Connie Hedegaard (KF), 2008-05-27:
Tak for det.
Jeg er jo fuldstændig enig med ordføreren for forespørgerne i analysen, både med hensyn til referencen til det seneste fra Sternrapporten og til den generelle forståelse af situationens alvor.
Derfor er jeg også meget glad for, at det er et enigt Folketing, der har bedt om at få anledning til at drøfte forhandlingsstrategien her i dag.
Det er i høj grad et område, hvor vi har brug for Folketingets hjælp, så jeg er glad for, at vi ser det her som en fælles udfordring og en fælles opgave.
Der er jo ingen tvivl om, at målet helt overordnet er, at der skal indgås en global aftale, som omfatter alle verdens lande og med en så bred og ambitiøs deltagelse i reduktionsindsatsen som overhovedet muligt.
Det er også vigtigt for den danske regering, at der bliver tale om en aftale, der lever op til anbefalingerne fra FN's klimapanel.
Hvorfor?
Fordi vi også er under et tidspres her.
Det er ikke ligegyldigt, hvornår verden når at reducere med hvor meget - vi er nødt til at sætte os nogle ambitiøse mål, der betyder, at vi holder os inden for de tidsterminer, FN's klimapanel anviser.
Derfor arbejder vi overordnet set fra EU's side for, at en fremtidig aftale holder sig under en global temperaturstigning på 2 grader.
Det har været EU's mål i mange år, og det er fortsat EU's mål.
Det blev politisk vedtaget af stats- og regeringscheferne tilbage i marts 2005, og det er et pejlemærke, som vi fra dansk side konsekvent har støttet op om.
EU's 2-graders-mål er nemlig det hidtil bedste og også mest konkrete bud på en målsætning om at undgå farlige menneskeskabte klimaforandringer, sådan som vi alle har forpligtet os til det i FN's klimakonvention
Hvis vi kommer ud over 2-graders-målet, kan konsekvenserne af klimaforandringerne blive uoverskuelige.
Men at holde temperaturstigninger under de 2 grader er den helt store og svære udfordring, og det nås i hvert fald kun ved et fælles langsigtet reduktionsmål om en halvering af de globale udledninger i 2050 sammenlignet med 1990 og ved, at vi som ilande forpligter os til bindende reduktionsmål frem mod 2020 - mål, som lever op til anbefalingerne fra FN's klimapanel, og det vil sige mål i størrelsesordenen 25-40 pct.
Derfor arbejdede jeg også på Danmarks og EU's vegne på den seneste klimakonference i Bali i dén grad for at få behovet for en 25-40 pct. reduktion af industrilandenes udledninger af drivhusgasser skrevet ind i slutdokumentet.
Det lykkedes som bekendt ikke at få alle lande til at skrive under på det, men det lykkedes dog at få det med i det, der kaldes Kyotosporet, og det var i hvert fald en begyndelse.
Det er det, vi stadig væk går efter.
Når det så er sagt, så skal vi huske, at selv hvis vi i EU reducerede vores CO2-udledninger til nul, så ville det ikke være nok til på sigt at begrænse den globale opvarmning til 2 grader.
Vi skal altså med andre ord også have resten af verden med.
Vores indsats i de industrialiserede lande er nødt til at blive suppleret af en yderligere målbar indsats fra de mest udviklede udviklingslande, såsom Kina og Indien, selv om jeg tror, at vi i stigende grad bliver nødt til ikke at tale om Kina og Indien i et og samme åndedrag, fordi der er tale om forskellige slags udgangspunkter.
Hvis jeg bare må give et eksempel fra Sternrapporten, som fru Anne Grete Holmsgaard lige refererede til, så fortæller den jo, at af de 9 milliarder mennesker, vi vil være på kloden i 2050, vil de 8 milliarder bo i lande, der i dag er udviklingslande.
Det fortæller noget om, hvorfor det er så vigtigt at få en ægte global aftale.
Derfor er det afgørende for at nå de nødvendige reduktioner, at en aftale indeholder et øget fokus på teknologiudvikling og teknologispredning.
Det er særlig vigtigt i den forbindelse at få udviklet et globalt karbonmarked, for det har jo den store fordel, at det sætter en global pris på karbon.
