for at de kunne se, hvordan en blikskursby ser ud og mærke lugten fra kloakken omme bag blikskurene.
Når de mennesker kom hjem, havde de fået større udsyn, og de havde fået en indsigt i sammenhængen mellem verdens rigeste og verdens fattigste områder, og de var virkelig guf for dansk erhvervsliv.
De blev alle sammen ansat i gode stillinger, når de kom hjem.
Den forrige regerings udenrigspolitik ændrede sig væsentligt på det område.
Den regering ville hellere sende 2.000 unge mennesker ned i en hermetisk lukket by – ned i en militærlejr med topmoderne våben.
Disse mennesker kommer som regel hjem ødelagte, slidt på sjælen og måske ikke med alle lemmer i behold, og nogle af dem kommer døde hjem.
I erhvervslivet er der ikke stor efterspørgsel på disse unge mennesker, der ikke har den indsigt og det udsyn, som vores ulandsfrivillige havde.
Det er et godt eksempel på, hvordan vores sikkerhedspolitik har ændret sig gennem tiden.
Forsvarspolitik er blevet til krigspolitik.
Irak og Afghanistan er grimme eksempler på det, og jeg håber, det bliver en parentes i vores historie.
Der skal oprydning til, når vi har været ude i krig.
Krig er ikke et godt udgangspunkt for at opbygge et land bagefter.
Det vil sige, at det tærer på udviklingsbudgettet at lave den slags ting.
Det er det, som udviklingsministeren, hr. Christian Friis Bach, har kaldt den globale udviklingsramme, som jo ikke er fattigdomsorienteret, og som jo dækker oprydning efter militærets ballade rundtomkring.
Jeg er enig i regeringens opprioritering af den bløde sikkerhedspolitik.
Det er det, som skaber dansk autoritet ude i verden.
Det er det, der gør, at vi skaber nogle muligheder for at indgå alliancer.
Det er det, der gør, at vi i mange, mange år har haft meget stor indflydelse i forhold til indbyggertallet i vores land, som hr. Steen Gade sagde.
Vi har og har haft en meget, meget større indflydelse, og vi har en meget, meget større autoritet mange steder, end man skulle forvente i forhold til vores lands størrelse.
Vi har desværre sat den over styr med krigsmageriet, og det må vi jo genopbygge.
Ud over det er jeg en lille smule stødt på Danmarks vegne, når man tænker på, at det lige nu er Norge og Cuba, der f.eks. hjælper med at skabe en fredelig situation i Colombia.
Som danskere har vi utrolig meget at byde på, hvad angår konfliktløsning og fredelig udvikling, og vi bør tage et par skridt yderligere fremad.
Vi kan – fuldt på højde med Norge – spille en rolle også på de her områder, og det synes jeg vi bør gøre.
Når man kigger på verdens udgifter til militær – de er på omkring 1.650 mia. dollar – ses det, at det er en pæn sum penge.
Man kan sige, at det at bruge militæret hårdt mod hårdt er en måde at løse konflikter på, men der er også en anden metode, som er fuldstændig overset, nemlig konflikt- og fredsløsningsværktøjet.
Tænk, hvis vi investerede 1.650 mia. dollar i det håndværk.
Altså det håndværk, som mange mennesker på universiteter og andre steder kunne udvikle.
Så kunne vi nå rigtig, rigtig langt, og så kunne vi nå en situation, hvor vi forebygger krige og skaber reel mulighed for demokrati og udvikling i de lande, hvor det ender i krig.
Det er, som om krig og militær er det eneste og det første middel, der bliver brugt.
Det er endimensionelt, det er ubegavet, det er for fattigt, og det skader ofte mere, end det gavner.
Jeg vil dog rose et område i redegørelsen, nemlig hele området omkring våbenkontrol og våbenhandel.
Vi er selv en stor transportør af våben, og det er ikke alle transporter, som vi kan være lige stolte af.
Jeg er glad for, at udenrigsministeren har taget konsekvent fat på det område, sådan at vi både arbejder for nedrustning og for at få kontrol med hele våbenhandelen, som jo er meget, meget profitabel.
På piratområdet mener jeg at vi har en diskussion til gode, som handler om, hvordan vi får et bedre beredskab, når det går galt.
Når danske søfolk og andre kommer i klemme, som det jo har været tilfældet,
skal vi have optimeret vores muligheder for at kunne gribe ind på en eller anden måde.
Det er uacceptabelt, at vi oplever situationer som dem, vi har i øjeblikket.
Den må vi tage på et andet tidspunkt.
Så drejer det sig om Arktis.
Der har jeg et lille forbehold.
