Per Stig Møller (KF), 2008-12-16:
Tak for det.
Jeg er da også glad for at få mulighed for at drøfte dette meget omfattende emne, der spiller en rolle i debatten om, hvordan vi bedst løser verdens problemer, og som også drejer sig om værdien af Danmarks medlemskab af FN.
Verden af i dag står over for en lang række udfordringer, som tidligere generationer ikke har kendt til.
Klimaforandringer, terrorisme, sikkerhed, fødevarekrise, udviklingsspørgsmål, grænseoverskridende sygdomme og kriminalitet, masseødelæggelsesvåben, ikkespredning, nedrustning og krænkelser af menneskerettighederne i stor skala er alle eksempler på globale problemer, der ikke respekterer nationale grænser.
Så derfor er det bogstavelig talt globale problemer, og de kræver globale løsninger.
FN er i dag det eneste eksempel, vi har, på en global organisation med fuld legitimitet og et så bredt mandat.
Der er altså ikke noget alternativ til FN.
I dag er der 192 lande, der er medlem af FN, og vi er selvfølgelig forskellige på godt og ondt, men sådan ser verden jo også ud.
Det bliver nødt til at være vores udgangspunkt for at skabe forandring, at vi anerkender den verden, der er, og så prøver at ændre den.
Forskelligheden er jo demokratiets grundvilkår.
Det er, hvad vi ser i lille skala i det danske Folketing og så selvfølgelig i en endnu større skala i FN-forsamlingen.
Hvad kan vi så bruge FN's fire centrale kernefunktioner til i dag?
Og de fire funktioner vil jeg godt nævne:
Den første kernefunktion for FN er krise- og konflikthåndtering.
FN er jo stadig den eneste aktør på verdensscenen med et universelt mandat, men der er et klart behov for reformer, hvis Sikkerhedsrådet skal være et handlekraftigt og legitimt forum for beslutninger.
Den anden kernefunktion er, at FN skal være i stand til at håndtere globaliseringens udfordringer.
Tag f.eks. den globale fødevarekrise, som ganske konkret er et spørgsmål om liv og død for mange af verdens fattigste.
Her har FN spillet en vigtig koordinerende rolle for den globale indsats, så Sikkerhedsrådet skal afspejle verden af i dag og ikke verden af 1945.
Den tredje kernefunktion for FN er at udbygge det brede og forpligtende globale samarbejde baseret på regler og normer.
Det gælder særlig på menneskerettighedsområdet og inden for den fortsatte udvikling af folkeretten, men der skal også udvikles på en lang række praktiske og tekniske områder, hvor verden har brug for fælles standarder.
Men der er altså ikke noget vikarbureau, som vi kan ringe til.
Der findes ikke nogen anden organisation, som vi kan hive ind til at erstatte FN, og det er jo så det, forespørgerne ønsker at vi skal skabe.
Men det viser sig jo faktisk indimellem, og heldigvis ret så ofte, at det alligevel kan lykkes at samle verdenssamfundet.
Jeg kan give som eksempel den nylig vedtagne torturresolution, som Danmark fremlagde og fik vedtaget med konsensus trods meget vanskelige forhandlinger, så det kan altså lykkes at få resultater, som så gælder for hele verden og ikke kun en del af verden.
Endelig er den fjerde kernefunktion, at FN er et globalt forum for dialog med de lande, som vi ikke er enige med, eller som vi kun er enige med på visse områder.
Vi er nødt til at fastholde dialogen med de lande for at fremme demokratiet og respekten for menneskerettighederne verden over.
Hvis ikke vi går i dialog med dem, har vi jo rent faktisk markeret over for dem, at vi ikke tror på demokratiet.
Det er ikke nogen kunst at føre dialog med de lande, vi er enige med.
Kunsten er faktisk at prøve at opnå resultater og flytte lande, vi er uenige med.
FN har i en række situationer ikke kunnet levere tilfredsstillende løsninger, det er fuldstændig rigtigt, og vi har måttet konstatere, at organisationen har vist sig utilstrækkelig over for en række af verdens store udfordringer - det er også rigtigt.
