Morten Bødskov (S), 2012-05-15:
Tak for det, formand.
Beslutningsforslaget pålægger regeringen at gennemføre de nødvendige ændringer af lovgivningen, der får den virkning, at i situationer, hvor det ved straffelovovertrædelser ikke er muligt at udpege gerningsmanden, skal det være muligt at dømme alle medvirkende for den konkrete forbrydelse.
Den problemstilling, som beslutningsforslaget vedrører, er behandlet i Folketinget adskillige gange de senere år.
Det blev den senest for et år siden under behandlingen af et lignende beslutningsforslag, som også var fremsat af Dansk Folkeparti.
I virkeligheden kunne jeg henvise til det, som min forgænger sagde ved den lejlighed, og i øvrigt til det, som hans forgænger sagde før ham.
For når det gælder spørgsmålet om kollektiv straf, er den nuværende regering helt på linje med den tidligere.
Det kommer jeg tilbage til, men først vil jeg kort redegøre for reglerne i dansk ret om medvirken, for der er mange misforståelser på dette område.
Det følger af straffelovens § 23, at en straffebestemmelse omfatter alle, der ved tilskyndelse, råd eller dåd har medvirket til den pågældende lovovertrædelse.
Det er altså muligt at straffe alle, der har deltaget i en lovovertrædelse, hvad enten deltagelsen består i planlægning, forberedelse eller udførelse af forbrydelsen.
Medvirkenansvaret er ikke afhængigt af, om andre medvirkende eller en eventuel hovedgerningsmand kan identificeres.
Ansvaret for medvirken forudsætter for det første, at det kan bevises, at den pågældende person har den fornødne subjektive tilregnelse.
Når det gælder overtrædelse af straffeloven, er udgangspunktet, at sådanne overtrædelser kun straffes, hvis de er begået forsætligt.
En person handler f.eks. forsætligt, hvis den pågældende affyrer en pistol i den hensigt at dræbe en anden person.
Den anden betingelse for at kunne dømme for medvirken er, at det kan bevises, at personen har foretaget en medvirkenhandling.
Denne vurdering er som regel ikke så kompliceret.
Hvis man forud for eksempelvis et bankrøveri har holdt øje med banken for at fastlægge personalets rutiner, eller hvis man under bankrøveriet har bistået med at holde udkig efter politiet eller ved at være chauffør af flugtbilen,
så vil der typisk ikke være tvivl om, at man har foretaget en medvirkenhandling.
Også passivitet kan i visse tilfælde medføre, at man kan ifalde et medvirkende ansvar.
I retspraksis findes der eksempler på, at en forælder er blevet dømt for medvirken til både vold og seksuelle krænkelser, fordi forælderen har forholdt sig passivt, mens disse overgreb er blevet begået mod barnet.
Jeg vil nu vende tilbage til den situation, som beslutningsforslaget tilsyneladende tager sigte på.
Det handler om tilfælde, hvor en lovovertrædelse begås, mens flere personer er til stede samtidig, men hvor kun én person foretager den strafbare handling, og det ikke efterfølgende er muligt at udpege denne person.
Jeg vil gerne understrege, at det allerede i dag alt efter omstændighederne vil være muligt at idømme strafansvar for alle i en sådan situation.
Hvis det kan lægges til grund, at den strafbare handling ligger inden for rammerne af, hvad personerne i gruppen på forhånd havde aftalt eller var indforstået med, så vil samtlige personer i gruppen kunne straffes for handlingen.
Det gælder også, selv om det ikke kan bevises, hvem af de tilstedeværende personer der begik handlingen.
Hvis situationen imidlertid udvikler sig, ved at en af gruppens deltagere pludselig gør noget uforudsigeligt og uventet, så vil de øvrige gruppedeltagere derimod som regel ikke kunne dømmes for denne del, da de ikke havde kunnet forudse, at situationen ville udvikle sig på den måde.
De vil almindeligvis ikke have forsæt til denne uforudsete del, og kun den egentlige gerningsmand vil derfor kunne straffes for dette forhold.
Beslutningsforslaget går så ud på, at det skal være sådan, at alle personer i en gruppe i de tilfælde, hvor der har været en fra gruppen, der har begået selve den strafbare handling, og hvor der ikke er nogen fra gruppen, der efterfølgende fortæller, hvad der er sket, så vil kunne blive straffet kollektivt, uanset om de havde forsæt til handlingen eller ej.
Det første, jeg vil fremhæve, er, at det ifølge dansk ret allerede er sådan, at de regler for medvirken, der gælder, er nogle regler, der er ganske vide.
Hvis disse regler om medvirken, som det foreslås i beslutningsforslaget, udvides yderligere, og der således indføres et princip om kollektiv straf, vil det kunne betyde, at personer, der er til stede, når en forbrydelse bliver begået, også vil kunne blive straffet, uden at der er et krav om et minimum af deltagelse, forudgående viden eller accept.
Det vil være sådan, at ham, der ikke ved, hvem den egentlige gerningsmand er, vil kunne blive straffet, hvis der ikke er nogen af de andre fra gruppen, der fortæller, hvad der er sket.
Personer, der blot har været på det forkerte sted på det forkerte tidspunkt, vil altså kunne blive dømt for nogle forbrydelser, som de ikke har haft nogen andel i.
Som jeg også nævnte i starten af mit indlæg, er det i den danske strafferetspleje sådan, at det er et grundlæggende princip, at man er uskyldig, indtil det modsatte er bevist.
Her er det som sagt anklagemyndighedens opgave at bevise den tiltaltes skyld ud over enhver rimelig tvivl; det er ikke den tiltalte, der skal bevise sin uskyld.
Ligesom det også gjaldt for min forgænger, er det min opfattelse, at det vil være nogle helt grundlæggende principper, der vil blive tilsidesat, hvis der indføres sådanne regler om kollektiv straf.
Det vil som sagt indebære, at personer, der blot har været på det forkerte sted på det forkerte tidspunkt, vil kunne blive dømt for nogle forbrydelser, som de ikke har nogen andel i.
Det er ikke noget, der hører hjemme i et retssamfund, og som tidligere nævnt er de gældende regler for medvirken faktisk nogle regler, der er ganske vide, når det gælder mulighederne for at idømme strafansvar.