Søren Søndergaard (EL), 2016-03-03:
For det første vil jeg godt takke ministeren for hans besvarelse.
Jeg synes, at den på lange stræk var meget i overensstemmelse med den virkelighed, som vi ser i Enhedslisten.
Man kan selvfølgelig godt komme med den ene og anden vurdering, men det vil jeg sådan set undlade, for jeg synes, det var positivt, at ministeren sagde tingene så klart.
Men der er nok stadig væk en diskussion om, om hønen eller ægget kom først, og der er en diskussion om, hvordan vi kommer videre.
Jeg deltog i den store newroz, altså nytårsfestlighed, i marts 2015 i Diyarbakır eller Amed på kurdisk.
Der var ca. 1 million mennesker.
Jeg talte dem ikke, det kan godt være, der kun var 999.999, men der var ca. 1 million mennesker.
Og der var en feststemning.
Da der på et tidspunkt bliver oplæst en tale af Abdullah Öcalan, som jo sidder fængslet, på kurdisk og på tyrkisk, var der fuldstændig tavshed.
Og hvad var det så for en tale?
Det var en tale, der handlede om fortsat forhandling.
Det var en tale, der handlede om at fortsætte fredsprocessen, det var en tale om, at nu var der en mulighed for at komme videre.
Det var også stemningen, en stemning af glæde.
I modsætning til andre gange, hvor jeg har været der i lignende situationer, hvor det er endt med tåregas og ballade osv., endte det her med fest og farver.
Det var i marts 2015.
Men hvorfor blev det ikke ved på den måde?
Faktisk var det sådan, at samtidig gik den tyrkiske regering ud og sagde, at man nu var blevet enige om at igangsætte nogle forhandlinger med den kurdiske modpart PKK, man ønskede at etablere et eller andet forum, hvor de forhandlinger kunne foregå.
Men så gik præsident Erdogan ud og meddelte, at det havde han aldrig hørt noget om; det var ikke noget, han kendte noget til.
Han fik så at vide, at han havde siddet på alle de møder, hvor det var blevet vedtaget, men alligevel sagde han: Det kender jeg ikke noget til, jeg skal ikke være med i nogen forhandlinger.
Fra det tidspunkt blev konflikten optrappet.
Jeg har selv været det sted, hvor bomben sprang, jeg ved, hvor meget vi blev visiteret, men en selvmordsbomber kunne gå ind og sætte sig og sprænge 35 mennesker i luften.
Det er rigtigt, at det blev besvaret af nogle grupper med tilknytning til PKK med at likvidere to politibetjente, som de beskyldte for at have været ansvarlig for, at selvmordsbomberen kom igennem.
Det er absolut ikke acceptabelt, men det er jo bare vigtigt at forstå, at der er en sammenhæng i de her ting.
Det lykkedes ikke, og så fortsatte konfrontationerne op til valget i november.
Jeg var selv valgobservatør ved valget i november og var med til at formulere den resolution, som OSCE's valgmission lavede, en valgmission, som jo bare måtte konstatere, at det godt kunne være, at valget var fair i den forstand, at stemmerne var talt rigtigt op, men hele valgkampen havde ikke været det, fordi der ikke havde været demokrati i valgkampen.
Der havde været mødeforbud i de kurdiske områder, redaktører var blevet anholdt, aviser var blevet lukket.
Dagen efter eller to dage efter kom de samme aviser, der havde været oppositionsaviser, nu med forsider, hvor de hyldede præsident Erdogan og så fremdeles.
Der har været et fuldstændig klart mønster i det her, og det mønster er et mønster, der påhviler den tyrkiske regering.
Det er derfor, jeg mener, det er nødvendigt, ikke bare at beskrive situationen, men også at sige nogle ting klart til den tyrkiske regering.
F.eks. må vi klart sige, at de skal overholde menneskerettighederne, de skal leve op til dommene fra Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol, som jo har afsagt en række kendelser, det skal de gøre, og hvis ikke de gør det, må det få nogle konsekvenser.
Det giver ikke nogen mening at sige: Man kan gøre hvad som helst, man kan overtræde hvad som helst, man kan sidde domme overhørig, for det har i øvrigt ikke nogen konsekvenser.
