Karl H. Bornhøft (SF), 2010-03-04:
Det er jo rigtigt, at SF sidste år foreslog en national handlingsplan for forbedringer på høreområdet.
Det var der desværre ikke flertal for, og nu står vi så her igen.
Og det gør vi faktisk, fordi det er vores opfattelse, at noget må vi kunne blive enige om.
Kan vi ikke blive enige om det hele, må vi finde de elementer, som vi kan blive enige om.
Det er der rigtig god grund til, for der er nemlig plads til forbedringer på høreapparatområdet, og det er det, som vi i SF ikke vil være med til at ignorere.
Undersøgelser viser desværre, at der er en bekymrende del af de udleverede høreapparater, der ender i borgernes skuffer og aldrig bliver brugt.
Ministeren henviste til en undersøgelse, hvoraf det fremgår, at ca. 85 pct. i hvert fald bruger dem mere end 4 timer om dagen, og jeg tror faktisk også, at resultatet er lidt højere end det, det er måske endda helt oppe på 90 pct., men det, vi kan diskutere, er, om der er et sted mellem 5 pct. og 10 pct., der ender i skufferne derhjemme.
Men selv om det kun er 5-10 pct., er antallet så stort, at det faktisk er et problem, vi bør tage os af.
Der kan være mange gode grunde til, at det sker.
En af dem kan være, at høreapparaterne ikke er justeret godt nok, og en anden grund kan være, at der måske faktisk er nogle mennesker, som får udleveret et høreapparat, som måske ikke var det bedste for lige præcis dem.
Men det, der må være essentielt for os, er, at vi er enige om, at der altså bør udvikles en fælles kvalitetsmåling samt en opfølgning af høreapparatbehandlingen, uanset om det er i offentligt eller privat regi.
Det må vi have en fælles interesse i.
Lige nu foregår den her kvalitetsmåling altså faktisk på forskellige måder på offentlige og private høreklinikker, ja, faktisk foregår det slet ikke i det offentlige i øjeblikket, det foregår kun i det private, for Danske Regioner har stoppet deres måde at kontrollere det på.
En løbende kvalitetsopfølgning vil jo så også være med til at belyse, hvor mange og hvilke høreapparater der reelt anvendes af borgerne, og alene dér burde vi have en fælles interesse.
Og der er heller ingen tvivl om, at det ville gøre det nemmere både at følge udviklingen og at igangsætte initiativer til forbedring af kvaliteten på området, og det burde i sig selv rent faktisk tale for det.
Det er jo rigtigt, som det er blevet sagt, at vi i SF er fuldstændig åbne over for, hvilken metode der skal bruges.
Vi er såmænd tilfredse, bare man kan finde en måde, der både er pålidelig og videnskabeligt i orden.
Og der er jo i den her sammenhæng allerede nu erfaringer fra to forskellige projekter – det, der er i det private, og det, der har været i det offentlige.
Og selvfølgelig kan man da godt sætte de to ting sammen og bruge erfaringerne derfra.
Det var det ene element, jeg gerne ville sige noget om.
Det andet er kommunernes økonomi, som jo altså, bl.a. fordi der er varslet nulvækst, er alvorligt trængt, og det var den såmænd i forvejen.
Hver krone skal vendes, og det danske velfærdssystem er under hårdt pres.
Derfor er det da også helt uacceptabelt, at kommunernes udgifter til de støtteberettigede apparater hos private høreklinikker er steget så kraftigt, uden at de måske helt har fået den kompensation, som ministeren giver udtryk for at de har fået.
Og jeg er altså af den opfattelse, det er vi i SF, at vi skylder kommunerne at gøre vores yderste for at mindske deres merudgifter.
I SF er vi altså faktisk utrolig økonomisk ansvarlige.
Vi vil meget hellere bruge vores penge optimalt og i den her sammenhæng optimalt i forhold til, at det gavner patienterne.
Og det er jo derfor, vi så foreslår en fælles indkøbsordning, der enten – vi nævner faktisk to muligheder – er noget, man etablerer i forhold til kommunerne, eller noget, hvor man giver private høreklinikker mulighed for at indgå i den fælles aftale, der er under Amgros i øjeblikket.
