Kristian Thulesen Dahl (DF), 2012-05-08:
Der er ikke noget at sige til, at første del af debatten om en budgetlov er kommet til at handle lidt om dagens store udspil fra regeringen, nemlig den her såkaldte 2020-plan, økonomien frem til 2020.
Der er mange grunde til det, men en af grundene er jo altså, som jeg også var inde på tidligere over for hr. John Dyrby Paulsen, at vi kunne se et udspil fra Socialdemokratiet og Socialistisk Folkeparti fra maj måned sidste år, altså for mindre end et år siden.
Her skriver man i »Fair Løsning 2020«, altså i sit udspil: Det offentlige forbrug skal vokse med 1,4 pct. årligt de næste 4 år.
Dette vil vi skrive ind i en budgetlov.
Altså: Dette vil vi skrive ind i en budgetlov.
Så har vi en budgetlov til behandling nu, hvoraf der ikke fremgår en vækst i de offentlige udgifter de næste 4 år på 1,4 procentpoint.
Og uanset hvordan man så vælger at forklare det, vil jeg sige til hr. John Dyrby Paulsen og andre, ja, så skriver man altså her noget før sidste valg, man vil have gennemført, hvis man kommer til, og det bliver ikke gennemført med den budgetlov, vi har nu.
Så får vi en sludder for en sladder om, at det er, fordi det slet ikke skal stå i en budgetlov, for det er jo bare en ramme, og det kommer senere.
Jo, jo.
Men indholdsmæssigt har det jo også forandret sig.
Det er jo sådan set et ret stort beløb både først og sidst på måneden, tror jeg økonomi- og indenrigsministeren vil betegne det som, der her er tale om i forskel.
Derfor er det jo ikke mærkeligt, at der er ganske mange, der interesserer sig for, hvad der i alverden er sket, siden man kan ændre så afgørende på sine forudsætninger med hensyn til den økonomiske politik.
Man gør det jo næsten uden blusel.
Jeg kan godt se på det pressemøde, der har været holdt, at der alligevel er nogle, der er lidt beklemt ved det, men alligevel næsten uden at rødme, næsten uden blusel.
Og når vi så borer i det, er det jo svært.
Det var noget med et underskud på statens finanser i år, kunne jeg forstå, som i valgkampen var 85-86 mia. kr. – det var det vurderet til – og nu er det vurderet til 75 mia. kr. Så det er jo altså faldet.
Men alligevel, så fordi det i mellemtiden har været vurderet til at blive et større beløb, er det bl.a. årsagen til, at man åbenbart har flyttet sig så markant fra det, man gik til valg på for mindre end et år siden.
Det er dog mageløst.
Må jeg ikke bare lige minde om, at en vækstprocent på 0,8 pct. jo i tidligere tider, og det er ikke så mange år siden, blev betegnet som en social massakre, blev betegnet som noget, der ville medføre de største sociale nedskæringer, ja, jeg tror, der blev sagt siden 1864.
Jeg tror, at SF's formand har rekorden i at have sagt, at den vækst, vi kørte med i den offentlige sektor i de såkaldte 00'er, ville medføre de største sociale nedskæringer siden 1864.
At det så betegner en vis historieløshed, tror jeg, er så en anden side af sagen, men det har dog været et klart budskab til befolkningen, nemlig at det har været fuldstændig uholdbart, som den offentlige sektor har udviklet sig gennem de sidste 10 år.
S og SF går til valg på, at det skal være 1,4 pct., og de lander så i udspillet fra i dag på, at det skal være 0,8 pct.
Og selv om det måske kan være svært at gennemskue, hvilke milliardbeløb der ligger bag ved de her små procentstørrelser, vi diskuterer her, er det jo altså tocifrede milliardbeløb, vi taler om, og det er noget, der virkelig betyder noget.
Men jeg tror, at enhver kan se, at hvis et gennemsnit på 1,9 pct. i stigning i de offentlige udgifter er noget, der kan få en til at betegne situationen som social massegrav og de største sociale nedskæringer siden 1864 og lignende, hvad er 0,8 pct. i stigning så fremadrettet?
Altså, jeg spørger bare.
Jeg tror, der er rigtig mange ude i fædrelandet, der stiller sig selv det spørgsmål netop nu.
Derfor kunne det jo være rart, at man bare på et eller andet område fandt nogen sammenhæng mellem, hvad nogle partier har sagt før et valg og efter et valg.
Men det var måske, som da vi behandlede forslag til finanspagten for nylig i Folketingssalen, hvor den socialdemokratiske ordfører jo meget ærligt svarede på spørgsmål om den franske valgkamp og den franske præsidentvalgkamp, der jo ville betyde, at hvis en ny fransk præsident kom til, som det er sket, så ville man have genforhandlet finanspagten.
