Morten Østergaard (RV), 2015-10-08:
Der er meget, der er forandret hen over sommeren.
Sammensætningen af partier er forandret her i salen, men den største forandring er sket udenfor, og det er jo virkeligheden, der banker på.
Det har været opmuntrende at se danskerne åbne døren og deres hjerter, da der blev banket på, og jeg mærker også, at mange herinde anerkender det.
Set med radikale øjne er det altid en glæde, når folk tager ansvar, ikke blot for sig selv, men også for andre – det handler om mennesker, som vi siger – men det her stærke folkelige lederskab under flygtningekrisen forpligter: Der er brug for et stærkt politisk lederskab.
Hverken annoncer i udenlandske aviser eller den verbale migræne, som skiftende Venstrefolk bringer i anvendelse, når man skælder ud på alt fra nyankomne flygtninge til de danskere og virksomheder, der tager fra, gør det ud for noget lederskab.
For i Radikale Venstre har vi – valgkamp eller ej – ikke slingret: Der er flere flygtninge i verden, og derfor er der flere flygtninge i Danmark.
Vi har peget på behovet for, at man også på flygtningeområdet samarbejder og finder fælleseuropæiske løsninger, og derfor var det også helt på sin plads, at statsministeren omsider placerede sig på den rigtige side af den streg, som den tyske kansler Merkel trak i flygtningespørgsmålet.
Det var godt, at tilsagnet om 1.000 flygtninge blev spillet ind i EU-aftalen.
Det var et lille skridt for menneskeheden, men tilsyneladende et meget, meget stort skridt for Venstre, når man nu har lovet færre flygtninge, og at vi ikke skulle diskutere asylpolitik i EU.
Jeg ser frem til de videre drøftelser om Danmarks position, når vi skal finde mere varige løsninger og svar på, hvad vi gør, når flygtningekrisen viser sig at være mere end af flygtig karakter.
Det eneste, der ikke duer, er at stå udenfor, og regeringen har taget de første skridt i retning af en fælles løsning.
Jeg ser frem til samarbejdet om de næste og vil også opfordre regeringen til i almindelighed at søge sit flertal i integrationspolitikken hos partier, der rent faktisk ønsker en succesfuld integration hurtigt og bedre, end det sker i dag, af de mange syriske flygtninge, der nu er kommet.
Regeringen indledte sit arbejde med et såkaldt kasseeftersyn af statens finanser – der var ikke en krone tilbage i statskassen, måtte man forstå – og det er jo sådan en rituel stammedans for nye regeringer.
Kønnere blev det jo ikke af, at det var finansministeren, der iført strutskørt og kastagnetter lod eder og forbandelser falde ned over den økonomi, han nu har fået ansvaret for, til trods for at den jo på alle parametre er i bedre stand end den, han efterlod.
Det behøver man ikke tage vores ord for, det er alle iagttagere jo enige om.
Men det kunne jo godt være, at sådan et kasseeftersyn måske alligevel ikke er så tosset en idé.
For fører regeringens politik til det, som statsministeren jo så rørende kaldte menneskelig, økonomisk, værdimæssig og geografisk balance?
For os som Radikale er den afgørende målestok, om politikken peger fremad, og om vi investerer i fremtiden og livsvilkårene for vores børn og børnebørn, og regeringen har jo fra sin første færd delt milde gaver ud.
Men hvem betaler egentlig regningen?
Det kunne sådan et kasseeftersyn kaste lidt lys over, så lad os se på det.
Pengene brændte jo så meget i lommen, at der måtte laves hastelovgivning over sommeren for at få den første milliard til os med hus og have af sted, og det gør finansministerens lille danse macabre i forbindelse med regeringens kasseeftersyn lidt tragikomisk, at regeringen finansierede sin boligjobordning med penge fra den kasse, man mente var tom.
Men hvem skal betale?
Regningen gik umiddelbart videre til de nyankomne flygtninge, som skal klare sig med en ydelse på SU-niveau, dog uden mulighed for at supplere indtægten som studerende.
Så det er et fradrag for klipning af ligusterhæk til mig og SU til en nyankommen enlig flygtningemor med tre børn.
Det er jo ikke bare overtræk på statens saldo, det er galopperende underskud på kontoen for almindelig medmenneskelighed.
Det er ikke ansvarligt, det er ikke balanceret, det er bare småligt.
Bedre blev det jo ikke, da finanslovsforslaget endelig kom, for her så man jo rigtig, hvor regningen for Venstres valgløfter parkeres.
Det er ude godt og hjemme billigst, og det er i hvert fald et udtryk for en noget indskrænket fornemmelse for geografisk balance.
Og der er flere boner i posen: Massive besparelser på uddannelse og forskning.
Vi forstår på den nye forskningsminister, at læreanstalter og forskningsinstitutioner er blevet kornfede under den tidligere regering.
Og vi bryder sammen og tilstår: For os var det faktisk afgørende at investere i forskning og uddannelse; vi så det som en investering i fremtiden, når vi hvert år brugte flere penge.
