Karen Ellemann (V), 2016-03-01:
Tak for ordet.
I beslutningsforslaget her, B 60, foreslås det, at regeringen skal gøre det obligatorisk for kommunerne at anvende tro og love-erklæringer ved genbevilling af dels hjælpemidler, dels handicapbiler, når borgerens funktionsevne ikke er forbedret siden sidste bevilling og borgeren ønsker at gøre brug af en tro og love-erklæring.
I dag er det på begge områder kommunen, som i den enkelte sag vurderer, om den vil gøre brug af en tro og love-erklæring ved genbevilling.
Der er altså i loven den her såkaldte »kan«-bestemmelse, som kommunen kan benytte, hvis det findes hensigtsmæssigt.
Formålet med beslutningsforslaget er, ifølge bemærkningerne, at gøre sagsbehandlingen så hurtig og enkel som muligt, samtidig med at det kommunale ressourceforbrug bliver begrænset og de lange sagsbehandlingstider bliver mindsket.
Derudover bliver borgerne stillet bedre, idet de ikke skal være utrygge eller nervøse for at miste deres hjælpemidler eller deres handicapbil.
Generelt vil jeg starte med at sige, at regeringen naturligvis er enig i, at det er ønskværdigt, at man har en både hurtig og enkel sagsbehandling på det sociale område, og vi er også meget enige i, at mulighederne for forenkling helt generelt set skal afsøges.
Det er indiskutabelt, at en hurtig og enkel sagsbehandling er til gavn og glæde for borgerne, som har behov for hjælp og støtte for at kunne få deres hverdag til at fungere.
Lige så indiskutabelt er det, at det vil være til gavn for kommunerne, hvis administrationen kan lettes og det kommunale ressourceforbrug i den forbindelse kan begrænses.
Derfor er der også fokus på regelforenkling og afbureaukratisering i det arbejde med en reform af servicelovens voksenbestemmelser, som vi i regeringen er i gang med.
Reformen skal ses i lyset af, at vores nuværende servicelov, særlig på voksenområdet, efter min mening er blevet for kompleks og for svær for kommunerne at administrere korrekt.
Når man så læser den første del af beslutningsforslaget, nemlig det element, der handler om obligatorisk brug af tro og love-erklæringer i sager om genbevilling af hjælpemidler, indgår lige præcis det her forslag faktisk i det reformarbejde.
Formålet er nemlig at sikre, at der kan ske en hurtig og en enkel sagsbehandling i forbindelse med genbevilling af hjælpemidler.
I regeringen vil vi derfor sørge for, at lige præcis dette element af beslutningsforslaget bliver behandlet i regi af arbejdet med reformen, sådan at det kan blive drøftet i sammenhæng med øvrige initiativer, som også indgår i den samlede reform af servicelovens voksenbestemmelser.
Rent faktisk kan jeg sige, at ministeriet i sidste uge præsenterede det her forslag for følgegruppen, som er nedsat i regi af arbejdet med reformen, og tilbagemeldingen var, at det da helt klart var et forslag, der blev modtaget meget positivt i følgegruppen.
Det giver også god mening, for jeg tror, vi alle sammen kan blive enige om, at en genbevilling af en blindestok eller en benprotese altid skal kunne ske ved brug af en tro og love-erklæring fra borgeren i de tilfælde, hvor forholdene i al væsentlighed er uændret siden seneste bevilling.
Og i sådan nogle tilfælde giver det for mig at se absolut ikke nogen mening at sagsbehandle yderligere, hvis den blinde eller den benamputerede borger på tro og love skriver under på, at forholdene er uforandrede.
Borgerens funktionsnedsættelse går jo ikke væk, og behovet her er for mig at se indiskutabelt.
Den anden del af beslutningsforslaget handler om obligatorisk brug af tro og love-erklæringer i sager om genbevilling af handicapbiler.
Og der må jeg sige, at vi ikke kan støtte den del af beslutningsforslaget.
Det skal ses i lyset af genbevillingsprocessens længde i bilsagerne her, for genbevilling af en handicapbil er altså som udgangspunkt noget, som først sker efter 6 år, og når genbevillingsperioden er så lang, viser erfaringerne fra de konkrete sager, at der næsten altid vil være behov for at indhente nye oplysninger, også selv om borgerens funktionsnedsættelse i al væsentlighed er uændret.
Det kan f.eks. være, at borgerens kørselsbehov nu mere hensigtsmæssigt kan tilgodeses på anden vis end ved bevilling af en handicapbil, eller at kørselsbehovet har ændret sig som følge af ændret uddannelses-, beskæftigelses- eller livssituation helt generelt set.
Så hvis brug af tro og love-erklæringer i sager om genbevilling af bil gøres obligatorisk, vil den enkelte borger, når man læser lovgivningen, få det indtryk, at genbevilling af en handicapbil alt overvejende vil være noget, der sker uden yderligere sagsbehandling og uden indhentelse af nye oplysninger, og det vil bare ikke være i overensstemmelse med virkeligheden, hvor erfaringen viser, at det tit ikke vil være tilstrækkeligt med de oplysninger, der var til stede ved den seneste afgørelse.
Så hvis vi skriver obligatorisk brug af tro og love-erklæringer ind i lovgivningen, er det min opfattelse, at det vil være at foregøgle borgeren en retstilstand, som for en stor del af sagernes vedkommende de facto ikke vil være gældende, og det vil bestemt ikke være sundt eller gavnligt for samarbejdet mellem borgeren og kommunen.
Så samlet set vil jeg sige, at den første del ser vi som en del af den samlede reform, den anden del, med genbevilling af handicapbiler, kan vi ikke støtte.
På den baggrund kan vi ikke støtte det samlede beslutningsforslag.