Frank Aaen (EL), 2011-10-27:
Det er jo det, vi har kunnet se i forløbet med bankpakkerne, nemlig at dækket er blevet pumpet op med nogle milliardgarantier fra staten, skatteyderne, så er der gået lidt tid, og så er luften igen gået ud af dækket.
Nu er det indtil videre fjerde gang, luften er gået ud af dækket, og der kommer også en femte gang og en sjette og en syvende, som vi har berørt det i de korte bemærkninger.
Vi har jo allerede fået gennemført bankpakke V.
Mens vi har siddet her og diskuteret bankpakke IV, er femmeren vedtaget nede i Bruxelles, ved at den danske statsminister har skrevet under på, at hvis der skulle komme en krise som udløber af den finanskrise, der er i Euroland, og som ryster danske banker så meget, at de ikke kan klare sig og skaffe ny kapital, så er det staten, der forpligter sig til at skyde ny kapital i de banker.
Vi kender ikke detaljerne, men det er hovedlinjen i det, der er aftalt og skrevet under på.
Der er også bankpakker, der ikke er talt med i nummereringen.
Vi kunne sikkert godt lave flere numre, hvis vi ville, men der er også en bankpakke, der hedder, at nationalbankdirektør Bernstein – som i øvrigt mener, at der er brug for flere arbejdsløse, han har andre sociale tilgange til verden – altså sagde, at bankerne umiddelbart kan få lov at låne 400 mia. kr. i Nationalbanken til en rente, der ligger under inflationen, dvs. gratis.
Ja, de bør oven i købet optage et sådant lån, fordi det giver et lille overskud i forhold til værdiudviklingen.
Og så kan de genudlåne de penge til danskerne til 7, 8, 9 eller 10 pct. i rente plus gebyrer, som er steget voldsomt, samtidig med at de øger arbejdsløsheden ved at fyre deres ansatte.
Jeg mener, at det jo også meget godt viser, hvad det er, der er problemet, nemlig at man er så fokuseret på at tjene penge til aktionærerne – og man tjener faktisk penge til aktionærerne i øjeblikket – og alligevel kommer man hele tiden med tiggerhuen og vil have nye garantier og nye tilsagn fra det offentlige.
Derfor vil jeg også sige, at det der med at sige, at det er sektoren selv, der betaler, altså kun gælder, når man tager de meget snævre briller på. Lige så snart man bare regner lidt samfundsøkonomisk, er det skatteyderne, der betaler.
Så er der det, hvorfor der er krise.
Altså, muligvis var det en god idé lige at – det skal jeg vende tilbage til – kigge nærmere på årsagerne til, at danske banker, herunder ikke mindst Danske Bank, kom i krise og havde brug for de her milliardkrykker betalt af skatteyderne.
Det var jo ikke, fordi forbrugerne i Danmark ikke havde betalt deres lån tilbage.
Det var, fordi virksomhederne i Danmark ikke havde betalt deres lån tilbage.
Nogle enkelte banker som Roskilde Bank og andre har tabt deres penge, fordi de har lånt ud til boligspekulanter,
men det er trods alt relativt begrænset.
Det er der, de rigtig store tab er sket, og det er der, hvor man har skabt sig det problem, at man har lånt flere penge ud, end man havde i kassen, og derfor skal man hele tiden ud at låne nye penge i udlandet.
Der er masser af penge i Danmark.
Altså, danskerne imellem er der overskud.
Det er jo det, der er problemet.
Det er ikke danskerne, der er problemet, det er spekulationen, der er problemet, og det er derfor, man selvfølgelig er nødt til at kigge på de grundlæggende problemer i den finansielle sektor, den liberalisering, der er sket over en lang årrække, hvor man gik fra at være bank til at være en spekulationsforretning.
Vi skal tilbage til, at bankerne er banker og ikke andet, i stedet for at de skal ud at lege med milliarderne på de finansielle verdensmarkeder.
Det er derfor, vi er nødt til at få lavet en undersøgelse.
Det vil vi bringe op i finanslovforhandlingerne, det er helt oplagt, og vi vil sige, at vi vil have en undersøgelse af baggrunden for krisen, forløbet af krisen, forløbet af håndteringen af krisen og ikke mindst alternativet, nemlig hvordan vi undgår, at der bare kommer en ny krise, hvordan vi undgår, at der bare kommer gentagelser.
Hvordan får vi f.eks. delt bankerne op, så vi ikke har de der mastodonter, som ikke kan tåle at falde – det hører vi om om lidt – og dem, der har national betydning, hvad går det ud på?
Det skal vi vende tilbage til med ministeren.