Vi troede, vi delte en fælles arv med Venstre, når det handlede om uddannelse og dannelse som noget, der går i arv fra generation til generation, og vi troede, vi var enige om, at i et land som Danmark er forskning og udvikling vejen til innovation og vækst.
Så kasseeftersynet slår altså ud både menneskeligt og økonomisk, når vi saver i den gren, vi sidder på.
Så er der det grønne område, og der vil jeg starte med et citat: »Jeg vil allerede nu sætte pejlemærker for regeringens arbejde:
Det er regeringens mål, at Danmark i 2050 er uafhængigt af olie, gas og kul.«
Citatet kommer fra statsministeren, og jeg erkender, at vi har været ovre i bunken af gamle bilag, for det er fra 2010, fra åbningstalen for 5 år siden.
Men hvad er der egentlig sket i mellemtiden?
Hvorfor har statsministeren mistet sit grønne klarsyn og de ambitioner?
Fra radikal side har vi fremlagt en klimaplan, der viser, hvordan man allerede i 2030 kan mere end halvere CO2-udledningen.
Og nej, det behøver ikke at være på bekostning af vækst og arbejdspladser, tværtimod, og det er altså ikke bare noget, jeg siger, for det sagde vores statsminister jo også, endda mens han var i opposition.
Han rejste verden rundt, han mødte frem frisk og veludhvilet og altid med det samme budskab til alverdens ledere: Grøn omstilling og vækst går hånd i hånd, I ved, global green growth.
Jeg forstår da godt, at det kan blive for meget med alt det rejseri, og at det måske blev bøvlet til sidst, men ét er at skifte flysædet ud med kontorstolen i Prins Jørgens Gård, noget andet er jo at skifte holdning.
For hvad er det, der er sket?
af, da statsministeren endelig fik serveretten og mulighed for at sætte handling bag ordene
Det politiske kasseeftersyn af regeringens politik for fremtidens miljø og klima er nedslående, og man kan kun opfordre statsministeren til at finde tilbage til sig selv, til de holdninger, han havde, sidst han var statsminister, til de holdninger, han havde, da han var i opposition og gav den som formand for GGGI.
Men om ikke andet skal regeringen da begynde med at respektere, at selv om den er en mindretalsregering, er der ingen grund til at sætte en ære i at være i mindretal.
Vi er stolte af klimaloven og målet om 40 pct. mindre CO2 i 2020, og vi opfordrer regeringen til at anerkende flertallet bag det.
For Radikale Venstre er økonomi vigtigt; det tror jeg de fleste er klar over.
For blot få år siden havde vi en økonomi, der buldrede derudad, og lærebøgerne skulle skrives om.
Og pludselig stod krisen og bankede på ude i virkeligheden.
Når regeringen konstaterer, at der ikke er de ønskede penge til rådighed, så er løsningen at skære ned på uddannelse, på klima og på hjælpen til de mest udsatte som f.eks. selvmordstruede.
Sådan var det ikke gået med os i regering.
Løsningen er jo at få dem, der kan, i arbejde.
Vi har jo en økonomisk 2025-plan fra Venstre til gode – den blev lovet i valgkampen, men den lader vente på sig.
Men i regeringsprogrammet tyder det på langt lavere ambitioner end SR-regeringens, og det er da også småt med, hvad vi har set af konkrete initiativer.
Til gengæld begynder Venstre sit reformarbejde det helt forkerte sted: hos de fattige og udsatte.
Efter at have afskaffet den fattigdomsgrænse, som SR indførte, går man løs på forsørgelsesgrundlaget for de mest udsatte og sårbare mennesker i samfundet.
Kontanthjælpsloftet giver et uhyre begrænset bidrag til den økonomiske balance; nogle få hundrede ud af de mange tusind kontanthjælpsmodtagere ventes i beskæftigelse.
Men den menneskelige balance er helt skæv for dem, der berøres: Der er færre muligheder for dem, der i forvejen har mindst.
Lad det bare være sagt med det samme: For Radikale Venstre er det vigtigt, at det kan betale sig at arbejde, og vi vil gerne have flere fra kontanthjælp til beskæftigelse, men vi tror ikke på ensidige nedskæringer i hjælpen til de fattigste.
Det løser man jo ikke ved at holde op med at måle, om man får flere fattige børn,
I valgkampen lød det, at det var Venstre for fremtiden, og i regeringsgrundlaget er det vel nærmest det samme.
Og det politiske kasseeftersyn af Venstreregeringens politik viser, at hverken når det handler om den økonomiske, værdimæssige, geografiske eller menneskelig balance, har regeringen svarene på morgendagens udfordringer.
Lægger man hertil regeringens blinde øje for den grønne omstilling, ja, så tårner regningen sig endnu højere op. Så som en opfordring her til sidst på vegne af kommende generationer appellerer vi til større ambitioner.
Fra radikal side vil det ikke skorte på samarbejdsviljen, hvis det er en politik for vores børn og børnebørn frem for bare mere til os, der har.
Derfor med andre ord: Kære Venstrefolk, kunne I ikke tage jer lidt sammen for fremtiden?