Søren Krarup (DF), 2011-03-04:
Lad mig begynde med en bekendelse: Jeg kunne og burde for længe siden have vidst, hvad FN's konvention om begrænsning af statsløshed gik ud på – den, der stammer fra 1961, og som blev vedtaget af det danske Folketing i 1977.
I 2002, 2005 og 2008 deltog jeg i forhandlinger om den danske udlændingepolitik, især i forbindelse med spørgsmålet om indfødsret, og det er ganske rigtigt, at i alle sammenhænge blev denne FN-konvention omtalt.
Jeg kunne og burde have sat mig ind i den.
Dagbladet Information har ganske ret, og deres journalister kan skive mange sider med opremsning af, hvornår konventionen har været omtalt.
Men hvorfor læste jeg den så ikke?
Er der andet svar, end at det forekom ganske overflødigt?
Den havde samme rolle som et ritual, eller fungerede som trompeterne, der markerer en højtidelighed.
Vi konstaterede, at nu blev højtideligheden indledt, og så gik vi i gang med forhandling om de emner, det drejede sig om.
Jeg begyndte ikke med at studere konventionen, men heller ingen andre havde gjort det.
Den venstrefløj, der nu råber højest i forargelse, var den, der var mest uvidende og mest ligeglad.
Lad os ikke glemme nu, at når sagen om FN-konventionen og indfødsret er kommet på dagsordenen, så skyldes det alene mig, der reagerede i oktober 2010, da sagen gik op for mig.
Den nu forargede venstrefløj snorksov og ville snorksove endnu, hvis jeg ikke havde vakt den og offentligheden til live med min protest.
Lad os ikke glemme det.
Men der er en anden og væsentligere grund til vores sorgløshed.
Ingen kunne drømme herom.
Grundloven er, som ordet siger, grundlaget for al lovgivning i Danmark, og det er naturligvis umuligt, at grundloven kan være sat ud af spillet af en eller anden konvention fra FN.
Det stod fast.
Det var udgangspunktet.
Enhver af os herinde er begyndt vores karriere i Folketinget med at aflægge en højtidelig ed på at ville overholde grundloven, og således er den danske grundlov selve myndigheden og målestokken på Christiansborg.
Med Viggo Hørups udtryk: Intet over og intet ved siden af grundloven.
Derfor forekom en eller anden FN-konvention også uvæsentlig.
Vi kunne umuligt forestille os, at den kunne sætte grundloven ud af kraft.
Derfor tog vi ikke FN-konventionen om begrænsning af statsløshed alvorligt, og derfor kan vi og vil vi ikke affinde os med det nu, hvor det er gået op for os, at den bryder med grundlovens § 44, som siger, at ingen udlænding kan få indfødsret uden ved lov.
Det er rystende læsning, på baggrund af den virkelighed vi nu kender.
Ikke en eneste af debattens deltagere aner noget om realiteterne, ikke en eneste ytrer anfægtelse vedrørende konventionens angreb på grundlovens meddelelse af indfødsret, ikke en aner uråd, på trods af at sagen er soleklar: Hvis FN kan tildele dansk indfødsret, er grundlovens § 44 ophævet, for grundloven kender kun en indfødsretsmeddelende myndighed, og det er Folketinget.
De datidige folketingsmedlemmer var lige så overfladiske i deres tankegang, som de nuværende folketingsmedlemmer, der i forbindelse med indfødsretsloven, L 38, i november og december 2010 meddelte mig, at når Folketinget havde vedtaget FN-konventionen, så var det lovmedholdeligt, at Folketinget gav indfødsret til de 35 palæstinensere, som FN-konventionen satte på indfødsretsloven.
Nej, det er det ikke, for kernen i grundlovens § 44 er myndigheden: at kun Folketinget har myndighed eller suverænitet til at tildele dansk indfødsret.
Det er herom hele sagen handler.
Dette er sagens kerne, og derfor er det nu Folketingets pligt at opsige den FN-konvention om begrænsning af statsløshed, som reducerer vores grundlov til en underordnet og for så vidt uvæsentlig lov.
Jeg modtog for nylig et brev fra en i det danske samfund meget højt placeret person, som nu er gået på pension.
Han havde fulgt debatten om indfødsret og FN-konventionen med stor interesse, skrev han og tilføjede, at retten til frit og uden bindinger at kunne bestemme, hvem der må opholde sig på territoriet og selvsagt endnu mere, hvem der kan få indfødsret, må ses som et vigtigt element i et lands suverænitet; kan Folketinget og regeringen ikke agere frit i disse spørgsmål, in casu grundlovens § 44, må der være afgivet suverænitet, og spørgsmålet er så, om det er sket i et nærmere bestemt omfang, og om den i grundlovens § 20, stk. 2, foreskrevne procedure er blevet fulgt.
Her er der stødt ind til sagens kerne.
Det hele handler om suverænitetsafgivelse.
Det henhører for så vidt under grundlovens § 20, og så længe denne paragraf ikke er blevet benyttet i forbindelse med FN-konventionen og indfødsret, så er FN-konventionens rolle i forbindelse med indfødsret et grundlovsbrud og ikke andet end et grundlovsbrud.
Det er uværdigt for Folketinget, at dette finder sted.
Det er derfor Folketingets pligt, indtil § 20 i grundloven er inddraget, at opsige FN-konventionen fra 1961 om begrænsning af statsløshed.
Jeg får lyst til at tilføje, at denne debat og dette forhold også siger noget afgørende om nutidens religiøse overtro.
Forholdet er jo, at FN i dag indtager den samme rolle, som pavekirken gjorde i middelalderen.
FN er lige så hellig og urørlig som pavemagten i Rom.
Når FN taler ex katedra, bøjer alle i dette land sig i ærbødighed, også selv om FN i dag som bekendt har et flertal af diktaturstater.
Nutidens pavemagt, dvs. FN, fortjener ikke den næsegruse ærbødighed, som FN opfattes med, slet ikke i et evangelisk-luthersk land som Danmark, og i erkendelse heraf og i nødvendig respekt for den danske grundlov, som vi alle sammen herinde har aflagt ed på, skal og bør FN-konventionen af 1961 om begrænsning af statsløshed opsiges.