Eva Kjer Hansen (V), 2016-01-28:
Jeg forstår udmærket den bekymring eller måske nærmere mavepine, visse grundejere måtte have, når storme og oversvømmelser gør skade på kysterne og de værdier, der ligger tæt på kysterne.
Derfor er jeg faktisk rigtig glad for, at Dansk Folkeparti har rejst debatten i dag om, hvad det er for en indsats, der skal til.
Jeg vil også gerne kvittere positivt for den ros, der har været omkring den bedre dialog, og den vil jeg så med det samme sende ned i embedsmandslogen dernede og sige, at jeg er rigtig glad for, at det opleves som en positiv udvikling, og at der er kommet en bedre dialog, og det fortjener embedsværket tak for.
Formålet med kystbeskyttelse er ifølge kystbeskyttelsesloven at beskytte mennesker mod oversvømmelse samt beskytte ejendomme mod oversvømmelser og nedbrydning fra havet, fjorde eller andre dele af søterritoriet.
Det er som udgangspunkt grundejeren, der har ansvaret for at beskytte sin ejendom mod havet, og det er derfor grundejeren, der søger om tilladelse til kystbeskyttelse, og det er Kystdirektoratet, der behandler konkrete ansøgninger om kystbeskyttelse og giver tilladelsen.
Kystdirektoratet følger også udviklingen med nye metoder til kystbeskyttelse, herunder at der udvikles og afprøves nye metoder til kystbeskyttelse.
Så kystbeskyttelsesloven er dermed ikke til hinder for, at der eksempelvis kan gives tilladelse til såkaldt hård kystbeskyttelse som f.eks. skråningsbeskyttelse.
Det er der et helt frisk eksempel på i sagen oppe ved Løkken, for der drøfter man en kombineret løsning, skråningsbeskyttelse med sten kombineret med sandfodring, ligesom der også drøftes en kombineret løsning mellem de involverede parter i Nørlev i Nordjylland.
Det er blot for nu at nævne nogle af de konkrete, aktuelle eksempler, som jeg også ved at fru Pia Adelsteen har en vis føling med.
Hvilken løsning der er bedst egnet, afhænger af den konkrete vurdering af den kyststrækning, man ønsker at beskytte.
Og selv om det er den enkelte grundejers ansvar at kystbeskytte sin ejendom, er der en række hensyn, der skal afvejes, når man skal vælge, hvilken metode der er bedst.
Ved hård kystbeskyttelse er der et væsentligt hensyn til naboerne, fordi hårde kystbeskyttelsesanlæg flytter erosionen af kysten til nabostrækningen, hvor virkningen af strøm og bølger så forstærkes.
Og netop hensynet til naboens ejendom er baggrunden for, at Kystdirektoratet stiller krav om, at der også skal sandfodres, f.eks. i eksemplerne ved Løkken og Nørlev.
Selve loven opregner en række hensyn, herunder økonomiske og tekniske hensyn, hensyn til kystlandskabets besvarelse og sikring af adgang til kysten.
Især hensynet til, i hvilket omfang det ønskede anlæg til kystbeskyttelse påvirker nabostrækningerne, kan få betydning for, hvilken metode den pågældende grundejer skal benytte.
Endelig har kystbeskyttelsesmetoderne en forskellig historik rundtom i landet.
Frem til 1980'erne var hård kystbeskyttelse dominerende, men i takt med at man generelt – og altså ikke kun hertillands – er blevet klogere på konsekvenserne af hård kystbeskyttelse,
er direktoratet i stigende grad gået over til at anbefale sandfodring som den kystbeskyttelsesmetode, der bør finde anvendelse, når vi vil beskytte de danske kyster.
Der, hvor der allerede er etableret hård kystbeskyttelse, giver direktoratet typisk tilladelse til reetablering og vedligehold.
I forhold til trykudligningsrørene har Kystdirektoratet på baggrund af et kontrolleret forsøg vurderet, at rørene ikke har den tilstrækkelige effekt til at være egnet som kystbeskyttelsesmetode på erosionskyster.
Omvendt er sandfodring en internationalt anerkendt og veldokumenteret metode, som bl.a. benyttes i Tyskland, Holland, USA og Australien.
Strandene i Rio, Miami og på Sild kystbeskyttes f.eks. med sandfodring.
Vestkysten er en såkaldt erosionskyst, og fællesaftalen mellem staten og vestkystkommunerne tilsigter helt at stoppe eller at opnå en kontrolleret tilbagerykning af kysten på udvalgte steder.
Den danske stat anvender sandfodring på Vestkysten.
Målsætningen om at stoppe tilbagerykning af kysten nås, ved at der bliver tilført sand som erstatning for det sand, som bølger og strøm fjerner.
Derved sker erosionen i fodringssandet og ikke i de bagvedliggende klitter.
Sandfodring er en effektiv kystbeskyttelsesmetode, når problemet er erosion, idet sandfodring kompenserer for det tab af sand, der ellers vil være.
