Simon Emil Ammitzbøll (LA), 2010-04-13:
Det har været en speciel debat, vi har haft her i dag.
Man kan sige, at overskriften for de fire partier, der har fremsat forslaget, har været, at frihed er tvang.
Det er jo lidt mærkeligt at skulle høre på, at det, at virksomhederne selv kan bestemme, skulle være en eller anden form for ubehagelig tvang, som vi herindefra skal gøre op med.
Selvfølgelig er der nogle statistiske ting, der gør, at der ikke er lige så mange kvinder i erhvervslivets bestyrelser, som der er i befolkningen generelt, og det kan man jo godt ærgre sig over.
Jeg er sikker på, at man inden for det offentlige f.eks. gør rigtig meget for at ændre det, og der er også en del private virksomheder, der gør noget for at ændre det.
Heldigvis er det jo ikke sådan, at det altid ender fuldstændig identisk statistisk.
Der er f.eks. 37 pct. kvinder i Folketinget, og det er sådan set meget fint.
Dybest set er det her forslag jo et angreb på de danske virksomheder.
Det er et angreb på de danske virksomheders ret til at lede deres egne virksomheder, som folk selv ejer.
Det må nu engang være sådan, at dem, der køber aktierne, er dem, der vælger bestyrelsen, ligesom det er den danske befolkning, der vælger Folketinget i Danmark.
Hvis vi går ind og vælger for bestyrelsen, fratager vi altså virksomhedsejerne deres suveræne ret til både at bestemme over deres egen bestyrelse og til at lede deres egen virksomhed, og det er et fundamentalt princip i et demokratisk, kapitalistisk samfund som det danske.
Jeg synes i det hele taget, at forslaget er et udtryk for, at man ikke har meget forståelse for erhvervslivets betingelser eller for samfundsøkonomi i det hele taget.
Ministeren nævnte tidligere den evaluering, der er lavet på University of Michigan, og som jo er meget interessant, bl.a. fordi den siger, at det ikke er et problem i Norge, at der er kommet flere kvinder, men at det er et problem, at disse kvinder ikke har været erfarne nok.
Og det er et problem, man vil stå med i den første tid i hvert fald, men det er jo også et problem, der løser sig selv, fordi kvinder generation for generation bliver bedre og bedre uddannet, og derfor vil der komme flere kvinder i det danske erhvervslivs bestyrelser i fremtiden.
Derudover synes vi også, at forslaget er en hån mod danske kvinder.
Det er jo en hån imod alle de velkvalificerede kvinder, der allerede i dag sidder i bestyrelser og på topposter i det danske erhvervsliv, en hån om, at kvinder kun skulle kunne komme frem, hvis staten hjalp dem.
Intet kunne være mindre rigtigt.
Danske kvinder er generelt godt uddannede, godt begavede og godt med, og der er ingen grund til, at staten skulle blande sig yderligere i den sag.
Endelig synes jeg, at man skal huske lidt på, hvad der er op og ned i sagen.
Elna Munch, som vistnok var den første kvinde, der betrådte Folketingets talerstol, valgt for Det Radikale Venstre ved det første valg, hvor kvinder kunne opstille, tilbage i 1918, sagde, efter at kvinderne havde fået stemmeret i 1915: »Men nu, da vi er der, gives der efter min mening ikke for os specielle kvindestandpunkter.«
Men det er jo den situation, man ligesom er vendt tilbage til, at kvinder skulle udgøre sådan en særlig blød del af befolkningen, som så kunne tilføre nogle særlige værdier, i stedet for at man skal vælges på grund af sine individuelle kvalifikationer, sine individuelle kompetencer, sine individuelle værdier.
Det er kollektivisme kontra individualisme, som er det store tema i den her diskussion.
Så pointen er: Det her er et angreb på virksomhedernes ret til selv at vælge deres ledelse.
Det her er ikke et udtryk for særlig god erhvervsmæssig eller økonomisk forståelse.
Det her er en hån imod danske kvinder.
Og erfaringen fra Norge viser, at det er en dårlig idé.
Hvorfor i alverden fremsætter man dog så et sådant forslag?
Det har jeg faktisk utrolig svært ved at gætte på.
Jeg må sige, at umiddelbart tror jeg, der er tale om en eller anden form for socialistisk politisk korrekthed om, at staten jo ved bedre end borgerne og virksomhederne, hvordan man skal indrette sig, og derfor gør vi det for dem, for så bliver det, som vi gerne vil have det, i stedet for som de gerne vil have det.
Jeg vil sige, som jeg engang så at en kvinde havde sagt – jeg vover at sige, at jeg tror, det var ved en socialdemokratisk kongres, men jeg er ikke hundrede procent sikker, så tilgiv mig, hvis ikke det er rigtigt – at hun hellere ville vælges for det, hun havde mellem ørerne, end for det, hun manglede mellem benene.
Og det synes jeg sådan set også bør være et bærende princip, når man udpeger folk til virksomhedsbestyrelser.
Så for frihed, og nej til dette beslutningsforslag.