Men vi kan selvsagt ikke gå på kompromis med indholdet af FN-pagten - og det vil vi ikke.
Her vil jeg så være konkret: Vi har set grundlæggende menneskerettigheder og princippet om deres universalitet sat under pres, ikke mindst i de senere år og ikke mindst i Menneskerettighedsrådet, der ellers var tænkt som en forbedring.
Det er en både beklagelig og faretruende udvikling.
Det er derfor vanskeligt ikke at være kritisk 60 år efter FN's Verdenserklæring om menneskerettigheder.
Alligevel står netop Verdenserklæringen som en universel rettesnor, der igennem 60 år har udvist en enestående levedygtighed og gennemslagskraft.
Det er faktisk ganske godt, at alle 192 lande har underskrevet den, for det giver os ret til at sige til de 192 lande: I skal også leve op til den.
Uden den havde vi ikke noget håndtag til den debat og det pres.
Det, vi har brug for i dag, er først og fremmest politisk vilje og styrke til at sikre, at rettighederne i Verdenserklæringen bliver en realitet overalt i verden og ikke undermineres af staterne.
Samtidig er den globale værdikamp blevet intensiveret.
Debatten om f.eks. religionsfrihed og ytringsfrihed er med til at trække fronterne skarpt op i FN.
Det sker hvert år på generalforsamlingen, og nu sker det altså også i forberedelserne af den kommende Durban II-opfølgningskonference i april 2009 om racisme m.v.
Visse lande ønsker her en politik, som vil indebære indskrænkninger i menneskerettighederne og trække fokus væk fra bekæmpelsen af racediskrimination, som jo ellers er meningen med Durbanprocessen, og som vi går ind i.
Her tænker jeg på OIC, altså organisationen af islamiske stater, og deres ønske om, at forhånelse og kritik af religion skal fordømmes som en menneskerettighedskrænkelse på bekostning af ytringsfriheden.
Religioner har ikke krav på menneskerettighedsbeskyttelse, men mennesker har ret til beskyttelse for at have lov til at tro på, hvad de vil.
Hverken FN eller EU eller Danmark må her bøje af for religioners kritik.
Vi hverken kan eller vil acceptere forslag, der vil medføre indskrænkninger i ytringsfriheden.
Det er en rød linje for Danmark og forhåbentlig også for vore EU-partnere, og vi vil konsekvent afvise forsøgene herpå.
Problemet med konferenceforberedelserne til Durban II er, at mange lande fokuserer på forhold, som ikke har noget med Durbankonferencen at gøre, eller som ikke giver fremdrift - f.eks. ved ensidigt at hænge Israel ud eller ved blot at fokusere på økonomisk kompensation for fortidens slaveri.
Fokus på Durban II skal naturligvis være på de reelle racismeproblemer i verden i dag og på, hvordan indsatsen her kan forbedres.
Det er klart, at demokratierne, og herunder EU, har været for langmodige og for langsomme til at opstille deres egne værdier og røde linjer og kæmpe for dem.
Men det rådes der bod på nu, bl.a. på dansk foranledning.
Jeg ser gerne et bedre forarbejde af de demokratiske lande i forbindelse med FN's Generalforsamling og Menneskerettighedsrådet, men de skal ikke erstatte FN, og de skal ikke etablere et alternativ til FN, for så ryger værdien af FN.
Mens der således på en række områder er god grund til at kritisere FN og FN's medlemslande, bør vi bruge kræfterne på at afhjælpe de problemer, FN kæmper med.
Og det tror jeg ikke vi gør ved at opstille en række faste optagelseskrav til et alternativt FN, som faktisk også bliver meget vanskelige at håndhæve.
Hvis vi nu tager et demokratiernes FN, hvem skal så være medlem?
Er det nok at have en demokratisk forfatning?
Stalin havde jo verdens mest demokratiske forfatning, og så var han jo blevet medlem af demokratiernes FN, hvis det havde eksisteret i 1930'erne.
Men det havde nok været lidt forkert, på trods af at han havde en god forfatning.
