Søren Espersen (DF), 2014-02-18:
Med det her lovforslag er vi i Folketinget – igen – gået i gang med at vedtage en særlov.
Jeg havde fået den opfattelse, at Folketinget efterhånden havde lært, at særlove var noget bras og efterlader flere problemer, end de løser.
Og sådan spår jeg også det vil gå med den her lov.
Her drejer særloven sig om nogle palæstinensiske selvstyreområder.
Problemet er altså bare, at der ikke findes et land, der hedder Palæstina.
Det kan jo godt ske, at der en dag kommer en stat, der hedder Palæstina, men den dag er altså ikke kommet endnu.
Det, regeringen nu ved en særlov vil gennemføre, er, at vi leger, at der findes et land, der hedder Palæstina.
Så selv om Palæstina altså ikke eksisterer, og selv om selvstyreområdet ikke har fastlagte grænser – ja, ingen aner i virkeligheden, hvor de grænser går – og selv om Danmark ikke anerkender, at der er en stat, der hedder Palæstina, så er vi altså her i gang med reelt – om ikke formelt, så reelt – at anerkende en stat, som end ikke har udråbt sig selv som stat.
Dette lovforslag er altså med andre ord diplomatisk noget makværk, skabt af to folkesocialistiske udenrigsministre, hr. Villy Søvndal og hr. Holger K. Nielsen, begge tidligere medlemmer af Boykot Israel-bevægelsen, og det har en udenrigsminister fra Det Radikale Venstre altså nu arvet.
Gennem Danmarks lange diplomatiske historie, som begynder i den tidlige middelalder, har vi som en selvfølge kun haft diplomatiske forbindelser på højeste plan med anerkendte stater.
Men kunne således med fuld ret spørge regeringen, om det ikke var på tide at udveksle ambassadører med Katalonien, med Korsika eller med Baskerlandet.
Eller hvad med Vestsahara?
Jeg har netop i dag fået et brev, hvor man beder om, at Folketinget anerkender Vestsahara som en selvstændig stat.
Hvorfor egentlig ikke?
Og hvordan mon Spanien og Frankrig og Marokko i øvrigt vil forholde sig til det?
Eller, måske mere relevant, hvordan vil regeringen her i Danmark forholde sig til, at eksempelvis USA oprettede diplomatiske forbindelser på højeste plan med Grønland?
Hvis der så endda engang i historien havde været et land, der hed Palæstina, kunne regeringen måske med en vis ret sno sig ud af hele denne diplomatiske misere, men heller ikke det er tilfældet, og det vil den følgende historieundervisning vise.
Fra 1516 til 1917 var hele Mellemøsten Det Osmanniske Imperium.
Med i alt dette var det, som vi i dag kalder Israel, Vestbredden, Gaza, Syrien, Libanon, Jordan og tilmed Egypten.
Da tyrkerne under første verdenskrig befandt sig på den tabende side, måtte de i 1917 afstå Mellemøsten til sejrherrerne.
Frankrig fik som mandat Syrien, hvorunder Libanon hørte, samt en del af Irak, mens briterne overtog mandatet Palæstina, som var navnet for det nuværende Israel samt det nuværende Jordan.
Frankrig delte Syrien i to: et kristent Libanon og et muslimsk Syrien.
Og Storbritannien delte Palæstina i to: Det ene er det nuværende Israel samt Vestbredden og Gaza, og den anden del er Jordan, som blev udskilt som en selvstændig stat i 1922.
Mandatet for Restpalæstina udløb den 15. maj 1948.
Året før anbefalede FN som bekendt, at det nu stærkt indsnævrede Palæstina skulle deles i to: en jødisk stat og en arabisk stat.
Jøderne accepterede delingsplanen, araberne ikke.
I stedet kom det til krig, da jøderne udråbte deres stat på det areal, som FN havde anbefalet.
Denne meget blodige krig, som varede et år, ændrede det kort, som FN havde anbefalet, og da der i 1949 blev indgået våbenhvile mellem parterne, stod hærene på de linjer, som i dag er før 1967-grænserne.
Jeg nævner det for at slå fast, at det var en ren og skær militær tilfældighed, at linjerne netop blev trukket dér.
Der var altså intet som helst historisk eller traditionsbundet eller geografisk logisk ved disse før 1967-grænser.
Og der var i øvrigt ingen, som i årene mellem 1949 og 1967 betragtede det som palæstinensisk land eller hævdede, at det var palæstinensisk land.
I de år var området en integreret del af Jordan.
Så jeg vil altså spørge regeringen, specifikt udenrigsministeren: Inden for hvilke grænser ligger det her splinternye land, som man nu ved en særlov agter at give fuld diplomatisk anerkendelse?
Findes der faste og anerkendte grænser i landet, og i bekræftende fald, hvilke grænser gælder?
Er det 1917-grænserne, 1922-grænserne, eller er det grænserne fra 1947, 1949, 1956, 1967, 1973, 1979 eller 2006, eller hvad?
Tilbage for mig bliver at konstatere, at Dansk Folkeparti vil modsætte sig lovforslaget og agter at stemme imod ved lovforslagets endelige vedtagelse.