Maria Reumert Gjerding (EL), 2016-03-29:
Da Enhedslistens ligestillingsordfører, fru Pernille Skipper, ikke kan være her i dag, har jeg fået æren af at fremføre Enhedslistens synspunkter i forhold til regeringens ligestillingsredegørelse.
Regeringen har valgt at fokusere sin ligestillingsindsats på tre områder: Rettigheder og friheder for den enkelte, bedre udnyttelse af ressourcer og talenter samt en global ligestillingsindsats.
Den første kategori, rettigheder og friheder for den enkelte, indeholder ifølge regeringen indsatsen mod menneskehandel, kvindeundertrykkelse blandt etniske minoriteter, bekæmpelse af vold i de nære relationer og hverdagssexisme.
Det er positivt, at regeringen lægger vægt på hverdagssexisme.
Og med erkendelsen af, at det problem eksisterer, må man også erkende, at ligestilling både er et strukturelt og et kulturelt problem.
Det er også et spørgsmål om at få en kultur, hvor mænd og kvinder er lige meget værd, og hvor kvinder ikke behandles ringere i kraft af deres køn.
Derfor bliver vi nødt til at erkende, at det er udtryk for et kulturelt problem, når 32 pct. af danske kvinder har oplevet vold eller seksuelle overgreb i et parforhold.
Ca. 33.000 kvinder udsættes årligt for enten fysisk eller seksuel vold, og alt for mange voldtægtssager bliver ikke taget alvorligt nok, alt for få bliver opklaret, og alt for få fører til dom.
Det er også et kulturelt problem, at der bl.a. i visse minoritetsmiljøer i Danmark er en større undertrykkelse af kvinder, flere tilfælde af vold og mere stærk social kontrol, end vi finder i resten af Danmark.
Derfor er det rigtig godt, at regeringen vil fortsætte og udbygge arbejdet med empowerment bl.a. gennem pigegrupper og med langt om længe få et botilbud i Jylland til dem, for hvem konflikterne er kommet så langt ud, at de ligefrem må flygte i nattens mulm og mørke.
Vi håber også i Enhedslisten, at regeringen vil øge fokus på den ambulante krisehjælp og dialogindsatsen mellem kvinderne og deres forældre.
Vi ser heldigvis rigtig mange kvinder, der råber højt, kræver respekt og siger fra – og vi skal støtte dem.
Det gør vi ikke ved at svine deres religion til eller skære alle over en kam.
Det gør vi bl.a. ved at bygge et stærkt velfærdssamfund, der kan være deres sikkerhedsnet, når de tager springet.
Partierne bag kontanthjælpsreformen forstår tilsyneladende ikke, at når de trækker den økonomiske uafhængighed væk under udsatte kvinder, fjerner de også deres muligheder for at komme ud af volden og kontrollen, for kun med selvstændighed har man en reel mulighed for at forlade en voldelig mand, hvis man også ønsker en fremtid for sig selv og sine børn.
Det kan vi høre fra både kvinderne selv og krisecentrene.
Derfor bør man som det første droppe kontanthjælpsreformen og indføre ret til krisecenterplads og ret til efterværn, dvs. en efterfølgende hjælp til at komme på fode, hvis man mener, at man vil bekæmpe vold og social kontrol.
Manglende ligestilling er en kulturel ting, ja, og det handler om individuelle rettigheder, ja.
Den anden kategori for regeringens indsats handler om bedre udnyttelse af talenter, og det dækker over den ulighed, der er mellem mænd og kvinder i uddannelsessystemet og på arbejdsmarkedet.
Det virker helt vildt, at regeringen på den ene side lukker det særlige forskningsprogram YDUN, der var målrettet kvinder, mens man på den anden side samtidig prædiker ligestilling.
Når det kommer til barsel, skriver ministeren i sin redegørelse: »Rammerne for, at mænd tager fædre- og forældreorlov, er til stede, og familierne kan i dag fleksibelt fordele forældreorloven, som de vil.
Regeringen ønsker, at flere mænd tager en større andel af barslen.«
Så er der ikke rigtig anden indsats på tegnebrættet end mere dialog.
I Enhedslisten forstår vi ikke, hvorfor regeringen er imod, at mænd får ret til den samme barsel som kvinder.
I dag har kvinderne ret til øremærket barsel.
Hvorfor må mænd ikke få den tilsvarende rettighed?
Det ville give fædrene samme rettigheder; det ville bringe os tættere på at give børn rettigheder til både deres mor og deres far; og det ville hjælpe på den massive ulige løn, der stadig er, og som over et langt liv ophober sig, så kvinder endda har færre penge til alderdommen.
Kvinder mister i snit 10 pct. af lønnen for hvert barn, de får.
Det er ikke rimeligt.
For nylig viste en undersøgelse, at med den nuværende hastighed vil vi få ligeløn om ca. 111 år.
Alt for mange peger stadig på, at det i kvindernes egen skyld: De må bare tage sig sammen, blive bedre til at forhandle løn, skifte job lidt oftere eller blive bedre til at prale.
Alle søforklaringerne handler om, at den enkelte kvinde selv kan ændre på den ulige løn, hvis hun ændrer adfærd, men det er og bliver noget vrøvl.
Ulighed mellem kønnene er også et strukturelt problem med en generel opfattelse af, at kvinders og pigers arbejde ikke er lige så meget værd som mænds, og det fikser ikke sig selv.
Vi skal genindføre de kønsopdelte lønstatistikker; vi skal i de offentlige overenskomster give lønskruen et ordentligt hak opad i de klassiske kvindefag: Deres arbejde er ikke mindre værd, fordi det er omsorgsarbejde, tværtimod.
Det kræver, som ministeren selv skriver, at alle parter tager del, og det gælder også regeringen.
Jeg har ikke haft lejlighed til at tale om den globale uligestilling, og det er ikke godt.
For når fattigdom, krig, sult eller naturkatastrofer rammer, rammer det nemlig kvinderne hårdere.
Derfor er det utroligt, at regeringen slet ikke har nævnt deres nedskæringer i ulandsbistanden eller den manglende støtte til de sekulære kræfter i Syrien og Nordirak, der forsøger at bekæmpe ISIS og Assad, eller nedskæringerne på den grønne indsats, så indsatsen mod naturkatastrofer er blevet slået tilbage.
Jeg vil håbe, at vi får tid til at diskutere verdens globale udfordringer i et ligestillingsperspektiv selvstændigt en anden gang.
Tak for ordet.