Jakob Axel Nielsen (KF), 2010-02-12:
I næste uge vil Københavns Kommune som den første tage hul på ordningen med lægeordineret heroin.
Odense og Glostrup følger snart efter, og til sommer går Esbjerg i gang.
Ifølge pressen er man i Århus tæt på en beslutning om også at indføre behandlingstilbuddet der.
Heroinordinationsordningen er et godt eksempel på, at der i dag gøres rigtig meget for at begrænse de skader, der er forbundet med et stofmisbrug.
På den baggrund og i erkendelse af, at der ikke findes en snuptagsløsning, heller ikke ved etablering af fixerum, er regeringen gået aktivt foran i arbejdet med at fastholde og forbedre de eksisterende tilbud og udvikle helt nye tilbud, som kan nedbringe antallet af narkotikadødsfald og i det hele taget begrænse de skader, der er forbundet med at have et stofmisbrug.
, men det har kun kunnet lade sig gøre, fordi satspuljepartierne har delt regeringens ambition om at hjælpe stofmisbrugerne, og fordi de i flere omgange har tilsluttet sig regeringens initiativer til satspuljeforhandlingerne.
Det har jeg før kvitteret for, og det gør jeg også gerne i dag.
Lad mig bare nævne kort: Vesterbropuljen, som bl.a. blev udmøntet til forsøget med sundhedsrum, indførelsen af buprenorfin og så det, jeg omtalte før, nemlig heroinordinationsordningen.
Jeg vil gerne knytte nogle bemærkninger til de enkelte af de her initiativer, der er taget gennem de seneste år.
For 2-3 år siden indskærpede Sundhedsstyrelsen, at substitutionspræparatet buprenorfin i højere grad bør anvendes frem for metadon, og der er grund til at forvente en mærkbar begrænsning af antallet af narkotikadødsfald som følge af det skifte fra metadon til buprenorfin, som nu er i gang.
Og for at sætte yderligere skub i skiftet fra metadon til buprenorfin gentog Sundhedsstyrelsen sidste år sin indskærpelse over for kommunerne, som har behandlingsansvaret, og som også er blevet kompenseret for de merudgifter, der følger med skiftet.
For et par måneder siden stod Sundhedsstyrelsen for en konference om nedbringelse af narkotikarelaterede dødsfald og sygelighed blandt stofmisbrugere.
På konferencen, som jeg havde fornøjelsen af at åbne, blev der på ny fulgt op på indskærpelsen om buprenorfin og på de faglige retningslinjer for den lægelige behandling af stofmisbrugere i substitutionsbehandling.
Det forventes, at retningslinjerne, som Sundhedsstyrelsen udsendte tilbage i 2008, vil medvirke til at nedbringe sygeligheden og dødeligheden blandt stofmisbrugere.
Så er der med forsøget med sundhedsrum på Vesterbro mulighed for at se, hvad der kan opnås med etablering af et sted, hvor man kombinerer sundhedsfaglige tilbud med socialfaglig rådgivning og værestedsaktiviteter, og som i forhold til fixerum alene adskiller sig ved, at der ikke må indtages heroin eller andre stoffer, som ikke er lægeordinerede.
Forsøget, der afsluttes ved udgangen af 2011, vil selvfølgelig blive evalueret.
Også heroinordinationen vil blive evalueret ved udgangen af 2011.
Sundhedsstyrelsen vil i den forbindelse bl.a. se på, om der er sundhedsfagligt grundlag for at udvide ordningen til at omfatte endnu flere stofmisbrugere.
I regeringen har vi stor tiltro til, at de forskellige initiativer tilsammen vil nedbringe antallet af narkotikadødsfald og i det hele taget begrænse de skader, der er forbundet med brugen af narkotika.
Faktisk havde vi i 2008 det laveste antal narkotikadødsfald i de seneste mange år.
239, som antallet var, er naturligvis stadig væk foruroligende mange dødsfald, men der er altså tale om et stabilt fald på hele 13 pct. siden 2005.
Det glæder mig meget, at det i modsætning til tendensen i mange andre europæiske lande er lykkedes os at få vendt kurven.
Noget tyder altså på, at de forskellige initiativer virker, og det er jo godt, også set i lyset af, at fixerum klart må afvises både som forsøg og som permanent tilbud.
Etablering af fixerum vil nemlig undergrave forbuddet mod brug af narkotika til andre formål end medicinske og videnskabelige – altså andre formål end medicinske og videnskabelige.
Det er det forbud, som dansk narkotikapolitik hviler på.
