Margrethe Vestager (RV), 2013-01-15:
I det fremsatte beslutningsforslag står der, at regeringen skal fastlægge retningslinjer om, at tildeling af opgaver ved offentligt udbud skal ske på baggrund af de valgte tildelingskriterier.
Men sådan er det allerede, og derfor må der ligge noget andet i forslaget end at foreslå det, der allerede er virkeligheden.
Ellers ville vi jo spilde hinandens tid.
Derfor må det være et ønske om at få en diskussion af, hvorvidt man skal være forpligtet til at indgå en kontrakt.
Jeg tror, man ville kalde det kontraheringspligt, hvis man var jurist.
Det er jeg heldigvis ikke, så vi kan nøjes med at tale om, hvorvidt det skal være en pligt at indgå en kontrakt.
For det er nemlig det, der er konsekvensen af det forslag, der ligger foran os, og det kan vi fra regeringens side ikke støtte.
De regler, som vi har i dag, indebærer ikke, at man er forpligtet til at indgå kontrakten, og der er jo det sunde ved en kontraktindgåelse, at den er frivillig for de to parter, der indgår kontrakten.
Det er som regel den bedste begyndelse på et fremtidigt partnerskab.
Når det efter de gældende regler er sådan i dag, så er det jo, fordi der kan være gode grunde til at aflyse et udbud.
Gode, saglige, ordentlige grunde, og det må man have respekt for.
F.eks. kan det jo være sådan, at det – efter at man har haft noget i udbud – viser sig, at løsningen af en opgave bliver dyrere end forudset.
Det kan også være, at man som kommune et eller andet sted i landet har stillet kravene på en måde, som i virkeligheden ikke var helt hensigtsmæssig, og så kan man risikere at få leveret en ydelse, hvor kvaliteten egentlig ikke er, som man gerne ville kunne tilbyde de borgere, som jo i sidste ende skal modtage og betale for ydelsen.
Hvis man er i et af de to eksempler, er det jo oplagt, at der skal være en eller anden mulighed for at aflyse udbuddet – altså undlade at indgå en kontrakt med den tilbudsgiver, der i forhold til tildelingskriterierne har afgivet det bedste bud – fordi det vil vise sig, at det måske i en formel form var det bedste bud, men bare ikke i den virkelighed, som borgerne møder.
Dermed er også sagt, at hvis der indføres sådan en pligt til, at man skal indgå aftale, så løber man jo den risiko, at dem, der udbyder og konkurrenceudsætter – det kan være en kommune – i virkeligheden bliver mere tilbageholdende med at gennemføre udbud, fordi der simpelt hen bliver mindre plads til at lave en egentlig saglig vurdering af det, man har foran sig.
Regeringens synspunkt er, at vi må sætte borgernes interesser først.
Det er i borgerens interesse, at opgaver løses godt i forhold til borgerens behov og i forhold til borgerens økonomi og dermed også den samlede økonomi i kommunen, i regionen og i staten som sådan.
For borgeren er jo både modtager af offentlig service og betaler af den offentlige service.
En af måderne at gøre det på er jo at bruge konkurrenceudsættelse.
Men når man bruger konkurrenceudsættelse som et redskab til at sørge for, at borgeren får en ordentlig service til en rimelig pris, så må man jo sørge for, at kommunen – hvis det er en kommune eller en anden offentlig myndighed, vi taler om – ikke påtager sig meromkostninger i forhold til at løse opgaven selv.
Det ville jo ikke rigtig give mening, fordi der hele tiden er det dobbelte hensyn, at borgeren skal have det bedste, når man modtager en serviceydelse.
Men da borgeren også er skatteyder, skal man også have det billigste, og de to ting skal forenes.
Det er på den baggrund, at man i staten, regionerne og kommunerne har lavet reglerne om kontrolbud.
Formålet med at indføre regler om kontrolbud er således ikke, at offentlige myndigheder skal være forpligtet til under alle omstændigheder at indgå en kontrakt, hvis et kontrolbud umiddelbart er mindre fordelagtigt end et bud, der kommer udefra.
Når det er sagt, så må udgangspunktet jo klart være, at der sker en udlicitering, hvis man har valgt at udarbejde et kontrolbud, og det viser sig at være dårligere end det bud, der kommer fra en ekstern leverandør.
Jeg vil understrege, at der ikke er fri adgang til bare sådan at aflyse en udbudsforretning.
Det skal være sagligt.
Man må ikke have usaglige grunde til at aflyse en udbudsforretning.
Det kan f.eks. være usagligt, hvis man siger, at man ikke kan lide en bestemt leverandør.
Det er ikke nogen saglig begrundelse for at aflyse et udbud.
Eller for den sags skyld at man aflyser et udbud, fordi man egentlig hellere vil indgå en aftale med en tredje leverandør.
Det er heller ikke en saglig grund til at aflyse et udbud.
Når vi har den her diskussion, synes jeg også, det er væsentligt at holde sig for øje, at vi har en revision.
Derfor finder vi samlet set, at de gældende regler om offentligt udbud og kontroludbud er tilstrækkelige, og at der derfor ikke er grundlag for at lave en pligt til at indgå en aftale under alle omstændigheder.
Det kunne have meget negative resultater i form af dyrere opgaveløsning eller for den sags skyld mindre udbud, fordi man sagligt betragtet ikke har noget rum til at sige, at det her gør vi på en anden måde alligevel.
Dermed kan regeringen ikke tilslutte sig forslaget.