Den hårde kystbeskyttelse, som findes på Vestkysten, kan kun effektivt opretholdes, fordi der også sandfodres.
Grunden til, at man også sandfodrer der, hvor der er placeret hårde anlæg med sten, er, at de hårde anlæg – høfder, bølgebrydere, skræntfodssikring – holder på sandet og dermed forhindrer den naturlige transport af sand langs med stranden.
Der kommer derfor et underskud af sand der, hvor der er opført hårde kystbeskyttelsesanlæg, og det er så det, man kompenserer for med den kunstige tilførsel af sand.
Fællesaftalerne mellem staten og kommunerne har gennem årene fungeret efter hensigten, idet der ikke, siden den første aftale blev indgået i 1981, har været gennembrud af klitterne og oversvømmelser af baglandet.
Så selv de seneste voldsomme storme, Bodil, Dagmar og Egon, har ikke forårsaget gennembrud af klitterne, og mange steder er det faktisk lykkedes helt at stoppe tilbagerykningen.
Meget tyder på, at det faktisk er det, der vil ske, og at målsætningerne bliver opfyldt.
Et af temaerne på det åbne møde om kystbeskyttelse i Aalborg i november handlede netop om, hvordan man bedst sikrer en effektiv og langtidsholdbar beskyttelse af de danske kyster.
For gør man ikke det, løser man måske problemet ét sted bare for at skabe et problem et andet sted.
Det er det, der er udfordringen med den hårde kystbeskyttelse.
Men der er også andre måder, vi skal tænke i helheder på.
Grundejerne har store fordele ved at gå sammen om kystbeskyttelsesprojekter, og det har kommunerne også.
På den måde får vi skabt de bedste og de mest sammenhængende løsninger, og omkostningerne bliver fordelt mellem mange i stedet for nogle enkelte grundejere.
Så det vil være både bedre og billigere, når flere grundejere går sammen om at kystbeskytte deres ejendomme over en længere strækning.
Det er der faktisk en række kommuner der benytter sig af.
Det ser vi i projekter ved Roskilde Fjord, men også ved den nordsjællandske kyst, hvor tre kommuner er gået sammen om et stort sammenhængende projekt med en 57 km lang kyststrækning.
Regeringen arbejder sideløbende på en kystanalyse, som vi forventer bliver færdiggjort i løbet af dette halvår.
Den skal give os et samlet billede af, hvor risikoen for oversvømmelser og erosion og potentielle skadesomkostninger er størst.
Og den skal give et billede af, om kommunerne har de rigtige værktøjer til at sikre en omkostningseffektiv kystbeskyttelse.
Analysen kan derefter danne baggrund for en politisk drøftelse af, hvordan kystbeskyttelsesindsatsen kan gennemføres mere omkostningseffektivt, og hvor vi skal fokusere.
Alle kystkommuner er blevet inviteret til at bidrage til processen, og 58 kommuner har givet bidrag og dermed et vigtigt indspark til kystanalysen.
Når den er færdig, mener jeg, at vi har et godt grundlag for at diskutere politisk, hvad der skal ske derefter.
Endelig vil jeg nævne, at lige før jul har Folketinget vedtaget et lovforslag om ændring af lov om kommunal ejendomsskat, så ejendomme ramt af kystnedbrydning fremadrettet bliver fritaget for grundskyld.
Derudover arbejder et regeringsnedsat udvalg med evaluering af stormflods- og oversvømmelses- og stormfaldsordningerne, og det forventes, at den evaluering vil være klar i slutningen af maj måned.
Så der er altså rigtig mange ting, som vi kommer til at kigge nærmere på i fællesskab.
Jeg synes, det har været vigtigt at få kigget på det her område og se på, om vi får hjulpet de borgere, der bor ved kysten, godt nok med de udfordringer, de har at slås med.
Jeg tror, at det åbne møde, vi havde om kystbeskyttelse i november måned i Aalborg, var et meget konkret skridt for at styrke en god dialog mellem myndigheder og borgere.
Efter mødet har Kystdirektoratet for netop at være mere opsøgende i dialogen med grundejerne mødtes med flere grundejerforeninger for at oplyse om, hvordan de bedst kan beskytte deres ejendomme mod erosion, og har i den forbindelse også understreget vigtigheden af, at man sørger for at kystbeskytte i god tid.
Det er netop også der, hvor Kystdirektoratet kan være inde over og informere om, at man skal være opmærksom på, at her kan ske noget, når man kigger mange år ud i fremtiden.
Jeg ser frem til, at kystanalysen giver os et gennemarbejdet grundlag for en politisk drøftelse af, hvordan vi som nævnt får en omkostningseffektiv kystbeskyttelse, hvordan vi bedst fokuserer der, hvor behovet er størst, og dermed hvordan vi bedst kan hjælpe de borgere, der er udfordret af de ændringer, som de oplever.