Per Stig Møller (KF), 2007-05-15:
Jeg vil gerne takke for den brede støtte til beslutningsforslaget.
Jeg finder, det er meget vigtigt for vores soldater både i Afghanistan og i Irak, at de føler hele Danmarks støtte.
Og det er jo stort set tilfældet med den opbakning, beslutningsforslaget har her i dag.
Soldaterne er der for os, soldaterne er der for verdenssamfundet på FN’s opfordring.
De er der for alle de afghanere og irakere, der søger en fremtid i fred og i frihed.
Og for at beskytte dem mod alle de stærke og totalitære kræfter, der ikke vil give dem fred og frihed, så ofrer de, nogle af dem, deres liv.
Det er et meget stort offer, og vi sørger med dem, men vi takker også dem og alle deres kammerater, vi takker deres familier, fordi de har villet stille op for at beskytte ret og rimelighed og de enkelte menneskers mulighed for at leve i fred og i frihed, når Danmark kalder, når verdenssamfundet kalder.
Det må ikke blive forgæves, og der vil jeg godt sige, at tiden i Afghanistan efter Talebans fald har bragt markante fremskridt i Afghanistan.
Der er blevet afholdt præsident- og parlamentsvalg.
28 pct. af medlemmerne af parlamentet er kvinder.
Der er en kvindelig guvernør.
Og der er mediefrihed, som der ikke var før.
Der er vist nok 8 tv-stationer og vist nok 300 aviser, hvilket er utænkeligt i Talebansamfund.
Sundhedsydelserne er nu udbredt til over 80 pct. af befolkningen i Afghanistan.
Polio er næsten udryddet.
Antallet af børn, der går i skole, er femdoblet til nu 5 millioner, hvoraf de 37 pct. er piger, som før overhovedet ikke fik lov til at gå i skole.
Antallet af lærere er steget fra ca. 21.000 i 2001 til over 180.000 i dag, og heraf er en tredjedel kvinder.
Og det er ikke mindst inden for undervisnings- og skoleområdet, at Danmark bliver bedt i Helmand om at være aktiv.
Man beder os simpelt hen om at koordinere den internationale indsats på undervisnings- og skoleområdet i Helmand.
Nej, det hænger jo sammen.
Vi skal handle så civilt som muligt.
Og vi skal handle så militært som nødvendigt.
Det er det, der hedder civil og militær samtænkning, og det er det, vi vil.
At vi har oplevet disse fremgange, har jo kun været muligt takket være en beslutsom militær og civil indsats fra det internationale samfunds side.
Det har ikke været nemt.
Det har bragt ofre, men det har altså nyttet.
Jeg skal selvfølgelig medgive, at situationen fortsat er skrøbelig, og i perioder går den tilbage i Helmand.
Men der skal man altså ikke glemme, at når det er så svært i Helmand, er det, fordi det er blevet lettere i nord og i midten.
Det har jo hele tiden været en strategi med fire faser, hvor man først tog fase 1 og fase 2 og fik stabiliseret dem, og derfor kan det ikke komme bag på nogen, når man går videre til fase 3 og fase 4, at man så selvfølgelig møder en stærk modstand mod, at der bliver ordnede forhold mod de totalitære kræfter.
Og derfor kan udviklingen stadig vende, og alt, hvad der er arbejdet så hårdt for i de sidste 6 år, kan selvfølgelig blive rullet tilbage af talebankræfterne, hvis ikke det internationale samfund nu holder fast i det løfte om at hjælpe med at bringe landet på fode, som det internationale samfund jo har givet den afghanske regering, og som vi alle sammen gav i forbindelse med Afghanistan Compact.
Afghanistanregeringen lovede sit demokrati og demokratiske fremskridt og forsoning, og vi lovede økonomisk og militær støtte.
Derfor skal vi selvfølgelig blive ved med at løfte den opgave.
Hvad skulle tilliden være til det internationale samfund, hvis et land betræder den demokratiske vej og kommer ud for demokratiets fjender, hvor vi så siger: Nå ja, de fjender der, undskyld, dem vil vi nu altså ikke beskytte jer imod – og så går vi?