I Kyotoprotokollen har vi allerede redskaber som Joint Implementation og CDM.
Dem skal vi ikke bare skrotte, men vi skal forbedre og udvikle dem, så de i endnu højere grad end nu sikrer overførsel af klimavenlig teknologi, og overførsel i højere grad også til de fattigste udviklingslande og til nogle af de regioner, der hidtil ikke har fået så mange af disse projekter.
Tæt forbundet til hele teknologidiskussionen
er behovet for øget finansiering til reduktionsindsats og til klimatilpasning.
Det kræver både ekstra finansielle ressourcer, og det kræver nogle nye finansieringsmekanismer, som simpelt hen vedvarende genererer flere penge til indsatsen.
Særlig de fattigste og de mest sårbare udviklingslande bliver ramt hårdest af klimaforandringer, og det er derfor helt afgørende for at få en aftale, at vi sikrer den nødvendige støtte til tilpasning til udviklingslandene, og ikke mindst de fattigste udviklingslande.
Det skal så siges, at tilpasning jo ikke kun er en udfordring for udviklingslandene
, også i vores del af verden bliver vi nødt til at tilpasse os konsekvenserne af klimaforandringerne.
Fra Danmarks og EU's side arbejder vi også for en kommende aftale, der adresserer udfordringen på skovområdet.
Her er incitamentet via et globalt karbonmarked også en oplagt mulighed.
Også udledninger fra skibsfart og søfart er i dag ikke regulerede, til trods for at vi altså også her finder store udledninger og vel at mærke voksende udledninger.
Når det gælder luftfart, arbejder vi for, at det bliver inkluderet i EU's kvotedirektiv, men det skal selvfølgelig udbredes til, at der også dér er tale om international regulering.
Med søfart er det regeringens holdning, at der skal findes en international løsning til at håndtere en international sektor som søfart og skibsfart.
Vi har derfor som førsteprioritet valgt at arbejde intenst for en løsning inden for FN's søfartsorganisation, IMO, men vi har også utvetydigt klart sagt, at hvis ikke IMO formår at løfte denne opgave inden dette års udgang, så vil vi fra dansk side arbejde for en løsning inden for klimakonventionen.
Det er på klimakonferencen i København, at de mange tråde skal forsøges samlet.
Det er altså også her, at vi skal forsøge at få et kompromis mellem 189 forskellige lande.
Som jeg ser det, er en af de allerallerstørste forhandlingsmæssige udfordringer i de nærmeste måneder at få USA til bordet med mere ambitiøse udmeldinger, end Bush kom med for en måneds tid siden, for det er ikke godt nok, når USA's præsident siger, at han vil stabilisere de amerikanske udledninger i 2025.
Det vil ikke holde den globale opvarmning under 2 grader, og det er ikke tilstrækkeligt til at få lande som Kina og Indien fornuftigt med omkring bordet.
Det næste halvandet år er afgørende.
Forhåbentlig kan det sikre den nødvendige fremdrift, så vi på dette års klimakonference i Polen kan nå til enighed om en politisk aftale om substansen af de fem centrale byggesten i en fremtidig aftale og dermed bane vejen for at nå til enighed om et arbejdsprogram, der skal føre frem til den ønskede konklusion i København.
Vi skal bidrage til, at EU stadig væk er i front i klimaforhandlingerne; der er ikke andre til at påtage sig det globale lederskab.
Det indebærer bl.a., at vi fra dansk side arbejder hårdt for, at vi i EU bliver enige om EU's klima- og energipakke inden konferencen i Polen.
Det er et vigtigt signal at sende til resten af verden.
Der får Danmark som vært for klimakonferencen en særlig udfordrende rolle at spille.
Om det lykkes, kan vi ikke vide.
189 lande med hver deres mangfoldige interesser skal forenes og oven i købet på samme tid, det er mildest talt ikke nogen enkel opgave.
Men jeg kan love, at vi fra regeringens side vil gøre vores yderste til, at det skal lykkes, og jeg vil gerne invitere hele Folketinget til sammen med regeringen at tage denne udfordring op.
Jeg håber, at vi i gensidigt samarbejde og med gensidig dialog kan være fælles om at løfte denne meget, meget store opgave.