Preben Bang Henriksen (V), 2014-01-31:
Med hensyn til forslaget her har ministeren helt ret i, at man kan sætte spørgsmålstegn ved problemets omfang, for det er i realiteten meget svært at gøre op.
Jeg anerkender også, at man fra Domstolsstyrelsen har gjort forsøg på at finde ud af det, og det giver nogle forskellige resultater, som man kan se af lovens bemærkninger.
Alligevel må jeg sige, at der er et problem.
Det er der slet ingen tvivl om.
Det kan man prøve at spørge byretspræsidenterne om rundtomkring.
Og problemet består altså også i, at der er tale om et enormt ressourcespild.
Jeg var inde på tal lige før i mit spørgsmål til justitsministeren, og supplerende kan jeg sige, at den overvejende del af de her sager er domsmandssager, hvor der altså tropper to domsmænd op, som får 1.100 kr. pr. påbegyndt dag.
Det vil altså sige, at uanset, at de har siddet der et halvt minut og overvejet, at sagen skulle omberammes, er det to gange 1.100 kr., der ligger der.
Så de tal, justitsministeren brugte før, vil jeg altså mildt sagt sætte et meget, meget stort spørgsmålstegn ved, men jeg har noteret, at vi får det nærmere belyst gennem udvalget, og det er for såvidt også helt fint.
Udeblivelserne er jo ikke bare ressourcespild for dem, der er direkte involveret i det, dvs. forsvarere, anklagere, dommere, sekretærer, vidner osv.
Der er også et arbejdsmæssigt spild for de folk, der er indkaldt til retten til at give vidneudsagn.
Det skal man jo altså også tage med, så jeg tror, problemet er langt, langt større.
Og hvem er det så, der betaler for det her?
Hvem er det, der betaler for dommeren og for retssekretæren?
Hvem betaler for anklageren?
Hvem betaler for forsvareren?
Hvem skal udbetale vidnegodtgørelse?
Og hvem skal i øvrigt, ja, betale samtlige udgifter i forbindelse med det?
Det skal staten, og derfor synes jeg, det er et alvorligt problem.
Det er rigtigt, at domfældte ikendes udgifterne i sidste omgang, men det er dog de færreste, der kan betale, for nu at sige det rent ud.
Jeg mener ikke, at problemet er så stort, som justitsministeren gør det til.
Problemet kan tværtimod være det, at der sker kriminalitet i den ventetid, der er, på, at sagen bliver omberammet.
Det er jo som oftest de lidt mere professionelle, der bliver væk i de her situationer, og der ser vi altså, at der sker kriminalitet i ventetiden.
Det er korrekt, som justitsministeren fremfører, at det allerede i dag efter § 855 skal fremgå af forkyndelsen, at man kan blive dømt som udeblevet, og det er såmænd også kun en kodificering, tror jeg nok det hedder, af den praksis, der er i dag, som vi har gengivet i forslaget.
Med hensyn til straffe fra 3 til 6 måneders fængsel, kan man, som også fru Pernille Skipper var inde på,
godt sige, om der ikke her ligger et retssikkerhedsmæssigt problem i, at folk kan blive dømt som udeblevne, og så er de måske uskyldige.
Så man vil altså hellere udsætte sagen for at få tiltalte ind, hvis dommeren på noget tidspunkt er i tvivl.
Endelig skal jeg da også gøre opmærksom på, at der i § 987 i retsplejeloven er regler om genoptagelse, vide regler om genoptagelse.
Så skulle det uheldige være sket, at en uskyldig er blevet dømt på den her konto, ja, så har vedkommende altså ganske omfattende muligheder for at få sagen genoptaget.
Så jeg finder i hvert fald på det her grundlag, at det er endog særdeles formålstjenligt at udvide reglen fra 3 måneder til at omfatte straffe helt op til 6 måneders fængsel.
For så vidt angår omkostningerne, som vi også nævner i selve forslaget, må jeg sige, at jeg finder det ganske naturligt, at vi i Danmark har det system, at den tiltalte og måske senere domfældte ikke kommer til at betale de generelle omkostninger: dommerens løn, huslejen osv. osv., men dybest set kun forsvarssalæret og de tekniske udgifter, der har været forbundet med sagen helt eller delvist.
Det er et fint princip.
Det skal vi bibeholde.
Men vi er altså her ude i situationer, hvor vi taler om ulovlig udeblivelse, hvor folk fuldt bevidst og på ulovlig vis – de fejler ikke spor, de gider bare ikke møde op i retten – udebliver.
Der synes jeg simpelt hen, at det ud fra almindelige erstatningsretlige regler er ganske rimeligt, at man så skal erstatte den skade, man har forvoldt – i det her tilfælde forvoldt staten – og dermed også kommer til at betale nogle af de generelle omkostninger ved det første retsmøde, som man ikke gad komme til.
Justitsministeren har fuldstændig ret i, at det er vanskeligt at udspecificere de her udgifter, men det er såmænd en øvelse, der ikke er spor anderledes end den øvelse, de danske dommere udfører til daglig, når de fastsætter sagsomkostninger både i straffesager og i civile sager.