Det vil sige, at det altså også må komme an på efterlevelsen, og hvem skal så afgøre, om man efterlever en demokratisk forfatning?
Og hvornår ryger lande, der svigter deres demokratiske forfatning og bevæger sig baglæns, ud igen?
Og hvem skal smide dem ud?
Så det tror jeg altså bliver et meget farligt spørgsmål.
Jeg tror mere på en uformel og mere intensiveret drøftelse mellem demokratierne for at få skærpet vores position i de internationale debatter.
Derfor mener jeg altså, at Danmark sammen med EU skal være bedre til at komme i offensiven.
Vi skal sammen med de øvrige EU-lande i langt højere grad forsøge at sætte dagsordenen.
Vi skal yde en indsats for at danne alliancer med moderate og progressive kræfter i andre verdensdele og samtidig stå fast på vores værdier.
Vi skal ligesom inden for EU-arbejdet lave alliancer, men selvfølgelig fra sag til sag.
Der vil jeg godt sige, at OIC og udviklingslandene meget tit arbejder sammen, og det gør jo så, at vi kommer i den mindretalsposition.
Men udviklingslandene, eller den såkaldte G77-gruppe, er ikke en fasttømret gruppe, som er enig om alle sager.
Også udviklingslandene har forskellige dagsordner og er på forskellige trin af den demokratiske proces.
Et eksempel er den meget følsomme resolution om et moratorium for dødsstraf, som FN's Generalforsamling har vedtaget.
EU lod en tværregional gruppe stå i spidsen for resolutionen, og det lykkedes at få støtte fra alle regioner ved en afstemning.
Fra dansk side har vi vist vejen ved netop at gå på tværs af de etablerede blokke.
Lad mig give et eksempel.
Mens vi sad i Sikkerhedsrådet, gik vi i 2006 sammen med Tanzania i spidsen for at etablere FN's nye Fredsopbygningskommission, som vi jo fik i 2007.
Netop det parløb, Tanzania og Danmark, et G77-land og et vesteuropæisk land, bidrog til, at vi faktisk kom igennem med forslaget, vel nærmest på rekordtid.
De lande skal vindes over på den rigtige side og overbevises om, at de ikke skal lade sig repræsentere af reaktionære eller udemokratiske regimer.
Vi må også fortsætte arbejdet med at reformere Sikkerhedsrådet.
Arbejdet i rådet er langsommeligt, og de 5 permanente medlemmers vetoret kan være og har været ødelæggende for FN's mulighed for at agere.
Det repræsenterer ikke de globale magtstrukturer i dag, for de store magtfulde udviklingslande skal gøres medansvarlige for at løse de globale problemer, således at Sikkerhedsrådet er repræsentativt for verden af i dag.
Når den kollektive vilje bliver for lille, når FN og Sikkerhedsrådet ikke lever op til deres ansvar og ikke skrider ind over for folkemord og alvorlige krænkelser af menneskerettighederne, må vi jo overveje vores reaktion sammen med resten af det internationale samfund.
Det er så også det, forespørgerne har gjort.
Hvis stater ikke er i stand til eller bevidst ikke tager deres ansvar om responsibility to protect, altså ansvaret for at beskytte borgerne, som blev vedtaget i 2005, alvorligt, kan vi selvfølgelig ikke stiltiende se på og lade stå til.
Der påhviler os et tungt ansvar, hvis vi handler uden for FN, men der påhviler os et endnu større ansvar, hvis ikke vi handler, når det er påkrævet.
Men lad mig slå fast, at FN jo er meget mere end Sikkerhedsrådet og FN's Generalforsamling.
Det er FAO om fødevarer, det er WHO om sundhed, det er UNHCR for verdens flygtninge, det er UNESCO for kultur og undervisning, det er UNICEF for børn, det er UNEP for miljøet, det er UNDP for udvikling, og jeg kunne nævne meget mere.
FN er så omfattende og forbedrer faktisk tilværelsen for så mange konkrete mennesker verden over dagligt, hver time, at det ville være dybt skadeligt at opløse denne organisation.
I stedet skal vi forbedre den.