Morten Messerschmidt (DF), 2007-02-08:
Det har jo været en interessant debat med både formelle og materielle indvendinger i det beslutningsforslag, som Dansk Folkeparti har fremsat.
Først vil jeg gerne indvende i forhold til det formelle, at jeg er fuldstændig enig i, at det er usædvanligt, at Folketinget bliver bedt om at tage stilling til en erklæring fra et andet parlament, in casu Europa-Parlamentet.
Men det har været nødvendigt, for al den debat, der vel siden 1999 har været om tyrkisk medlemskab af EU, har jo aldrig nogen sinde mundet ud i en erklæring eller vedtagelse på linje med, hvad vi her ser fra Europa-Parlamentet, der så klart og entydigt peger på den lange række af problemer, som Tyrkiet står over for, og som i øvrigt også i kraft af optagelsesprocessen er en del af EU’s problemer.
Det leder os over til den materielle diskussion, for det, der jo i den grad er mangel på, er, at man tør løsrive sig fra de sådan mere dumsmarte bemærkninger om, at vi går ind for fred og stabilitet og samhørighed og kærlighed og alle de her ting, som vi utvivlsomt alle sammen går ind for, men så i øvrigt fuldstændig udelukker diskussionen om alle de problemer, der rent faktisk står imellem os og kærligheden og imellem os og freden osv.
Det er den diskussion, som Dansk Folkeparti gerne vil have, og den diskussion tordner lige ned i den tyrkiske kultur, i islam.
Hvis nu man lagde bare en lille smule historisk refleksion til grund for den her debat, kunne man jo se på, hvordan de øvrige islamiske lande har udviklet sig igennem tiden.
Tag Iran, der siden 1979 har været et af de mest modbydelige fundamentalistiske diktaturer.
Men hvad var det, der afstedkom den reaktion?
Det var netop shahens meget vestvendte holdning, den meget vestligt orienterede alliance, som shahen lagde til grund for sin politik, bl.a. i forhold til USA.
Det afstedkom en reaktion væk fra de vestlige værdier, væk fra Europa, og man fik den vanvittige Khomeini til at sidde i regeringskontorerne.
Det, vi ser i Tyrkiet i øjeblikket, er præcis den samme proces.
På alene de sidste 3 år er der sket en halvering af opbakningen blandt tyrkerne til medlemskab af EU, og det har naturligvis noget at gøre med, at det er ved at gå op for tyrkerne, hvor store krav og hvor store ændringer af det tyrkiske samfund der skal til, for at man overhovedet kan komme ind og få snablen ned i pengekassen i EU og i øvrigt få adgang til alle de andre saliggørende rettigheder, som et medlemskab ville føre til.
Det er fuldstændig åbenbart, at Tyrkiet ikke hører til i EU.
Tyrkiet har på menneskerettighedsområdet, på demokratiområdet og på alle områder modstående forudsætninger til de øvrige EU-lande, for Tyrkiet er grundlæggende islamisk, muslimsk.
Det så vi senest, da Refah Partisi midt i 1990’erne vandt en stor sejr om regeringsmagten, både på det føderale niveau i Ankara og også i en række lokalråd, i byrådene rundtomkring.
Bl.a. blev Erdogan, som jo i dag sidder som premierminister, borgmester i Istanbul for partiet Refah Partisi, som i den grad var et fundamentalistisk parti, der kørte på et fundamentalistisk program, den rene shariaretorik hele vejen igennem, og tyrkerne stemte dem ind i både byrådene og regeringskontorerne.
Er det et udtryk for verdsliggørelse?
Så kan man komme rendende med blå øjne og hellige hensigter og sige, at det står i forfatningen, at det skal være verdsligt.
Vi kan være glade for, at forfatningsdomstolen efterfølgende greb ind og sagde: Det her går ikke.
Men det faktum ændrer jo ikke ved, at tyrkerne stemte på det gale parti.
De stemte sig væk fra demokratiet, og det er den kortslutning, som åbenbart er så vanskelig at få ind i flertallet af hovederne i det her Folketing, altså at man nok i Tyrkiet har en de jure-verdsliggørelse, at man i forfatningen og andre gode erklæringer har indskrevet den adskillelse af politik og religion, som er hele forudsætningen for et moderne og velordnet samfund, men at man de facto i den tyrkiske befolknings hoveder, selvforståelse og identitet ikke har den adskillelse, som man heller ikke har i noget andet muslimsk land.
Jeg er ubetinget tilhænger af kemalisme.
Jeg er ubetinget tilhænger af alt, hvad der går i retning af verdsliggørelse, demokrati, frihedsrettigheder, frihed generelt osv.
Men man kan bare ikke slå sig til tåls med tomme erklæringer, som i virkeligheden gang på gang viser sig ikke at blive efterlevet.
Tre gange er demokratiet blevet overrulet af militæret igennem det 20. århundrede i Tyrkiet, fordi det har været nødvendigt for at sikre demokratiet, og det er det dilemma, vi står over for.
Det er de vanskeligheder, som vi er nødt til at forholde os til.
Der har vi altså i Dansk Folkeparti fundet det så bydende nødvendigt, at vi fik en erklæring fra Folketinget på linje med det mod, som altså findes i andre parlamenter, og pegede på de her ting.
Jeg skal ikke græde som hr. Rune Lund, men bare begræde, at der er så ringe tilslutning her i Folketinget.