Per Stig Møller (KF), 2007-05-30:
Jeg takker for debatten.
Der er enighed om, at situationen er utilfredsstillende; der er enighed om, at situationen er uacceptabel.
Jeg vil egentlig ikke gå ind i det sådan mere småpolemiske, men sige tak for de venlige bemærkninger, der har været, også til den danske indsats.
Vi har jo hele tiden prøvet at være aktive for at få skabt en fredsløsning.
Vi udnyttede jo vores position under vores formandskab for EU i andet halvår af 2002 til at operere med køreplanen for fred, og det var så forsøget i 2002.
Og det er jo stadig væk den køreplan, som verden henholder sig til, og som blev bekræftet så sent som i går ved det asiatisk-europæiske udenrigsministermøde, hvor man byggede på køreplanen og på kvartetten.
Men jeg synes da, at hr. Mogens Lykketoft har meget ret i, at den jo ikke har givet os resultater.
Jeg mener, at hele vejen frem til i dag er overstrøet med mislykkede planer: Tenetplanen, Mitchellplanen og den ene og den anden plan.
Alle planerne er jo gået i stykker.
Det sidste show in town er stadig væk køreplanen, men den har ikke givet resultat.
Derfor synes jeg, at vi, i stedet for at genere eller drille hinanden – det kan vi selvfølgelig godt gøre, det er altid hyggeligt – skulle prøve at se på, at det, der i virkeligheden skiller os ad her med disse dagsordener og debatten her, jo i virkeligheden er strategien: Hvordan når vi frem til tostatsløsningen?
Det kan der være forskellige opfattelser af.
Jeg mener også, at man kan overveje et andet forløb, end dette tillidskabende skridt for skridtforløb.
For det er jo meget hårdere; det bliver standset, hvis nogen misbruger tilliden.
Og derfor kunne det godt være en overvejelse værd, om man skulle begynde at overveje, at Olmert og Habash – jeg mener stadig væk, de er de to centrale personer – skulle begynde at se på, hvad det så er for et Palæstina, der kommer, hvis der kommer en fred, således at palæstinenserne også ved, hvad det er for et Palæstina, de ikke skaffer sig ved ikke at skabe fred.
Så det kan godt være, at man skal til at vende det om.
Og det er jo så også noget i den retning, som hr. Mogens Lykketoft forestiller sig, for alle de små skridt er der jo altid nogle, der standser.
Og det er karakteristisk, at alle skridtene bliver standset af terrorister, som smider en bombe.
Jeg kan huske, at da jeg ankom til mødet i New York, hvor vi skulle vedtage køreplanen for fred – jeg tror, det var i august eller september 2002 – i kvartetten, fik jeg at vide, at der var røget en bombe; jeg tror, det var i Tel Aviv.
Og det skulle jo komme som en overraskelse for mig, men da måtte jeg sige til mig selv: Ja, selvfølgelig, hvorfor er du ikke overrasket?
Jo, selvfølgelig kommer der da en bombe i dag, hvor kvartetten skal vedtage køreplanen for fred, for de, der ikke vil have fred, sørger jo for at destabilisere freden.
Og det er jo heller ikke sådan, at man skal lade den sidste terrorist afgøre, om der skal være fred eller ej.
Derfor er jeg meget enig med Rabin, der sagde: Man skal forhandle fred, som om der ikke er terror, og bekæmpe terror, som om der ikke er fred.
Det tror jeg er det afgørende.
Jeg tror, at vi er nødt til hele tiden at tænke sammen med vores partnere: Hvad kan vi gøre for at få fremmet situationen?
Det skal vi drøfte i EU.
Jeg mener stadig væk, at hvis ikke det bliver en fred, som disse to parter selv banker de sidste søm i, så kommer der ikke en fred, der bliver holdbar.
Det kan jeg forstå vi er uenige om.
Men omverdenen har jo lænet sig kraftigt ind over dem hele tiden.
Det er jo ikke sådan, at omverdenen har siddet og set på, at de prøvede at finde ud af det selv, og fordi de ikke kunne finde ud af det, så har omverdenen ikke gjort noget.
Det er jo ikke rigtigt.
Køreplanen for fred er også udtryk for, at omverdenen læner sig ind over dem.
Så der bliver lænet kraftigt ind over parterne.
