Hans Vestager (RV), 2012-04-27:
Jeg siger tak for ordet.
Det med H.C. Andersen er jo en stor fornøjelse.
At vi skal diskutere det her i dag, undrer mig egentlig, fordi jeg synes, at H.C. Andersen er så kendt og brugt alle mulige steder, og det afgørende ved kunstnere er jo ikke den der strategi og brug, man gør af dem, men hvordan man selv føler, og hvad man sådan tager til sig af det, som kommer til os.
Derfor er kulturarven uendelig vigtig.
De færdedes jo her.
H.C. Andersen gik forbi herude sulten og udhungret, og hvis ikke Jonas Collin tilfældigvis havde taget sig af ham eller forbarmet sig over ham, havde vi måske aldrig fået disse eventyr.
Men det ved vi slet ikke, fordi geniet jo kan bryde igennem på mange forskellige måder.
Det er noget helt andet end at være medlem af et politisk parti, hvor vi sådan må slæbe os til på et eller andet tidspunkt at få indflydelse.
Jeg må sige, at H.C. Andersen har været en fornøjelse.
Der var det sådan, at vi så en film, der hed »Ordet fanger«.
Det er jo et indirekte citat fra Grundtvig: »Med ordet skabes gode kår/ for barnekæmper lave,/ så de kan le ad banesår/ og springe over grave.«
Ord, der fanger.
Det er også nogle ting, der er gode.
Og så hørte vi H.C. Andersens herlige sang »I Danmark er jeg født«.
Men det, som vi så så bagefter, var til at blive mere og mere deprimeret over, fordi vi så citater fra, hvad der er sagt fra denne talerstol.
Men det var meget skrappe ord om andre mennesker helt generelt, som man så i denne film, og som var sagt fra denne talerstol.
Men igen og igen hørte vi H.C. Andersens sang »I Danmark er jeg født«, og det gjorde, at man sådan fik mod til at overhøre disse kedelige ord, som er sagt fra denne talerstol om andre mennesker, fordi de havde en anden religion, eller fordi man ikke kunne lide dem, eller fordi de gik i tøj uden slips, eller hvad man nu ellers kunne tage på af tøj.
Derfor holder jeg uendelig meget af H.C. Andersen, men det, man skal bevare, er sprængkraften i kunsten, og sprængkraften er H.C. Andersens eventyr.
Det er dem, man skal tale om, og det er dem, som vi alle umiddelbart kan tale om, når vi vi bliver spurgt: Kommer du fra Danmark?
For så ved folk jo, at det er noget med H.C. Andersen, og så drejer det sig så om, at vi fortæller de rigtige historier om H.C. Andersen.
Jeg skulle da synes, det var alle tiders, hvis der var mange, der kunne genfortælle »O.T.« eller »Improvisatoren«.
Jeg mangler endnu at få læst et af H.C. Andersens debutværker, »Fodreise fra Holmens Canal til Østpynten af Amager i Aarene 1828 og 1829«.
Derfor er H.C. Andersen stadig en person, som man skal arbejde med.
Men det er i eventyrene og i det selvbiografiske, at det afgørende kommer, for eventyrene er jo dobbelttydige.
Vi hører om lille Claus og store Claus.
Det er en pæn lille historie, men den handler jo om, hvad der kommer ud af at være ond og ikke give andre lov til at være glade og af at være pengegrisk.
Nu, når jeg har beskæftiget mig med det her, har jeg også været oppe og se i Salmonsens Konversationsleksikon, som findes her.
Der skal vi altså have rettet en trykfejl, fordi der står, at han var født i 1801, og det passer som bekendt ikke.
Det, som jeg har lagt mærke til ved H.C. Andersen, efter at jeg havde været ude at høre det her i Korsgadehallen og set Helle Hansens film »Ordet fanger«, er, at H.C. Andersen jo havde den erindring med fra sin opvækst: Du er anderledes.
Du skal kanøfles.
Du er anderledes.
Du skal kanøfles.
Det satte sig fuldstændig igennem i den mands sind, at der var nogen her i Danmark, der kunne opføre sig på den måde.
Tænk, det var i helstatens dage, og muligvis er det blevet sådan igen.
Det er dog frygteligt, at det er denne enkle sandhed, at man ikke må kanøfle andre, og jeg er da sikker på, at pastor hr. Christian Langballe er i stand til at fortælle om andre mennesker, som i tidens løb også er blevet kanøflet, og som man slet ikke skulle have udsat for denne kanøflethed.
Så jeg vil ønske for os alle, at H.C. Andersen ikke må blive sådan en, man bare bruger i en vækststrategi og alt det der, som vi har hørt om, men at han må blive til noget, vi tager til os, og som vi løbende går rundt og fortæller om, fordi han hører jo til den umiddelbare kulturarv.
Det med Kierkegaard og Grundtvig er lidt sværere, men det må vi jo tage, når vi skal til folkemøde på Bornholm, fordi der er der formentlig rig lejlighed til at tale om disse udmærkede personer.