Line Barfod (EL), 2010-04-20:
Sandra var 3 uger gammel, Robin var 1 år gammel, da deres mor døde af sygdom.
9 måneder efter blev deres far syg af kræft, han blev opereret og fik kemoterapi i mere end ½ år, mistede sit arbejde og har ikke været i stand til at komme tilbage til et fuldtidsjob og har ikke været i stand til at få et andet arbejde.
Han havde ikke råd til at blive ved med at betale sine faglige kontingenter og er endt på kontanthjælp.
Han og hans to børn har omkring 6.000 kr. om måneden til mad, tøj og alle andre nødvendige udgifter, når husleje og andet i forbindelse med boligen er betalt.
Jeg har svært ved at høre af debatten i dag, hvad svaret fra Venstre, Konservative og Dansk Folkeparti er, når det drejer sig om de her børn.
Alle er enige om, at fattigdom også handler om meget andet end penge, men helt grundlæggende handler fattigdom altså om penge.
Så er der mange andre ting, der er skyld i, at man mangler penge, men helt grundlæggende handler det om, at man ikke har penge nok til at kunne deltage i de samme ting som andre.
Der er i debatten i dag talt meget om social eksklusion, det, at man bliver udstødt af samfundet.
Der er næsten ikke noget mere udstødende for børn, end at man ikke kan holde fødselsdag og ikke kan deltage i de andre børns fødselsdage, fordi man ikke har råd til de 20, 30, 40 kr., man skal betale for en gave til dem.
Det handler om penge, og derfor er det fuldstændig vanvittigt, når regeringen og Dansk Folkeparti bliver ved med at påstå, at fattigdom intet har med penge at gøre.
Man har fået bygget et socialsystem op, der fastholder folk i fattigdom, fastholder dem som sociale klienter i stedet for at give dem de penge, der skal til, så de kan betale deres husleje, købe deres mad og så få et overskud til at se, hvordan de bliver i stand til at komme i gang med uddannelse eller arbejde og komme videre og holde op med at være sociale klienter.
Det burde jo være det, man var optaget af, i stedet for at man synes, at folk skal så langt ud i en social nedtur, så de slet ikke kan rejse sig igen, og – endnu værre – så deres børn risikerer at få varige skader, der kan følge dem resten af livet.
Man har et glimrende redskab, der hedder revalidering, som man i mange år brugte til enlige mødre.
Det virkede fantastisk i forhold til at sikre, at de fik en ydelse, de kunne leve af, og de kunne komme igennem en uddannelse og dermed blive i stand til at klare sig selv.
Det var ellers et rigtig, rigtig godt redskab.
Det handlede om at sikre, at der var penge nok, så den enlige mor kunne koncentrere sig om sin uddannelse i stedet for at skulle tænke på, hvor hun fik penge fra til husleje og mad.
Regeringen har selv fastsat nogle tal for, hvad man skal have at klare sig for.
Den tidligere skatteminister lavede nogle glimrende regler for det, der gik ud på, at man som voksen, før man skal betale af på offentlig gæld, i dag, i 2010, skal have 5.380 kr. om måneden til mad, tøj osv.
Det er der stort set ingen på de nedsatte ydelser, på fattigdomsydelserne, der har råd til, men alligevel synes regeringen, at det er nogle rigelige ydelser, selv om de ikke lever op til regeringens egne krav om, hvad man skal have til at klare sig for.
Vi har så hørt fra Dansk Folkeparti i dag, at det, det hele går ud på, simpelt hen er, at man ikke skal risikere, at der er nogle, der kan få mere på kontanthjælp, end de kan få, hvis de arbejder.
Kontanthjælpen skal så langt ned, at man ikke ved et eneste job tjener mindre, end man gør på kontanthjælp.
Vi har jo set den sociale dumping brede sig i Danmark, hvor folk bliver tvunget til at arbejde for 10, 20, 30, 40 kr. i timen.
Jeg kan forstå, at Dansk Folkeparti ikke bare ønsker, at det er østeuropæere, der skal udnyttes groft på den måde, men at dem, for hvem alternativet er kontanthjælp, også skal bruges til at presse lønningerne.
Alle dem, der mener, at man skal have gode løn- og arbejdsvilkår i Danmark, og at vi skal fastholde et ordentligt arbejdsmarked, burde sige fra og sige nej.
Vi skal ikke have sociale ydelser, der er så lave, at folk bliver presset ud i at tage sort arbejde, presset ud i at dumpe lønningerne osv. for overhovedet at overleve.
Der er brug for, at vi har nogle sociale ydelser, som folk kan leve af, og at man så samtidig giver folk den støtte, der er nødvendig, for at de kan komme i uddannelse eller i arbejde.
Det er det, der skal til, hvis vi for alvor vil hjælpe dem, der lever i fattigdom.