Og det pres skal selvfølgelig lægges på begge parter, og det har vi jo også haft noget held med i den forstand, at meget af det, jeg drøftede med Sharon, jo altså var at se at få gang i den tostatsløsning, for uden en tostatsløsning vil Israel efter min opfattelse forsvinde inden for de kommende 20-25 år.
Det er ikke sådan, at Palæstina ikke opstår, for det vil så opstå, og Israel vil forsvinde af sig selv.
Hvorfor?
Ja, enten forsvinder det som demokratisk stat på grund af den demografiske udvikling, hvor der vil være flere palæstinensere, end der vil være jøder i den israelske stat – og så er det ikke nogen jødisk stat, så er det en demokratisk stat, men det var ikke rigtig grundlæggernes tankegang – eller også er man nødt til at opretholde Israel som jødisk stat på trods af demografien, og så må man altså lade være med at have demokrati.
Så enten ophører Israel som jødisk stat, eller også ophører det som en demokratisk stat, hvis ikke man får en tostatsløsning.
Det var jo også det, der var Sharons budskab, og det, han arbejdede for, da han desværre blev syg.
Det var jo derfor, han sagde: Jamen o.k., vi kan ikke komme frem til en forhandlet løsning, så trækker vi os fra Gaza, så starter vi dér, og det er så det første træk.
Også hvad angår sikkerhedsmuren sagde de jo hele tiden: Det er muren, der står der, og hvis der ikke kommer en fred, er vi nødt til at have et større område; hvis der kommer en fred, rykkes muren.
Det er incitamenterne.
Jeg kan huske, at jeg så talte med præsident Abbas, før de trak sig fra Gaza.
Jeg drøftede den situation med ham en sen aftentime i Ramallah.
Og så siger jeg til ham: Det er jo helt afgørende, præsident, at Gaza ikke bliver en øglerede, hvorfra al mulig terror og skydning finder sted ind i Israel.
Det blev det jo sandt at sige ikke, det ligner jo nærmest en øglerede med Fatah og Hamas mod hinanden og så de her nye ekstremistgrupper, som render rundt og tæver folk, hvis ikke de ser rigtige ud i tøjet, og hvis de spiller den forkerte musik på restauranterne.
Så det er jo ved at blive den øglerede, det ikke måtte blive.
Hvordan forhindrer vi så det?
Ja, det forhindrer vi jo kun ved at prøve at støtte Abbas' linje.
Det er så også den, den arabiske verden støtter, det er den, EU støtter, men det er jo ikke den, som Mashaal fra Syrien støtter.
Når Hamas ikke vil forbyde sine folk at smide Qassamraketter ind i Israel, mens Abbas siger, at de ikke må smide Quassamraketter ind i Israel, så har Hamas jo ikke vist viljen til tostatsløsningen, men vil stadig væk fremprovokere den konflikt, der ikke skaber en fredssituation.
Det er det tragiske ved det, at der er for mange, der ikke vil freden.
Det eneste opmuntrende, jeg har om situationen, og det er heller ikke ret meget,
er, at der for første gang er et fælles pres fra den arabiske verden, fra Europa og jo også fra USA på parterne om tostatsløsningen.
Og jeg tror, det er opstået i kraft af, at den arabiske verden pludselig har fået Iran og ikke Israel som det største problem.
Derfor er det en ganske god idé at få stoppet Israel-Palæstina-konflikten, så man altså kan samle den arabiske verden og beskytte sig mod Iran, der jo også har skaffet sig indflydelse i Libanon, og også skaber sig det i Gaza.
Derfor tror jeg, at vi har en situation nu, hvor den arabiske verden og den europæiske verden faktisk står sammen.
Vi opdagede jo altså også, at den asiatiske verden her i de sidste to dage stod på samme linje som Europa.
Og der mener jeg, at situationen skal udnyttes.
Og der er det altså dybt tragisk – jeg ved godt, at hr. Mogens Lykketoft og jeg har forskellig opfattelse af Sharon – at den leder, som kunne have gennemført tostatsløsningen og formentlig kunne have fortsat med en stærk regering, falder på vej til den.
Og så kommer situationen i Gaza og på Vestbredden, hvor det så viser sig, at der går det politisk i opløsning.
Når vi ikke kan bygge på samlingsregeringen, men på Hamas og de ministre, de har udpeget, skyldes det jo altså, at vi jo ikke rigtig kan have tillid til en regering, som velsigner Qassamraketterne og altså direkte tager ansvaret for dem, og som også truer med at sende selvmordsbombere ind, som Hania oven i købet personligt gjorde forleden dag.
