Pia Adelsteen (DF), 2010-10-28:
Som det blev nævnt, handler denne sag om udvidelse af antallet af europaparlamentsmedlemmer for en række lande.
Det sker, fordi Lissabontraktaten, der trådte i kraft den 1. december 2009, udvider antallet af medlemmer af Europa-Parlamentet fra 736 til 751.
Ud over det beholder Tyskland tre mandater, som de har ifølge Nicetraktaten, men som de mister ifølge Lissabontraktaten.
De ekstra medlemmer foreslås udpeget på to måder: Den ene er, at landene allerede ved europaparlamentsvalget i 2009 tog højde for, at Lissabontraktaten ville træde i kraft, og derfor ved det almindelige valg fik valgt de ekstra medlemmer – altså blev medlemmerne demokratisk valgt af deres borgere i det pågældende land og afventede sådan set blot, at de kunne indtage deres pladser i Europa-Parlamentet, når Lissabontraktaten trådte i kraft.
Den anden måde er, at det nationale parlament udpeger det nødvendige antal medlemmer.
Og netop udpegningen er altså der, hvor vi ser problemet, for Lissabontraktaten siger ganske klart, at alle medlemmer af Europa-Parlamentet skal være demokratisk valgt, og det kan man jo ikke ligefrem sige at en udpegning er.
Derfor kræver det en ændring af traktaten, en ændring, som udenrigsministeren har kaldt en teknisk overgangsordning.
Det er vi i Dansk Folkeparti ikke enige i.
Dette forslag har intet med en teknisk overgangsordning at gøre, men handler om noget så principielt som at sætte en gældende traktat midlertidigt ud af kraft – oven i købet på et af de få steder, hvor borgernes demokratiske rettigheder gør sig gældende.
Regeringen har på en regeringskonference mellem EU-medlemsstater i juni i år valgt at sige ja til denne udemokratiske måde at udvide antallet af parlamentsmedlemmer på.
I Europaudvalget er vi siden 2008 blevet orienteret om sagen flere gange.
Det har dog undret, at regeringen ikke har bedt om et forhandlingsmandat i netop denne sag, hvilket fru Lone Dybkjær da også har stillet spørgsmål om.
Når man læser svaret, kan man kun ryste på hovedet.
Her står: »Forelæggelsen af regeringskonferencer beror som andre sager, der forelægges for Folketingets Europaudvalg, på en væsentlighedsvurdering, hvor kun sager af større rækkevidde fremlægges til forhandlingsoplæg.« Lidt senere står der i svaret: »Endvidere hører det med til billedet, at antallet af danske medlemmer af Europa-Parlamentet før og efter den tekniske tilpasning forbliver uændret på 13. På den baggrund har vurderingen i regeringen været, at der ikke var tale om en sag af større rækkevidde.«
Her kunne jeg så fristes til at spørge ministeren, om vurderingen i regeringen ville have været anderledes, såfremt antallet af danske medlemmer var blevet ændret.
Eller sagt på en anden måde: Er demokrati og valg vigtigere i Danmark end i Frankrig?
Ministeren har også udtalt til aviser, at denne ændring ikke vil have betydning for Danmark.
Men ser vi på de sager, der er til afstemning i Europa-Parlamentet, kan vi jo nævne kødklistersagen, som blev afgjort med 1 stemme.
Netop i sådan en sag kunne to udpegede medlemmer jo have afgjort sagen til en helt anden side.
I Dansk Folkeparti ønskede vi en folkeafstemning om Lissabontraktaten – et flertal i Folketinget sagde nej til det.
Jeg skal indrømme, at jeg var meget spændt på, hvordan partierne i dag ville forholde sig til det her forslag.
Jeg var, kan man sige, ikke overrasket over Socialdemokraterne, men i forhold til hvad der sådan har stået i aviserne, glæder jeg mig da også lidt til at høre de efterfølgende partiers holdning.
For spørgsmålet er, om folk har modet til at sige nej til det her udemokratiske makværk, som jeg vil tillade mig at kalde det.
Det gør vi i alle tilfælde i Dansk Folkeparti.
Nu bad fru Pia Olsen Dyhr så os modstandere om at overveje det her med, om man skal betale 100 mio. euro for et valg.
Så vil jeg bede ordføreren overveje, om prisen er afgørende for, at man overholder de demokratiske spilleregler, der er i Lissabontraktaten.