Og så er jeg så fuldstændig enig med ministeren i, at så skal vi sige til alle kræfter i Tyrkiet uden undtagelse, at der kun er én løsning, og det er at finde en fredelig løsning, og derfor skal alle kræfter på det kraftigste opfordres til at gå tilbage på fredssporet.
Tusind tak.
Det, der er udgangspunktet for diskussionen i dag, er jo den her redegørelse om udviklingen i EU-samarbejdet i 2015.
Der skulle man jo så tro, at nogle af de reelle problemer kom på bordet, svesken på disken, men det er jo sådan et underligt skønmaleri af, hvor godt det går i EU.
Det er nærmest sådan et propagandaskrift, der kunne udgives af Venstre op til næste EU-valgkamp om EU's lyksaligheder.
Det går godt.
Arbejdsløsheden faldt til under 10 pct. i EU som helhed – og det er jo fuldstændig rigtigt.
Arbejdsløsheden faldt til under 10 pct. i EU som helhed, hvis vi kigger på EU 28. 9,4 pct. i 2015, helt præcist.
Men kigger vi på eurozonen, så er det jo lidt interessant, når vi snakker EU, for vi ved jo godt, at EU's møntenhed er euroen, EU's møntenhed ikke kronen eller pundet, eller hvad det ellers kunne være, EU's møntenhed er euroen, og det er eurozonen, der er bundet af nogle ganske bestemte politiske retningslinjer, som andre lande, f.eks. Storbritannien, ikke er bundet af.
Er arbejdsløsheden der også faldet til under 10 pct.?
Nej, det er den ikke.
Den ligger i 2015 på 10,9 pct., langt, langt over, hvad den burde ligge på, og langt, langt over, hvad den lå på, før krisen slog igennem.
I januar 2016 var der over 20 millioner arbejdsløse i EU
4,5 millioner af de arbejdsløse var under 25 år.
4,5 millioner, nogenlunde Danmarks befolkning minus Aarhus og en smule mere, var uden arbejde i EU.
I Italien var det 39,3 pct., i Kroatien var det 44,1 pct., i Spanien var det 45 pct., i Grækenland var det 48 pct.
Forestil jer fire lande, hvoraf de tre eller i hvert fald de to er blandt de største i EU, hvor man har en ungdomsarbejdsløshed på mellem en tredjedel og halvdelen.
Eurolandene – det er jo en katastrofe.
Grækenland, der har en gæld, efter at kriseplanen nu er blevet iværksat, på 171 pct. af bruttonationalproduktet – en gæld på 171 pct. Det er selvfølgelig bare Grækenland.
Det er jo anderledes i de andre lande.
EU's andre lande beskrives som et sted, hvor, og jeg citerer, økonomierne generelt fremstod robuste – hvor økonomierne generelt fremstod robuste.
Portugal: En gæld på 130,5 pct. af BNP, Italien: En gæld på 134,6 pct. af BNP, Italien, hov, hvad er det nu med Italien?
Er det EU's tredje- eller fjerdestørste økonomi?
Italien har en gæld på 134,6 pct. af BNP og med klare indikationer om, at mange af de lån, som eksisterer i italienske banker, ikke kan betales tilbage.
Det er jo derfor, at man, hvis man ikke bare læser regeringens redegørelse, men også læser aviser, f.eks. Børsen Investor, den 11. februar kunne læse, at eurokrisen igen banker på Europas dør.
Man skriver: Eurokrisen banker igen på Europas dør, frygten for landekonkurs er tilbage i Europa med massive rentestigninger i Sydeuropa.
Især Portugal er under pres med stigende renter, samtidig med at prisen på at forsikre sig mod en portugisisk landekonkurs stiger dramatisk.
Den portugisiske tiårige rente stiger 18 pct. til en rente på 3,9 pct., hvilket er det højeste siden juli 2014.
EU's økonomier er robuste, men med katastrofalt store gældsposter i nogle af de centrale EU-lande, og med risiko for, at den krise, man nu siger man er på vej ud af, kommer igen.
Et andet område, hvor EU har vist sin svaghed, er på flygtninge- og migrationsområdet.
Vi får jo hele tiden at vide, at det skyldes, at der pludselig kom en masse mennesker over med nogle både og strømmede op igennem Europa.
