Charlotte Fischer (RV), 2007-01-19:
Det Radikale Venstre mener først og fremmest, at det er rigtig godt, at vi nu får en national akkrediteringsinstitution.
Det er godt af flere grunde.
Det allervigtigste er selvfølgelig, at det meget gerne skulle vise sig at være godt for kvaliteten, at vi nu får en systematisk kvalitetssikring af alle videregående uddannelser.
Men det er også godt for internationaliseringen af uddannelserne.
Vi har så også lagt vægt på i hele den her proces, at selve det, at vi nu får en akkrediteringsinstitution, også er et middel til at give noget mere frihed til universiteterne.
Det har vi faktisk kæmpet en del for, og man kan selvfølgelig diskutere, hvor meget mere frihed der er, men en af de ting, vi er lykkedes med, er jo, at fællesuddannelserne, det vil sige de uddannelser, hvor man tager et element i udlandet, nu fremover ikke skal godkendes helt separat, men ligesom de øvrige uddannelser skal akkrediteres, og så kan ministeren hive i nødbremsen, hvis han vil det, men helt overordnet slipper de for ministerens godkendelse.
Det synes vi er et meget væsentligt fremskridt.
Den socialdemokratiske ordfører var også inde på, at sådan er verden også.
Man lander jo ikke på hundredetiprocentsløsningen i første omgang.
Vi skal gøre os nogle erfaringer, og så skal man finpudse tingene, efterhånden som man høster erfaringerne, og så kan man gøre det bedre.
Det er vi fuldt bevidst om.
Jeg vil nu også sige, at der er nogle felter, hvor vi har haft blikket meget stift rettet hen, og hvor vi er helt bevidst om, at det måske ikke er landet superduper ideelt.
I hvert fald er det sådan, at hvis vi havde haft de 90 mandater, så kunne vi måske nok have fundet på nogle lidt andre løsninger.
Men sådan er det, når man er med i en forligskreds, og vi står selvfølgelig bag det helt overordnede.
De tre områder, som vi ser specielt på, og som vi også vil følge meget nøje, er først og fremmest spørgsmålet om uafhængighed, som der også har været nogen debat om.
Havde vi kunnet bestemme, er det klart, at vi havde skåret båndene til Videnskabsministeriet helt over, det har Enhedslistens ordfører også været inde på, fordi det faglige sekretariat jo er indlejret i ministeriet.
Og det havde vi da gerne set var kommet helt ud af det regi.
Nu ligger det, og vi synes med de programerklæringer, der er i lovforslaget om uafhængighed og også vel vidende, at selve rådet jo er uafhængigt og træffer sine beslutninger uafhængigt, at det her må komme an på en prøve.
Senest 3 år efter lovforslaget træder i kraft, skal det vurderes af et anerkendt organ, og der finder vi jo så ud af, hvis der er problemer med uafhængigheden.
Så til den tid vil uafhængigheden stå sin reelle prøve.
I den forbindelse kan man også godt komme ind på spørgsmålet om klageadgang.
Vi havde også gerne set, der kom en form for klageadgang, som også var uafhængig af ministeriet.
Selve afgørelserne kan jo ikke ankes eller klages, og det retlige forhold kan indklages til ministeriets styrelse.
Det finder vi nok ikke optimalt.
Men også det må jo komme an på en prøve, når institutionen vurderes om 3 år.
Så er der ressorttænkningen.
Efter vores mening er det her lovforslag nok et udtryk for lidt for megen ressortopsplitning.
Det er ikke helt til at forstå, at der skal gælde så forskellige godkendelsesprocedurer og -kriterier fra et ministerieområde til et andet.
Og på sigt synes jeg egentlig, at man skulle stille sig et mål om, at man fik så ensartede forhold på de tre ministerieområder som muligt.
Hvorfor er det sådan, at det på Undervisningsministeriets og Kulturministeriets områder er ministrene, der fortsat godkender uddannelserne, mens det på videnskabsministerens område bliver Akkrediteringsrådet, der afgør det, og har ministeren så den her kattelem?
Egentlig er det svært at forstå disse forskelle.
Det sidste område, vi har særlig opmærksomhed på, er det, der handler om ressourcerne.
Det har vi brugt meget tid på, og det bliver en meget stor opgave.
Bare på videnskabsministerens område er der op mod i nærheden af 750 uddannelser, der skal akkrediteres, og så kommer alle de nye uddannelser.
I forhold til de ressourcer, der er, kunne vi i hvert fald godt have en lille betænkelighed med hensyn til, om man faktisk kan nå at følge med i det tempo, sådan at man faktisk får akkrediteret alle uddannelser, inden man skal starte med at nyakkreditere uddannelser igen.
Det kan godt blive svært at nå.
Skrækscenariet er jo, set med vores øjne, at systemet sander til, og at det i sidste ende bliver en prop i hullet, at man skal ind over akkrediteringsinstitutionen og have en akkreditering.
Men vi vil følge det tæt.
Som udgangspunkt er vi optimistiske, og vi støtter begge lovforslag, som implementerer den her institution, og så følger vi jo altså de her områder.