Vi har givet grønlænderne retten til undergrunden, og jeg synes, det er søgt ud fra sikkerhedspolitiske argumenter nu at sige, at vi skal være interesseret i særlige jordarter, fordi de måske teoretisk set kunne bruges til et eller andet, der har med militæret at gøre.
Jeg synes, at det ligner en grim imperialistisk tendens, og det virker, som om man siger: Vi har fortrudt, at vi ikke blev ved med at holde fast i vores ret til at kunne bestemme over grønlændernes undergrund, og vi vil egentlig også gerne have lidt fat i de penge, der måske er i det.
Det bør vi føle os for gode til at gøre, og jeg synes, at det skal være grønlænderne, der skal bestemme den del af udviklingen.
Når det så drejer sig om NATO's rolle, kan den for min skyld gerne minimeres temmelig væsentligt, og så kan vi bruge pengene på FN i stedet for.
For FN og ikke kun Sikkerhedsrådet skal opprioriteres.
Det skal laves om, for det er et barn af den kolde krig, og det giver slet ikke et billede af de nuværende magtforhold og styrkeforhold i verden.
Vi skal opprioritere de fredsbevarende styrker, og jeg synes også, at vi skulle rette op på den fejl, vi begik ved at nedlægge SHIRBRIG-enheden, sådan at vi får et bedre beredskab på området.
FN skal spille den afgørende rolle.
Det er den vigtigste organisation, vi har, og det er ikke tilfældigt, at de har lavet et utal af – hr. Søren Espersen sagde 300 – resolutioner.
Når et land er så aggressivt, som Israel er, og overhører verdenssamfundets advarsler, så bør man jo fortsætte med at forklare, at det her er fuldstændig galt.
Israel er hovedansvarlig for, at der ingen løsning er på Palæstina-Israel-konflikten, og vi skal bruge vores indflydelse optimalt i FN og andre steder.
Jeg synes, at EU bør ophæve den særlig privilegerede handelsaftale og samarbejdsaftale, man har med Israel, indtil Israel begynder at opføre sig ordentligt og anstændigt og begynder at vise fredsvilje og forhandlingsvilje i konflikten.
Jeg synes også, at vi skal være meget selvkritiske og sige, at vores uddannelsesinstitutioner ikke skal arbejde nede på Vestbredden, at vores virksomheder ikke skal arbejde nede på Vestbredden, og at vi skal have gjort den mærkningsordning med varer fra bosættelserne effektiv.
Den ser slet ikke ud til at virke.
Det er en del af vores sikkerheds- og udenrigspolitik, og derfor skal vi også have det på plads.
Hvorfor er vi fodslæbende i det her spørgsmål?
Hvorfor kan vi ikke give klar besked?
Det er også vigtigt, at Danmark klart siger, hvad der er Danmarks politik vedrørende opgraderingen af FN.
Jeg tror ud fra udenrigsministerens taler, at det er ved at være på vej, men kunne vi ikke melde det klart ud?
Jeg tror, vi styrker vores forhandlingsposition over for dem, der er fodslæbende i det her spørgsmål, ved at vi giver klar besked og f.eks. følger Islands melding på det her område.
Det samme gælder krigen i Syrien.
Det er ikke visionært nok at sidde sammen med Syriens venner.
Jeg drømmer om, at vores udenrigsminister vil rejse rundt i Kina og Rusland, indtil vi har fået dem overbevist om, at fælles løsninger er den eneste mulighed.
Militære løsninger er ikke en mulighed – det er ganske umuligt dernede – men det er fælles løsninger, hvor Kina og Rusland er med ved bordet, og hvor de parter, der er i Syrien, og som bagefter skal leve sammen, også er en del af løsningen.
Igen er mægling i konflikter vejen frem frem for en militær løsning.
I øvrigt skulle vi bruge det ord, som man bruger nede i EU, nemlig kohærens, altså sammenhæng, i politikken til netop at fremme vores interesser.
Så vil jeg sige, at vores udviklingsbistand er faldet siden 2011.
Det er ikke noget skønt syn, og jeg håbede, at den nye regering også på det her område skulle tegne en ny linje.
Den er faldet fra 0,85 pct. af BNI til 0,83 pct. under den nuværende regering.
Det er ikke acceptabelt, og det skal vi have gjort noget ved.
Det sidste, jeg vil sige, er, at den vigtigste ulandsbistand er at styrke arbejderklassen i hele verden.
Vi er på vej.
Jeg synes, at det på mange områder er en god redegørelse, men vi kan gøre det bedre.
Vi kan gøre det mere synligt, at der er kommet en ny regering i Danmark.