Pia Kjærsgaard (DF), 2007-05-31:
I Dansk Folkeparti har vi brugt en stor del af dette forår på at drage ud i landet og høre, hvad der ligger danskerne på sinde.
Vi vil ved selvsyn se, hvordan det står til i vores offentlige sektor.
Sammen med hr. Kristian Thulesen Dahl har jeg besøgt plejehjem, plejecentre, hospitaler og væresteder og mange, mange andre ting for at se, hvordan det forholder sig med den danske velfærd i praksis, og for at høre, hvad vi kan gøre bedre.
Det har ikke været os, der sådan kom med svarene, som politikere har for vane, men vi har valgt at lytte til folk.
Besøgene har været utrolig lærerige, meget spændende og også meget, meget gribende.
Det er lærerigt at høre fra personale, ledere, brugere, beboere og patienter, hvordan de oplever deres hverdag og deres vilkår.
Det er spændende, fordi vi har oplevet velfungerende steder, hvor engagement og livsglæde blomstrer, og gribende, fordi vi alle steder har mødt engagerede mennesker, som har gjort det til en livsopgave at hjælpe vores svageste medborgere, og det er, uden at der egentlig bliver gjort særlig meget for at belønne dem.
Overalt har personale, brugere og beboere taget imod os med åbne arme, overalt er vi blevet lukket gæstfrit ind i medarbejdernes hverdag og i beboernes private hjem.
Jeg har mødt personale på psykiatriske institutioner, som elsker deres job, selv om de må opleve at blive fysisk angrebet af deres psykisk syge eller demente patienter.
Jeg har oplevet erfarne ledere, som kender deres afdeling eller institution til bunds, og som kæmper for at tiltrække personale til de mange livsvigtige og nødvendige opgaver.
Hvordan belønner samfundet den medarbejder, som nat efter nat er alene på arbejdet med ansvaret for alt for mange svagelige beboere?
Ja, man får sådan en startløn på omkring 18.000 kr. og en lederløn efter årtiers erfaring på ca. 10.000 kr. mere.
Og så med den her mærkat, hvor der står lavstatus, med en sønderlemmende kritik af de få steder, hvor alt går galt, og med en ligegyldighed over for de mange ansvarlige og engagerede steder.
De lavest lønnede i den offentlige sektor skal have en bedre løn, der i højere grad modsvarer det store stykke arbejde, de udfører for samfundets svageste.
Vi skal have højnet respekten for det at have med mennesker at gøre, og vi skal have gjort karrieremulighederne bedre, så vores unge mennesker kan se en faglig udvikling og en udfordring i deres arbejdsliv.
Det er Dansk Folkepartis holdning, og der skal ikke herske tvivl om, at vi er parate til at kæmpe en hård kamp for det i de kommende forhandlinger om kvalitetsreformen.
Plejesektoren og sundhedssektoren er en af hjørnestenene i vores velfærdssamfund, og vi bliver alle som en afhængige af andres omsorg og pleje på et eller andet tidspunkt i vores liv.
Velfærden begynder og slutter med de mennesker, der udfører den i praksis.
Så længe de ansatte i plejesektoren ikke har bedre lønninger og arbejdsvilkår og mulighed for efteruddannelse, kan ingen regne med, at forventningerne til den offentlige sektor bliver indfriet.
Så længe lavstatusetiketten klæber til arbejdet med vore svage medborgere, vil der fortsat være problemer med at rekruttere personale.
Så længe lønninger og arbejdsvilkår er uacceptable, går det ikke kun ud over de ansatte, nej, det går også ud over vores ældre og syge.
Dette bibelcitat passer egentlig også på velfærdssamfundet.
Temperaturen på velfærdssamfundet kan vi ikke sådan tage i Folketinget, den kan kun måles ude på de enkelte institutioner.
Billedet er klart, billedet har al mulig vilje til helbredelse, men medikamenterne mangler i mange tilfælde.
Dansk Folkeparti ser velfærdssamfundet som en helhed.
De seneste mere end 5 år er bevis på, at vi hele tiden har haft en realistisk tilgang til velfærden.
Det er således ikke i vore rækker, man finder en urealistisk overbudspolitik.
Mange vil have bemærket Dansk Folkepartis kampagne på togstationer og busser, »ægte velfærd, stram udlændingepolitik«.
Så enkelt kan det faktisk siges.
Det sidste er en forudsætning for det første.
Den stramme udlændingepolitik har sparet samfundet for milliarder af kroner.
Velfærdskommissionen beregnede i foråret 2005, at udlændinges manglende tilknytning til arbejdsmarkedet hvert år koster det danske samfund mere end 30 mia. kr.
Tænk engang, hvad de mange penge kunne bruges til.
Beregningerne er bevis på, at en fortsat stram udlændingepolitik er alfa og omega for fremtidens velfærd.
Jeg fatter ganske enkelt ikke, at nogen kan mene noget andet.