Hvem i alverden skulle tro på verdenssamfundet herefter?
Og derfor kan vi ikke risikere, at Afghanistan skulle synke ned i det kaos, det kom fra, og blive til det fristed for terrorister, det var.
Det er rigtigt, at genopbygningsindsatsen er vanskeliggjort i det sydlige og østlige Afghanistan.
Det er rigtigt, at der over Pakistans grænser på kryds og tværs af grænsen kommer talebanfolk og nye kræfter ind.
Derfor kræver det også, at det internationale samfund stiller de militære styrker til rådighed, som er nødvendige for at opretholde eller skabe sikkerhed i det sydlige og østlige Afghanistan.
Den opgave magter de afghanske sikkerhedsstyrker endnu ikke selv at løfte.
Derfor finder regeringen det vigtigt – og jeg er glad for, at det brede flertal i Folketinget finder det vigtigt – at Danmark nu styrker sit militære bidrag til det sydlige Afghanistan ved at stille tropper der, hvor der er mest brug for dem.
Nu yder Danmark et væsentligt bidrag til at imødekomme FN’s, NATO’s og ikke mindst den afghanske regerings ønsker.
Vi er fuldt ud klar over, at militære midler ikke alene vil bringe fred og stabilitet til Afghanistan.
Det er jo, som om hr. Rune Lund står her og belærer verden om noget, verden overhovedet ikke kan forstå.
Altså, hertil minder hr. Rune Lund mig – undskyld mig – om en mandagstræner.
Jeg oplevede det også forleden dag, hvor han skulle belære hele verden om, hvordan Somalia skulle klares – vidste det jo bedre end alle.
Det har jeg dyb respekt for.
Hvis vi bare ville følge hr. Rune Lunds militærstrategi, så ville hr. Rune Lund gerne være med.
Men den går altså på, at man skal have det civile og kun lidt militær.
Men problemet med de Talebanstyrker, som krydser over grænsen, er jo, at de vil ødelægge alt det, de civile genopbygger, hvis man har det styrkeforhold mellem det civile og det militære, som hr. Rune Lunds geniale strategi bebuder.
Opgaven er at få genopbygning og udvikling til at spille sammen og dermed skabe grundlaget for en udvikling.
Det kræver militær sikkerhed.
Derfor er strategien selvfølgelig også at gå ind og skabe sikre områder og i disse sikre områder få den civile genopbygning til at lykkes, sådan som jeg har givet eksempler på det jo er mange steder.
Der komme skoler, pigerne kommer i skole, og skolen bliver ikke brændt bagefter.
Det er derfor, at vi øger bistanden, samtidig med at vi styrker den militære indsats.
Det hænger sammen.
I beslutningsforslaget gør vi jo begge dele, vil jeg sige til hr. Holger K. Nielsen og hr. Rune Lund.
Derfor vil vi fortsætte vores nationale og internationale arbejde for at styrke samtænkningen af den militære og den civile indsats, og det er ikke rigtigt, at det er fremmed for USA.
Danmark har i NATO-sammenhæng arbejdet meget for den civile og militære indsats, og det er nu en NATO-filosofi og en NATO-strategi, og USA er mig bekendt medlem af NATO.
Hr. Holger K. Nielsen ryster på hovedet: USA er ikke medlem af NATO.
Men det vil jeg nu fastholde, indtil hr. Holger K. Nielsen kan bevise det modsatte.
Amerikanerne giver, kan jeg lige oplyse hr. Holger K. Nielsen om, 4,1 mia. dollar om året til genopbygningsbistand.
Det er et højt beløb pr. capita, og der ligger Danmark med det næsthøjeste beløb.
Men det er trods alt et betragteligt beløb, der kommer til bistand.
Det vil sige, at amerikanerne altså også tænker på det civile, ellers gav de jo ikke de 4 mia. dollar til bistand.
Vi lægger altså meget vægt på denne kombination, og det gør NATO også.