Men hvad er virkeligheden?
Virkeligheden er, at det her har været den fuldstændig forudsigelige krise, som enhver har vidst ville komme.
Hvorfor?
Fordi man har destabiliseret landene, bl.a. Libyen med en invasion; man har lukket enhver form for legal indgang til EU; og så har man lavet nogle Schengenregler, der består af to ting.
Den ene ting er, at man siger, at det er det land, flygtningene kommer ind i, der skal påtage sig asylbehandlingen, og den anden ting er, at hvis de rejser videre, kan man sende dem tilbage til det land.
Det er jo nogle regler, der betyder, at nogle ganske få lande var udset til at tage hele ansvaret.
Og med den måde, som flygtningestrømmene udviklede sig på via Balkanruten, var det primært Grækenland, der stod til at tage hele flygtningestrømmen og til at bære den byrde.
Samtidig kunne man ikke finde nogen løsning på at fordele de flygtninge, der kom til Grækenland.
Det skulle de bare klare.
Der er jo ikke noget menneske, der kan forestille sig, at det kunne holde.
Det er noget, der har været diskuteret i årevis, altså at det system ikke ville kunne holde.
Alligevel har der ikke været taget nogen initiativer, heller ikke fra skiftende danske regeringer, fordi man sådan set har været meget tilfreds med, at det var placeret nede i Sydeuropa – indtil det hele brød sammen.
Ligesom man i sin tid kyssede og krammede Gaddafi, for at han skulle holde flygtningene væk, kysser og krammer man nu Erdogan med 3 mia. euro, som han så kan få mod til gengæld at sørge for, at der ikke kommer flygtninge til Europa.
Den diskussion havde vi i går her i Folketinget, og der opstod sådan set, synes jeg, en meget interessant ting, for finansministeren kunne jo redegøre for, at der skam var en masse krav til Tyrkiet, for at de kunne få de der 3 mia. euro.
De ville blive udbetalt i rater, så de ville ikke få dem alle sammen på en gang, osv.
Så var der et medlem af Folketinget, der spurgte, om der blandt de betingelser til Tyrkiet var, at Tyrkiet skulle overholde menneskerettighederne, selvfølgelig først og fremmest i forhold til de flygtninge, som f.eks. kommer fra Syrien, og hvor der allerede er talrige eksempler på, at de får bank af grænsevagter, bliver bestjålet og sendt tilbage.
Altså: Er der et klart krav om, at Tyrkiet skal overholde menneskerettighederne?
Der svarede finansministeren, måske til nogen overraskelse – jeg kan se, at udenrigsministeren kender svaret, han er allerede på vej ned for at hente assistance – at det kunne han ikke svare på.
Finansministeren kunne simpelt hen ikke svare på, om der var et krav til Tyrkiet om, at de skulle overholde menneskerettighederne på det her punkt.
Og så fortsatte finansministeren med at sige, at det måtte vi spørge udenrigsministeren om.
Det er det, vi gør nu, hr. udenrigsminister.
Det spørgsmål, som finansministeren ikke kunne svare på i går, og som han bad os om at spørge udenrigsministeren om, er det spørgsmål, som vi nu spørger udenrigsministeren om: Er der menneskerettighedskrav knyttet til den aftale, der er indgået med Tyrkiet, altså krav om, at man skal overholde menneskerettighederne i forhold til de flygtninge, som kommer fra f.eks. Syrien?
Og hvad er konsekvenserne ved overtrædelser?
Er 10 sekunder endnu?
Så vil jeg bare til sidst sige, at der jo er mange andre ting, der har været oppe: TTIP og hele den politiske udvikling og den voksende modstand.
I Enhedslisten er vi ikke overraskede over, at modstanden mod EU vokser.
Derfor er det også vores grundlæggende opfattelse, at vi bliver nødt til at begynde at diskutere et alternativ til EU, især hvis der kommer et nej i Storbritannien, for så vil det måske være en automatisk reaktion fra kredse i EU, at Storbritannien skal straffes.
Vores svar vil være, at man må begynde at diskutere et alternativ til EU, fordi den situation, hvor EU ikke kan fortsætte, faktisk er overordentlig mulig.