Liselott Blixt (DF), 2016-03-15:
Om noget ønsker Dansk Folkeparti også, at vi får en ordentlig udredning og behandling af de patienter, som vi har, og derfor var det også noget, som vi i de blå partier var enige om, inden vi gik til valg, at vi skulle arbejde for efter valget, hvis det var, vi blev en del af flertallet.
Men jeg synes også, at vi bliver nødt til sige, at vi ikke skal stikke hinanden blår i øjnene.
For de patienter, jeg taler med, kan ikke forstå eller se, hvor den her udredningsret er.
Der er patienter, der ikke har diagnoser, som ikke kan få den rigtige hjælp.
Der er patienter, som har diagnoser, som man henviser til andre steder, og som ikke hører ind under udredningsretten.
Vi hørte også en anden ordfører sige, at det var seks ud af ti, der blev hjulpet med den udredningsret.
Så det kan godt være, at vi tager et skridt i den rigtige retning, men vi bliver også nødt til at sige, at der altså skal mere til end det.
Socialdemokratiets ordfører talte om, at vi skulle uligheden til livs, og det har vi også diskuteret rimelig mange gange herinde.
Men spørgsmålet er, hvordan vi når det.
For der er ulighed.
Der er ulighed i diagnoser, i forhold til hvor du bliver behandlet.
Her gælder det om, at hvis du bliver behandlet på et sygehus, kan du få en ret og en garanti, men hvis du f.eks. har allergi og skal til en speciallæge, kan du ikke få en udredningsret, selv om der faktisk findes allergologer, der har tid til at tage sig af nogle af de her patienter.
Vi kan også se, at der er ulighed i regionens aftaler.
Det er regionen, der skal lave disse aftaler med enten private klinikker, speciallæger, eller hvad det nu kan være, men nogle regioner har lavet aftaler, mens andre ikke har gjort det.
Så det er forskelligt, alt efter hvilken region man bor i.
Så vi herinde bliver også nødt til at kigge på den ulighed, som eksisterer, uanset om vi nu får taget et skridt i den rigtige retning.
Det er også derfor, jeg har været ude at sige, at jeg godt kunne tænke mig, at vi også kiggede på speciallæger, der har privat praksis.
Der har jeg fået en mail fra en allergolog, der fortæller, at han har to patienter dagligt, og at han sagtens kunne tage flere ind, men regionen vil ikke betale for det, og det er en sag, jeg vil bringe videre til ministeren, når vi nu skal behandle det her forslag.
For så er det da ulighed, i forhold til hvad man fejler.
Så jeg synes, der er en del ting, som vi i hvert fald vil tage op.
Det her handler for os ikke om, hvorvidt det er offentligt eller privat.
Det handler om, at vi skal give borgerne den bedste behandling.
Jeg plejer at lave lidt sjov med at sige, at jeg har et privat og et offentligt knæ.
Første gang havde jeg den her sundhedsforsikring, som Socialdemokraterne ikke er så glade for, i hvert fald ikke da den var skattefritaget, men min betaler jeg fuldt ud selv.
Jeg brugte den, og det gik faktisk lynende hurtigt, rigtig godt, og samme dag jeg var blevet opereret, var jeg faktisk herinde og stille spørgsmål til ministeren.
Året efter kørte jeg så galt på den her motorcykel, og så var det det andet knæ.
Så tænker jeg: Nu skal jeg da prøve det offentlige, for så har jeg ligesom prøvet begge dele, og det er meget godt som sundhedspolitiker.
Jeg ringede i oktober måned, efter at jeg havde fået en henvisning, og så siger sekretæren: Jamen har du ikke en privat sundhedsforsikring?
Så siger hun: Hvorfor vil du ikke det, vil du virkelig sætte dit liv på spil?
Jeg tænkte: Okay, det er det, almindelige borgere gør hver dag, hvis det er det, de mener.
Men hun siger så, at loftet var nået – den her knækgrænse – og at jeg først kunne få en tid året efter, så jeg tog den tid.
Det var så i januar.
Tiden gik, og inden der i det hele taget blev kigget på knæet, var der gået et helt år, og det vil sige, at det faktisk også var kommet sig.
Og så er det, man siger, at vi ved, at der er de her undersøgelser, der siger, at vi måske kan træne det i stedet for en operation.
Men spørgsmålet er, om ikke vi skal kigge lidt mere individuelt på det.
For havde jeg nu haft mit arbejde som social- og sundhedsassistent, havde jeg ikke kunnet gå et år med et knæ, der ikke kunne gøres noget ved.
Så havde jeg været sygemeldt, og så havde jeg måske mistet mit arbejde.
Så en gang imellem bliver vi nødt til at kigge på, hvad der er bedst for den enkelte, og om det er det private, der kan tage det hurtigt, frem for det offentlige, og så er det det, man må vælge.
Og så vil jeg sige, at det ikke bare behøver at være, fordi man har et arbejde, det kan også være fru Madsen, der skal op på 3. sal, der har brug en hurtigere behandling.