Det er heller ikke rigtigt, som hr. Holger K. Nielsen siger, at amerikanerne er Operation Enduring Freedom, og det er de allerfleste, og at der kun er få i ISAF.
Det er jo ikke rigtigt.
OEF’s opgave er at jage terrorister, vores er at beskytte mod Taleban og få skabt genopbygning.
Regeringen lægger derfor stor vægt på, at den danske bistand ydes i overensstemmelse med den afghanske regerings prioriteter og de mål, som er fastlagt i The Afghanistan Compact, som er lavet med den afghanske regering.
Men det er altså også den afghanske regering, der beder Danmark om at forestå den uddannelsesmæssige opbygning i Helmand.
Vi ved, at det ikke bliver nemt i Afghanistan, men opgaven er væsentlig, og jeg mener, at vi er rustet til den.
Jeg mener, at militæret er klar til opgaven.
Jeg tror, at både ngo’erne og soldaterne er meget glade for, at vi her har et Folketing, der i meget bred sammenhæng vedtager det her.
Om opium og narko er der jo også fremsat påstande fra hr. Holger K. Nielsens og hr. Rune Lunds side.
Der vil jeg godt sige, at det jo heller ikke er en strategi, vi ikke har hørt om før, altså at man ikke skal brænde marker af.
Nej, det skal man ikke, og det gør vi heller ikke.
Det er det, Danmark bidrager til gennem vores støtte til National Solidarity Programme og til mikrokreditterne.
Det er præcis med det formål at give dem alternative muligheder.
Vi støtter det nationale udviklingsprogram med opbygning af lokale udviklingsråd og bloktilskud til igangsættelse af mindre udviklingsprojekter, og programmet er efter bare 3 år nået ud til næsten 15.000 af Afghanistans ca. 24.000 landsbyer.
Det skal netop medvirke til, at de har et andet livsgrundlag og en anden levevej end opium.
Men opium er da et problem.
Når 90 pct. produceres der, så er det da et kæmpe problem i hver eneste by i den vestlige verden.
Det er også derfor, jeg appellerer til, at man øger indsatsen i Afghanistan, ikke bare militært i forbindelse med opium, for det lykkes ikke, det kender vi også fra andre steder.
Det er det, den afghanske regering har.
Det er den, der går i spidsen i kampen mod opium.
Det er ikke os andre, men den afghanske regering, der går i spidsen i kampen mod opium.
Det er den, vi støtter ved at give alternative indkomstmuligheder, alternative afgrøder og uddannelser, som betyder, at man simpelt hen kan begynde med et helt andet fag.
Jeg ved godt, at det er foreslået, at man opkøber det hele, men det vil betyde en legalisering, som vil føre til en eksplosion i produktionen og til skabelse af en parallelproduktion.
Man skal ikke forestille sig, at den eksisterende illegale efterspørgsel vil forsvinde som følge af en legalisering, for hvis man opkøber produktionen, er det jo ikke for at sælge den videre i Europa.
De, der skal opkøbe produktionen, skal opkøbe produktionen for at brænde den.
Ellers har det jo ikke ret meget mening.
Det vil sige, at der så vil komme en illegal og dyrere produktion på markedet for at gå ind til den efterspørgsel, der er.
Så det at købe opium for at brænde den er altså ikke ret meget værd.
Men det at sørge for, at den slet ikke kan produceres, fordi der er noget andet på markerne, er det, der er perspektiv i.
Når hr. Rune Lund siger, at utilfredsheden med de udenlandske styrker og den afghanske regering er stigende, så er det rigtigt, det er et marginalt tal nede i bunden.
Men der er faktisk et betydeligt flertal for både de udenlandske styrker og for præsidenten.
Der er et stort flertal, der mener, at præsidenten gør det godt, og det er ham, vi støtter.
Sluttelig vil jeg kun igen sige, at jeg er taknemlig for den brede støtte.
Det totalitære Taleban slår til, men SF og Enhedslisten ser væk.
Det er ikke flot.