Og så var svaret fra den socialdemokratiske ordfører et eller andet med: Joh, men nu skal man jo altså tage det med et gran salt, hvad der bliver sagt i en valgkamp.
Det kan man jo ikke sådan lige tage for pålydende.
Ud over at Socialdemokrater har erfaring med den slags – det medgiver jeg, for de har god erfaring i, at man skal tage det med et gran salt, hvad der bliver sagt i en valgkamp – så er det alligevel noget i forhold til at karakterisere den franske valgkamp på det tidspunkt, da den var noget nær i sit højeste gear.
Nu har vi så fået en ny fransk præsident, der siger, at han vil genforhandle finanspagten, som jo er baggrunden for, at vi i dag behandler forslag til en budgetlov.
Vi kan se på den her budgetlov, og vi har haft en meget stor debat om den almindelige økonomiske situation, hvad jeg synes er enormt interessant og vigtigt.
Men når man kigger i budgetloven, skal man jo i virkeligheden om på side 12 i bemærkningerne for for alvor at se baggrunden for den her budgetlov.
Og her beskriver man, at finanspagten, altså europagten, dikterer, at vi i Danmark nu skal have sådan en budgetlov – og jo også dikterer indholdet af den her budgetlov.
Og så spørger jeg regeringen og beder om et svar her, når vi senere får ministrene på banen: Hvad vil konsekvensen være af, at der er en fransk præsident, der nu beder om at få finanspagten genforhandlet, i lyset af at vi nu behandler et lovforslag, der udmønter netop den selv samme finanspagt?
Finanspagten dikterer så en lang række stramninger af, hvordan Danmark kan føre sin økonomiske politik.
Jeg har tidligere her i Folketingssalen i alle mulige anledninger stillet et spørgsmål, og jeg anerkender, at jeg nærmede mig noget, der lignede et svar, sidst jeg var i diskussion med økonomi- og indenrigsministeren omkring netop det.
Det svar, jeg fik af økonomi- og indenrigsministeren, var jo i virkeligheden et nej, men det var pakket godt ind.
For det var, at joh, men hvis der var nogle ekstraordinære omstændigheder, der gjorde, at vi kunne argumentere for, at vi havde behov for at lave en kickstart, så kunne vi nok godt komme igennem med det.
Men det ville kræve – det var lysende klart – at vi fik lov til at gennemføre en sådan kickstart.
Der tror jeg egentlig at vi nærmer os noget, hvor befolkningen i hvert fald kan få en idé om, hvad det her vil betyde i form af indskrænkning af det her parlaments, Folketingets, selvbestemmelsesret, nemlig at hvis ikke vi kan gennemføre en valgkamp – og hvis ikke der er nogen partier, der kan gå til valg på at ville gennemføre den kickstart, som regeringen påstår den gennemførte efter valget i september – uden at spørge om lov uden for landet, ja, så har vi indskrænket Danmarks riges suverænitet.
Derfor bør finanspagten, europagten, som budgetloven her hviler på, også være gennemført ud fra, at der er afgivelse af suverænitet.
Når man husker grundlovens bestemmelser om det, vil man jo vide, at så var vi i den situation i dag, at vi ville skulle have en folkeafstemning, hvor befolkningen kunne sige ja eller nej til, at Danmarks riges selvbestemmelsesret bliver indsnævret på den måde, som det her er foreslået.
Vi ønsker jo selvfølgelig ikke, at Folketingets ret til selv at vurdere sin økonomiske politik skal indsnævres, som det er foreslået i budgetloven med finanspagten som baggrund, og derfor har vi jo også valgt at sige klart nej til budgetloven.
Vi mener sagtens, at vi kan føre en ansvarlig økonomisk politik, uden at det er via Europa-Kommissionen.
Det gør vi faktisk bedst ved at føre en ansvarlig politik her i Folketingssalen.
Derfor siger vi altså nej til budgetloven.
Jeg skal afslutningsvis gøre det klart, at i forhold til det andet forslag, vi også har til behandling her, nemlig omkring Det Økonomiske Råd, har vi klart meddelt, at vi ikke har nogen som helst problemer med, at der er Det Økonomiske Råd, selv om der også er bestemmelser om det i finanspagten.
Det virker og kan give sine vurderinger af politikernes gøren og laden.
Det, der er helt afgørende for os, er, at Det Økonomiske Råd ikke i sig selv på nogen måde får tillagt kompetence over for Folketinget, og at det er Folketinget, der er suverænt.
Det anfægter det lovforslag ikke, og derfor siger vi ja til det lovforslag.
Men der er det andet forslag om budgetloven, hvor vi får indskrænket vores handlemuligheder som selvstændig stat, og det ønsker vi ikke at medvirke til.