Claus Hjort Frederiksen (V), 2016-04-12:
Efter beslutningsforslaget skal der nedsættes en arbejdsgruppe, som skal udarbejde modeller for karensperioder for ministres ansættelse i lobbyvirksomheder og lignende.
Forslagsstillerne begrunder bl.a. forslaget med en række konkrete tilfælde, hvor tidligere ministre har opnået ansættelse i private virksomheder.
Det er forslagsstillernes opfattelse, at det kan føre til tvivl om, hvorvidt ministrene under deres funktionstid har handlet for deres egen karrieres skyld eller for fællesskabets skyld.
Forslagsstillerne mener derfor, at der skal indføres en karensperiode på minimum 2 år, før tidligere ministre kan tiltræde stillinger i lobbyvirksomheder.
Jeg har bemærket, at Enhedslisten også har fremsat beslutningsforslag B 56 om oprettelse af et lobbyregister for ministre – det er den sag, der lige er blevet behandlet – og efter det beslutningsforslag skal der ske offentliggørelse af eksterne møder i et såkaldt lobbyregister.
Men efter forslaget skal dette ikke indebære en forudgående sortering og definition af, hvilke aktører der kan kaldes lobbyister.
Lobbyregistreret skal indeholde oplysninger om ministres møder med alle eksterne aktører.
Jeg bliver i den forbindelse indledningsvis nødt til at spørge Enhedslisten, om karensperioden ligeledes skal gælde for ansættelse hos alle eksterne aktører, altså hele den private sektor.
Uanset hvad vil en karensperiode begrænse en del af udvekslingen mellem det politiske erhverv og den private sektor.
Det er en udveksling, som regeringen finder ønskelig.
Der er brug for vidensspredning og vidensdeling mellem Christiansborg og det, man kan kalde den virkelige verden.
Politikere får ofte skudt i skoene, at de ikke har nok erhvervserfaring.
Det vil jo være konsekvensen af Enhedslistens forslag, og det er selvfølgelig i sig selv lidt paradoksalt.
Med en karensperiode risikerer man altså, at en del af vidensudvekslingen mellem Christiansborg og det omgivende samfund går tabt, og at dygtige og engagerede fagfolk ikke ønsker at gå ind i politik, fordi de efterfølgende ikke kan genoptage deres erhverv.
En karensperiode er en erhvervsbegrænsning, som kun er nødvendig, hvis man ikke stoler på, at professionelle politikere kan agere professionelt, når funktionsperioden som politiker er slut.
Og skulle der undtagelsesvis findes politikere, som så at sige ikke kan finde ud af at skifte kasket, når de efterfølgende tiltræder hverv i den private sektor, så findes der allerede et værn imod det.
Tavshedspligten bortfalder ikke, når ministerens funktionstid ophører.
Derfor er tidligere ministre bundet af tavshedspligten og kan dermed ikke uberettiget videregive eller udnytte fortrolige oplysninger, som den pågældende har fået kendskab til i forbindelse med sin funktionstid som minister.
Og det er vel netop sådanne tilfælde, som forslagsstillerne frygter.
For så vidt angår et værn mod ministres sammenblanding af modsatrettede interesser, findes der i dag regler om habilitet, ligesom straffeloven i forvejen indeholder bestemmelser om straf for bestikkelse.
Der er derfor allerede værn, som sikrer, at tidligere ministre ikke kan udnytte fortrolige oplysninger i deres nye job, og at ministre ikke sammenblander personlige interesser med fællesskabets interesser.
Regeringen finder det ikke nødvendigt og heller ikke ønskeligt, at der oprettes flere værn, som forhindrer udvekslingen mellem Christiansborg og verden udenfor, og som kan afholde dygtige folk fra at gå ind i politik.
Af samme grund mener regeringen heller ikke, at der er behov for et udvalg.