Stine Brix (EL), 2015-01-29:
Tak for det.
Det er jo en højaktuel problemstilling, ganske rigtigt er den ikke ny, men den er jo stadig aktuel.
Sidste forår kunne man se en lang række sager med eksempler på ældre, som kom i den her ulykkelige situation, at de ikke fik den ledsagelse, de skulle bruge til at komme til praktiserende læge eller hospital.
Der har også tidligere været nævnt et eksempel heroppe fra talerstolen med en ældre, der blev sendt hjem igen uden at få den behandling, som vedkommende havde brug for og faktisk var kommet for at få.
Så det er rigtig, rigtig godt, at den her problemstilling bliver taget op, så vi forhåbentlig kan få løst det.
Fra Enhedslistens side kan vi sagtens støtte det beslutningsforslag, Dansk Folkeparti har fremsat.
Vi har også tilsluttet os den beretning, som der så er lavet i et forsøg på at se, hvordan vi arbejder videre med den.
Jeg vil gerne derudover knytte nogle kommentarer til debatten.
Det har jo været nævnt, at der er to forskellige grupper.
For det første er der gruppen, som bor på et ældrecenter eller et plejehjem, hvor der er en form for personale tilknyttet.
Der skulle man jo tro at der var en eller anden mulighed for ledsagelse, men jeg synes, at det er uhyre vigtigt, at vi er opmærksomme på, at der rigtig mange steder er en virkelighed, som gør det meget, meget vanskeligt at tage en ansat ud for at sende vedkommende med en person.
Bare som et eksempel til illustration af det kan jeg sige, at Alzheimerforeningen lavede en stikprøveundersøgelse, hvor man fandt en hel del steder, hvor der kun var én SOSU til stede til 25 beboere, og så kan man jo ikke sende en med til ledsagelse.
Så jeg synes, at det er rigtig positivt, hvis man, som De Radikales ordfører lagde op til, vil prøve at afdække det her problem i højere grad, med hensyn til om man har de ressourcer, der skal til for at løfte den opgave, som man jo helt klart har, når der er tale om demente, som bor på et plejecenter.
Så er der den anden gruppe, den gruppe, som stadig bor i eget hjem.
Jeg synes, at det er uhyre vigtigt, at vi er opmærksomme på ikke at pålægge de pårørende en for stor belastning.
Man kalder jo nogle gange demens for de pårørendes sygdom i lige så høj grad, fordi det er så stor en belastning at være gift med eller søn eller datter af en, der har demens, fordi det konstant kræver, at man er til stede og hjælper vedkommende, og det er selvfølgelig også hårdt at opleve den forandring, der kan være, når det menneske, man kender, ændrer sig.
Det synes jeg vi skal være meget opmærksomme på.
SF's sundhedsordfører var også inde på det heroppe.
Det kan faktisk være en temmelig kompleks opgave at ledsage en dement til hospitalet.
For det første kan vedkommende have brug for noget sundhedsfaglig bistand undervejs, under transporten.
For det andet kræver det, at man kan kommunikere de symptomer, behov, der er, klart til personalet.
Det kræver, at man har kendskab til den journal og sygehushistorie, der er, og det kan sagtens være, at man som pårørende, nært familiemedlem, ikke har lyst til at kende alle de oplysninger, der følger med der.
Det vil selvfølgelig være et fremskridt, at der i det hele taget er en ledsagelse, ingen tvivl om det, men jeg synes, at vi skal have det perspektiv med, at det altså er en væsentlig belastning for de pårørende, som man skal passe på ikke at vælte over på dem.
Tak for ordet.