Så også dér viser vi jo en rimelig stor åbenhed over for, hvordan det kan forvaltes.
Det, der er det helt essentielle i det, og det var også det, hr. Per Clausen fra Enhedslisten kom ind på, er nemlig det almindelige økonomiske ræsonnement, der siger, at et stort fælles udbud vil sikre nogle lavere priser.
Det troede jeg i øvrigt var noget helt banalt for alle parter i det her Ting.
Jeg må sige, at erfaringerne fra det offentlige fælles indkøb, som er blevet etableret under Amgros, altså indikerer, at der kan opnås enten en besparelse eller en minimering af udgifterne på omkring 50 mio. kr., uanset hvilken ordning man vælger; om det bliver det ene eller det andet.
Og det hænger jo sammen med de erfaringer, man har med, hvad der skete, da man satte det fælles udbud i gang i det offentlige.
Der er jo ingen grund til at tro, at der, fordi det også bliver overført på det private, så skulle være andre økonomiske faktorer, der ændrer på det element.
Så derfor vil vi jo gerne have, at vi arbejder videre med den del af det.
Så skal jeg da ikke lægge skjul på, at vi har det ligesom den radikale ordfører, fru Lone Dybkjær: Det er altså en torn i øjet på os, at der ikke er en ordentlig adskillelse af det, at en læge henviser, og det, at en læge kan have en egeninteresse i den fortsatte behandling.
Det er bare lige til orientering, at jeg siger, at det forsøger vi faktisk at gøre op med på alle mulige andre områder, også på andre områder inden for vores sundhedsvæsen og vores sygehusbehandling.
Derfor synes vi også, at det må være helt legitimt, at vi også gør det på høreapparatområdet, hvor udviklingen – det har fru Lone Dybkjær jo meget ret i – har ændret sig over årene.
Der er kommet en stor interesse fra de private ørelægers side i at få egne klinikker, og dermed har de en egeninteresse, men den var der jo ikke fra starten af, og derfor må vi sige, at forholdene er anderledes i dag.
Derfor er vi også i den her sammenhæng nødt til at sige, at der altså er en tendens til, at det, at der er en egeninteresse, kan resultere i, at der så måske bliver udleveret flere apparater.
Det er i hvert fald værd at få undersøgt, om det er sådan.
Jeg skal heller ikke lægge skjul på, at den mulighed for fusk, der ligger her, vil vi da frygtelig gerne have stoppet ikke alene af hensyn til samfundsøkonomien, men da også af hensyn til, at vi bruger vores penge bedst muligt.
Og så må det altså være rimeligt, at vi skaffer en tryghed for, at der er en korrekt og uvildig rådgivning i de her sammenhænge.
Til selve modtagelsen af forslaget vil jeg sige, at der havde jeg måske håbet på, at forståelsen var lidt større, end den sådan umiddelbart har vist sig at være.
Men jeg vil da også med det samme sige, at jeg faktisk synes, at der trods alt kom så mange gode bemærkninger om, hvad det kunne være værd at arbejde videre med, at vi ser rimelig fortrøstningsfuldt på det videre arbejde, for der er, kan jeg forstå, en vis forståelse for, at vi skal arbejde videre i den her sammenhæng.
For det, vi har koncentreret os om, er kun et fælles indkøb af selve apparatdelen og den besparelse, der kan opnås ved det, og jeg synes, selv om man måske synes, at Venstre og SF ligger et stykke fra hinanden, at vi alligevel burde have en fælles interesse i i hvert fald at få undersøgt det.
Det er jeg altså nødt til at sige, og det har vi heller ikke fået nogen som helst dokumentation for endnu.
Derfor vil jeg afslutningsvis sige, at jeg var lidt ked af, at Venstre var så negative.
Jeg synes, det er utrolig dejligt, at Socialdemokraterne var positive.
Jeg synes, det er flot, at Dansk Folkeparti siger, at de godt vil være med til, at vi går ind og kigger på elementer i det her, og at både De Konservative og De Radikale siger, at der altså er noget at kigge på.