Per Clausen (EL), 2010-03-02:
Det fremgår af debatten, og det fremgår af beslutningsforslaget, at antallet af udsættelser er steget dramatisk siden 2002.
År efter år er det steget med de alvorlige konsekvenser, det har for de familier, det rammer.
Jeg forstår, at der er lidt usikkerhed hos ministeren og hos Konservatives og Venstres ordførere om, hvorvidt det er sådan, at tallet var større i 2001, end det var i 2002 – altså om det skulle være faldet dramatisk fra 2001 til 2002 og derefter begyndt at stige igen.
Jeg tror, det er en teori, som ikke har megen baggrund i virkeligheden.
Pointen er jo, at de her tal er en naturlig konsekvens af de forslag, som Venstre, Konservative og Dansk Folkeparti har gennemført, som har betydet, at vi har fået nogle ydelser, som er lavere end kontanthjælpen, og som man altså forsøger at få folk til at leve af.
Jeg kan også forstå, at disse fattigdomsydelser eksisterer, fordi man mener, at kontanthjælpen i dag er så høj, at den for adskillige mennesker ville betyde, at de ville få mere i kontanthjælp, end de ville få i løn at leve for.
Jeg håber, at der ikke findes mange eksempler på det, for så har vi jo et helt andet fattigdomsproblem i vores land, nemlig at der findes arbejdende fattige, og det er ellers noget, vi normalt forbinder med USA og lignende lande.
Men det kan godt være, det er rigtigt; det kan godt være, at vi også der har en udfordring, på baggrund af hvad der kan være sket med lønudviklingen osv. i de senere år.
Jeg synes personligt, at det ville være rigtig godt, hvis det er sådan, at der ikke er nogen, som arbejder, som tjener mindre end det, man kan få i kontanthjælp i dag, for
det, man får i kontanthjælp, giver jo ikke anledning til noget luksusliv.
Enhedslisten er positiv over for de fleste af de elementer, der indgår i det her forslag.
Man kan sige, at vi sådan set er med på, at selv hvis man afskaffede de fattigdomsskabende regler og ydelser, altså starthjælpen og kontanthjælpsloftet, så ville det ikke løse det her problem fuldkommen.
Men det ville i hvert fald betyde, at der ville være en række mennesker, som ville få en bedre økonomi og få bedre mulighed for at betale deres husleje.
Det er også klart, at i de tilfælde, hvor det alligevel går galt og folk alligevel ender med at blive smidt ud, bør det selvfølgelig være sådan, at kommunen sørger for, at man får en billig bolig, som man er i stand til at betale, og at der er tale om en varig bolig.
Set fra vores synspunkt er det faktisk en forholdsvis banal ting, der i sig selv burde være fuldstændig indlysende.
Selvfølgelig kan man ikke leve med, at børnefamilier igennem længere tid har en usikker boligsituation.
Så det synes jeg sådan set ikke der burde være meget tvivl om.
Det er også fuldstændig rigtigt, at lige så vel som de meget lave ydelser, som en række mennesker får – særlig de mennesker, der får ydelser, som er lavere end kontanthjælp – er en af de afgørende årsager til, at problemerne eksisterer, så er mangelen på billige boliger selvfølgelig også af afgørende betydning, og derfor handler det selvfølgelig også om at få sat gang i boligbyggeriet af almene boliger, vel at mærke til nogle priser, som almindelige mennesker kan betale.
Det er også en afgørende del af løsningen – jo også for de mennesker, som er fattige, selv om de har et arbejde.
Så vil jeg sige, at vi måske er lidt skeptiske over for, at der skulle være sådan en automatik i, at når man fik hjælp, efter at man var blevet sat ud af sin lejlighed, så skulle man under administration af kommunen.
Jeg tror, at man ganske ofte vil være i den situation, at folks økonomi vil være sådan, at det vil være ganske svært for en administrator at administrere det sådan, at de har råd til at bo nogen steder.
Så jeg synes nok, at man lige skal overveje, om det er et fornuftigt og rigtigt forslag – ikke sådan at forstå, at der ikke i nogle tilfælde kan være brug for, at folk får hjælp og støtte til at lave budgetter, og for anden hjælp med at styre økonomien, men uden dermed gøre det til en automatik.
Men jeg vil sige, at Enhedslisten i udgangspunktet er positiv over for det beslutningsforslag, der ligger her, og over for de elementer, der indgår i det.
Og jeg håber da på, at den videre debat, der kan komme, og det udvalgsarbejde, der kan blive, kan føre til, at der i hvert fald sker nogle forbedringer i forhold til den nuværende situation.
For selv om der nu skulle ske et mindre fald i antallet af udsættelser fra 2008 til anden halvdel af 2009, er det så tilfredsstillende?
Eller er det, vi i hvert fald skulle ned på, et tal, som var lavere end det i 2002?
Det ville efter min opfattelse være langt rigtigere at have den ambition.