Etablering af fixerum vil være udtryk for en klar legaliseringstendens, og det vil jeg gerne forklare.
Med etableringen af fixerum vil hensynet til skadesbegrænsningen blive sat over alle andre hensyn, og har man først gjort det og taget det meget store skridt at etablere fixerum, vil det være meget, meget vanskeligt på en holdbar og rationel måde at afvise forslag om nye tiltag, som kan begrænse skaderne endnu mere, og som vil virke naturlige i forlængelse af etableringen af fixerum, og som sammenlignet med selve etableringen af fixerum kun vil være små skridt.
Jeg kan f.eks. nævne, at de fleste i dag nok synes, at man efter etableringen af fixerum vil skulle afvise forslag om simpelt hen at udlevere heroin til de stofmisbrugere, som opsøger fixerummet, uden at stille nogen krav om lægeordination.
Men hvordan skal den afvisning begrundes, når dette tiltag rent faktisk vil virke skadesbegrænsende i forhold til sundhed, kriminalitet og prostitution?
Efter etableringen af fixerum vil det også være meget vanskeligt med en holdbar og rationel begrundelse at afvise krav om at udvide målgruppen og slække på adgangskravene, så fixerummene bliver til gavn for endnu flere stofmisbrugere.
Jeg vil gerne prøve at se, om jeg kan komme med et par konkrete eksempler.
I beslutningsforslaget her lægges der bl.a. op til, at personalet ikke direkte må hjælpe misbrugeren med at indtage stoffet.
Men hvorfor nu egentlig det?
Det forekommer da uholdbart og irrationelt, at man først etablerer et sted, hvor stofmisbrugerne i hygiejniske omgivelser og under overvågning af sundhedsfagligt personale kan tage deres heroin, hvorefter man afviser dem, der er i så ringe forfatning, at de ikke uden direkte hjælp kan indtage deres stof.
Men hvorfor nu egentlig det?
Skal de virkelig henvises til at indtage deres stof i baggårde og kælderhalse?
Noget helt andet er, hvordan politiet rent faktisk skal forvalte en lovgivning, hvorefter besiddelse af euforiserende stoffer er forbudt, men alligevel accepteres i fixerummet, som vil være en slags fristed for loven.
For hvordan afgrænser vi det fristed, hvor besiddelse af heroin accepteres i et fixerum?
Skal man så også acceptere besiddelse af heroin umiddelbart ude foran døren, når stofmisbrugeren er på vej ind i fixerummet?
Og hvad så lidt længere væk, 100 m væk, 200 m væk, 300 m væk, i samme kvarter, i nabokvarteret, på Vesterport Station på vej til fixerummet, eller på en station meget længere ude i byen, hvor man står på toget?
Hvor skal grænsen gå for at klare frisag over for loven ved over for politiet at hævde, at man er på vej ned til fixerummet?
Trods regeringens gentagne opfordringer – for vi har jo talt om det her før – har fortalerne for fixerum endnu ikke givet en rationel og holdbar begrundelse og et svar.
Det bekræfter efter min mening, at etablering af fixerum er udtryk for en klar legaliseringstendens.
Med hensyn til heroinordinationsordningen kan jeg i øvrigt ikke lade være med at tænke på, hvordan man vil organisere sig, hvis der også skal etableres et fixerum.
Når man ser bort fra selve den lægeordinerede heroin, vil mange af de tilbud, der knytter sig til den ordning, jo være de samme som de tilbud, der tænkes tilknyttet et fixerum.
Jeg tænker bl.a. på hele den sundhedsfaglige indsats.
Derfor, og fordi der jo generelt er mangel på sundhedsfagligt personale, vil det vel være nærliggende at lægge heroinordinationsklinikken og fixerummet samme sted.
Lægens opgave vil så bestå i at tage stilling til, om stofmisbrugerne er kvalificerede til den forkromede model i form af heroinordination eller må nøjes med discountmodellen i form af et fixerum.
Den ene stofmisbruger vil så få den lægeordinerede heroin fra den fine lægemiddelvirksomhed i Schweiz, mens den anden vil være henvist til først at begå kriminalitet og prostituere sig for derefter på det illegale marked at købe heroin fra et uhumsk laboratorium i Afghanistan.
Eksemplet viser, at vi med etablering af fixerum vil bevæge os væk fra det pragmatiske og fornuftige i retning af en situation, hvor vi ikke længere på en holdbar og rationel måde kan argumentere for at opretholde et forbud mod narkotika.
Regeringen ønsker ikke at gå i den retning, og derfor afviser vi beslutningsforslaget.