Tom Behnke (KF), 2011-04-05:
Lige nøjagtig.
For konsekvensen af at tabe sagen er mangefold værre end at have lidt mere tålmodighed.
Hvis jeg kender den forening ret – og dens medlemmer og deres synspunkter og deres livssyn, menneskesyn, kvindesyn – så er det kun et spørgsmål om tid, før vi er nået dertil, hvor man juridisk er i stand til at løfte bevisbyrden, og hvor man er i stand til at få foreningen opløst ved dom.
Jeg forudser, at det kun er et spørgsmål om tid, så derfor: Hav lidt mere tålmodighed.
Det er langt mere værd, end at vi fører en sag med den risiko, der er lige nu, for, at man kommer til at tabe den med de konsekvenser, det har.
Jamen det synes jeg nu er noget af en desperat handling at bevæge sig ud i, at man er klar til fuldstændig at ændre beslutningsforslaget i ligegyldig hvilken retning, bare man kan få et flertal.
Det, der er problemet med beslutningsforslaget her, er, at man ikke kan lave en afgrænsning.
Forslaget har i sin yderste konsekvens den betydning, som jeg fremhævede, for vi skal huske på, at i dag er det rent faktisk sådan med de gældende regler, at man kan dømme alle disse mennesker, jeg nævnte, for at have været med til hærværk, for det havde de planlagt, og det var de enige om.
Det er det, man kan.
Man kan ikke dømme dem for medvirken til drabet, for det var de ikke enige om, og det var de ikke medvirkende til.
Det er jo det, der er problemet.
Så nytter det ikke noget, at man siger, at det så kun skal gælde i sager, hvor der er fire til stede, eller tre til stede, eller to til stede.
Sådan kan man jo ikke handle i retspolitik, og sådan kan vi heller ikke handle her i Folketinget.
Enten gælder principperne, eller også gælder de ikke.
Det er fristende at sige ja til forslaget fra Dansk Folkeparti.
Det er fristende, når man ser på sager, hvor nogle i forening har begået en forbrydelse, men ingen vil sige noget, ingen vil medvirke, ingen vil udtale sig, og de så går fri, fordi der ikke er andre spor og politiet ikke kan løfte bevisbyrden.
Så er det fristende at sige: Så dømmer vi bare alle.
Men det er ikke holdbart – det er ikke holdbart.
Det kan være meget frustrerende, at vi lever i et retssamfund, hvor politiet og anklagemyndigheden kan have svært ved at løfte bevisbyrden.
Det kan være meget vanskeligt, i visse miljøer kan det være rigtig svært at få nogen til at vidne.
Det kan oven i købet i visse sager være svært at få udenforstående til at vidne af frygt for repressalier.
Men sådan er det i et retssamfund.
Et retssamfund er netop kendetegnet ved, at det er det offentlige, det er politiet og anklagemyndigheden, der skal løfte bevisbyrden, og ikke omvendt.
Det er ikke borgerne, der kan trækkes ind i retten og fra en ende af skal bevise deres uskyld, og hvis ikke de kan det, bliver de dømt skyldige.
Sådan er et retssamfund ikke.
Det ville være lidt kedeligt, hvis det blev sådan, og sådan bliver det heldigvis heller ikke.
Jeg kan ikke komme på flere juridiske argumenter end dem, justitsministeren har fremført, og hvis man spoler tilbage og genlæser eller genser det, justitsministeren svarede, vil man se, at ministeren kommer hele vejen rundt om problemstillingen.
Ministeren har også klart og tydeligt tilkendegivet, at man rent faktisk kan blive dømt for medvirken.
Man kan også blive dømt for medvirken, selv om man ikke ønsker at udtale sig, men det forudsætter, at anklagemyndigheden kan løfte bevisbyrden på anden vis.
Og så er spørgsmålet, om man er villig til at risikere det.
De er rigtig sure, så nu vil de gå hærgende ned ad Nørrebrogade – bare for at tage et eksempel, og smadre ruderne på McDonald's, det er også bare et eksempel, for de hader McDonald's, og så smadrer de ruderne der.
Det er de 300-400 mennesker helt enige om.
De vil altså alle kunne blive dømt for medvirken til hærværk, ligegyldigt hvem der smadrer ruderne.
Men hvis der så undervejs opstår den situation, at ejeren kommer ud af butikken og forsøger at forhindre disse mange mennesker i at begå hærværk mod sin butik, og en af dem, der er i forsamlingen, er så vred, at han trækker en pistol og skyder ejeren af butikken midt i tumulten, skal vi så idømme 400 mennesker 8 års fængsel hver, fordi de ikke kan udpege, hvem det var, der gjorde det?
Hvis man forestiller sig denne meget store mængde af mennesker, vil langt hovedparten have været så langt væk fra selve gerningen, at de slet ikke har kunnet se, hvad der skete.
Og selv dem, der stod meget tæt på, ville jo i tumulten have kunnet stå med ryggen til og ikke lige have opdaget det eller ikke have hørt, at der skete noget.
Det er først, når man pludselig opdager, at der ligger et lig på jorden, at det går op for en, at der er sket en forbrydelse.
Konsekvensen af Dansk Folkepartis forslag er, at samtlige 400 skal dømmes til 8 års fængsel.
For det er jo ikke nok, at man nede i retten siger: Jeg så ikke, hvad der skete.
Det holder jo ikke.
Og jeg synes, det meget godt illustrerer, at det er godt, at vi har reglerne om medvirken, og at vi kan dømme for medvirken, men man skal kunne løfte bevisbyrden og bevise, at dem, der medvirkede, rent faktisk medvirkede og vidste, at de medvirkede, og at de alligevel gjorde det.
Og det kan man godt bevise.
Det er svært, ja, men sådan er det at leve i et retssamfund.
Man kan bevise det ved, at der kan være spor på gerningsstedet; der kan være andre spor, man finder; man kan afdække det ved aflytninger; man kan afdække det ved, at der er andre vidner, der måske har set noget; det kan være, at politiet i forbindelse med afhøringerne er særlig dygtige til at afhøre på en sådan måde, at folk kommer til at sige noget, der pludselig er modstridende, og så kan man spille dem ud mod hinanden – den ene har sagt et, og den anden har sagt noget andet, og begge dele kan ikke være rigtigt, så lad os høre sandheden.
Og ved de afhøringer er politiet jo dygtige til at få folk til at nå frem til, at det klogeste er at fortælle sandheden.
Og sådan er det jo også i langt, langt de fleste sager.
Så vi afviser forslaget her i dag, også selv om det er fristende at sige ja til det.