Ægte integration vil selvfølgelig sige, at kvinder naturligvis ikke bærer tørklæde.
Tørklæde er om noget symbol på undertrykkelse, og selv i de tilfælde, hvor kvinderne hævder, at tørklædet er selvvalgt, er der foruden en hån over for de kvinder, der ikke selv kan vælge, stadig tale om en åben provokation; et ønske om at afgrænse sig og adskille sig fra det omgivende samfund; et signal om, at det danske samfund er urent.
Og hvorfor tager jeg så den debat op igen, hvorfor gjorde jeg det her offentligt Kristi himmelfartsdag, hvorfor har jeg konfronteret Socialdemokratiet med det her spørgsmål?
Det er selvfølgelig, fordi man ikke kan sige, at tilknytning til arbejdsmarkedet er nok.
Kun på den måde kan man tale om ligeværdige borgere; kun på den måde vil de kunne gøre sig fortjent til den respekt, som mange taler så meget om.
Jeg mener faktisk, at det er et udtryk for foragt over for danskerne, hvis ikke man vil tilpasse sig det danske samfund.
Forårets debat om tørklæder har været forstemmende.
Jeg fatter simpelt hen ikke, at et parti, som kalder sig socialistisk, kan få sig selv til at opstille en kandidat, der uden blusel signalerer, at hun er tilhænger af islamisk sharia; der ikke vil give hånd til mænd og har udtalt sig særdeles tvetydigt om både dødsstraf og homoseksuelle.
Det er ganske enkelt grotesk, at et socialistisk parti, der hævder at hvile på progressive historiske traditioner, uden tøven byder middelalderen velkommen i det danske parlament med dets århundredgamle traditioner for frisind og demokrati.
Det er en hån mod demokratiet.
Jeg synes, det er vigtigt, at Socialdemokratiet besvarer meget mere nøjagtigt, hvad man egentlig vil gøre ved det.
Vil man virkelig tillade det?
Vil man virkelig lægge sin tillid hos et parti, der har den opfattelse af demokratiet?
For nylig foreslog en dansk imam, at flerkoneri skulle være tilladt.
Ikke alene ville et sådant tiltag være et frontalangreb mod ægteskabet som institution, det ville også være et farvel til civilisationen, som vi kender den, og et goddag til det rene barbari.
Flerkoneri er simpelt hen udtryk for den værste menneskeforagt, der findes, intet mindre.
Vi er simpelt hen nødt til at tale om den ægte integration.
Det vil selvfølgelig også sige, at en dagplejemor, en pædagog, en skolelærer eller en social- og sundhedsassistent naturligvis ikke optræder indhyllet som et spøgelse.
Alene det, at vi kan have denne diskussion, er jo ganske, ganske ubegribeligt.
Tørklædet er og bliver et politisk symbol, i og med at islam som lovreligion ikke adskiller politik og religion.
Jamen vi har da religionsfrihed, hører jeg straks nogen råbe.
Ja, og heldigvis for det.
Vi har religionsfrihed, men vi har ikke religionslighed, og demokratiet giver i øvrigt heller ikke frihed til at undertrykke et helt køn.
Velfærd, udlændingepolitik og integration er uløseligt forbundne størrelser.
Fremtidens velfærd afhænger af, at den stramme udlændingepolitik bliver bibeholdt til gavn for hele samfundet, men den afhænger også af, at vi får indvandrerne ud på arbejdsmarkedet, og ikke mindst af, at de på længere sigt bliver danskere gennem tilegnelse af danske normer og respekt for det danske demokrati og det danske menneskesyn.
Jeg håber virkelig, at der i løbet af debatten også er andre, der vil tage hele værdidebatten op; at der er andre, der vil tale om sammenhængskraften i det danske samfund; at der er andre politikere, der vil have et krav om, at danske værdier er noget, vi har tilkæmpet os i det danske samfund, at det er noget, vi ønsker at bevare, og at det er noget, vi ikke ønsker at give slip på.
Jeg synes simpelt hen, at der er for mange, der er for lemfældige i forhold til det her, at der er mange, der ikke ønsker at debattere det, men jeg kan godt garantere, at for Dansk Folkeparti hænger velfærden og en stram udlændingepolitik uløseligt sammen.
Jeg kan bare konstatere, at der siden 2001 er blevet givet 35 mia. kr. mere til velfærd; at vi har haft gang i kræfthandlingsplaner; at vi har givet mere til kommunerne i forhold til de ældre.
Det er en konstatering, sådan er det.
Men at jeg kender virkelighedens verden, tror jeg bestemt også jeg har givet udtryk for.
Jeg står ikke og påberåber mig et skønmaleri eller et lykkeland, for jeg ved udmærket godt, at der er steder, hvor der mangler, og det er jo det, vi netop er begyndt at vende op og ned på i forbindelse med den kvalitetsreform, som statsministeren lancerede for vel et års tid siden.