Det sker nok som reaktion på Israel i Gaza, men der er altså trusler om selvmordsbomber.
Så det, vi skal gøre, mener jeg altså er at udnytte den situation, der er opstået med den arabiske verden og Europa og USA, der lægger fælles pres på parterne.
Det pres ligger altså fra vores side, men vi forhandler med de regeringsmedlemmer og støtter de regeringskontorer, som ikke er styret af Hamas, så de kan se, at der er en økonomisk fordel ved gå ind i en fredsløsning og en tostatsløsning, og således, at man ikke pludselig siger, at vi har sendt penge ind til terrororganisationer.
Det tror jeg er den rigtige vej med hensyn til dem.
Hvad angår Israel, er vejen at fastholde presset, og der er vi enige i, at de skal aflevere pengene fra tolden.
Europa har aldrig afleveret så mange penge til palæstinenserne, som vi gør nu, men det opvejer jo ikke de manglende toldindtægter.
Jeg mener, at det er forkert, hvad der er blevet sagt fra talerstolen her.
Vi skal fastholde tolden på de varer, der sendes til os fra bosættelsesområderne, som selvfølgelig skal aftakles.
Hvad der skal være tilbage af bosættelser efter en fredsslutning,
skal være en del af fredsslutningen, altså 1967-grænsen plus/minus, som det hedder.
Så det er en situation, hvor ekstremisterne i Libanon med den nye Fatah al-Islam, som altså også er et temmelig beskidt foretagende, og ekstremisterne, der nu ligger længere ude end Hamas, er begyndt at boltre sig temmelig kraftigt.
Derfor har jeg sagt ved mine sidste samtaler med mine arabiske kolleger, at jeg tror, vi har 18 måneder, maks. 2 år til at kunne gennemføre tostatsløsningen.
Derefter vil der være så mange ekstremister i gang, at den overhovedet ikke kan realiseres.
De her næste 18 måneder bliver meget afgørende, og jeg kan garantere Folketinget for, at den danske regering – og jeg er glad for, at i hvert fald stort set hele Folketinget har honoreret, at vi gør, hvad vi kan – vil gøre, hvad vi kan, og jeg vil gerne gøre det fuldstændig klart, at vi vil deltage i de træk, der er nødvendige for at få fremmet tostatsløsningen, for jeg tror, at ekstremismen er blevet for voldsom både i Libanon og i Israel og i Gaza, men ekstremismen vil jo selvfølgelig også blive for voldsom i Israel, hvis vi ikke får det inden for 18-24 måneder.
De vil spørge: Hvad med os?
Nu er vi blevet glemt.
Omvendt kan man ikke lave en separat fred med Syrien.
Det vil Syrien ikke, fordi de siger, at de ikke vil lave en separat fred, uden at der også kommer fred mellem Israel og Palæstina.
Og der ligger så Libanon midt i det hele.
Derfor må det ende med, at man laver en omfattende fred, som også løser Golanhøjdeproblemet, Shebaa Farms-problemet, men jeg tror også, at hvis man får et gennembrud med tostatsløsningen, kan man meget hurtigt glide videre til det syriske og libanesiske problem, og så kan vi endelig komme igennem.
Det lyder optimistisk.
Den er altid blevet skuffet i området.
Men det må være metoden til at få skabt en tostatsløsning, som kan skabe fred i området og skabe fremgang i et område med mange muligheder, der jo er blevet totalt hærget og ødelagt.
Og det er det jo langtfra blevet.
Det var man selv skyld i.
Der har været mange, der har ødelagt, hvad der kunne ødelægges, men der er jo altså også stadig væk mange, der gerne vil fred, og det er de kræfter, vi må bygge på.
Det er dem, vi bygger på i samarbejde med EU, og det er dem, vi bygger på bilateralt.
Den arabiske verden rører nu også på sig for fredsløsningen mere end nogen sinde før.
Så kan jeg desværre her til slut berette for Folketinget, at jeg under debatten har fået oplyst, at en 16-årig dansk statsborger af palæstinensisk oprindelse tirsdag aften blev ramt i hovedet af et projektil, mens han opholdt sig i sit hjem i Gaza.
Jeg kan sige, at han er blevet opereret på et lokalt hospital, han er i respirator.
De israelske myndigheder har accepteret at tilbyde vederlagsfri fortsat behandling på et israelsk hospital.
Vi er ikke bekendt med, hvem der affyrede projektilet.