Thor Pedersen (V), 2006-12-13:
Jeg vil sige til fru Line Barfod, at jeg ikke nævnte ulighed og fattigdom for nu ikke at træde i, at under den regering, som Enhedslisten var med til at støtte op igennem 1990'erne og i øvrigt også med afgørende stemmer, voksede uligheden i gennemsnit med 0,4 pct. om året, og i denne regerings tid er den vokset med 0,1 pct.
Det gælder for de tal, som vi rent faktisk kan opgøre.
Det ville jeg ikke træde i, for jeg synes under alle omstændigheder ikke, at det er det, man skal fokusere på.
Man skal fokusere på: Hvad er det, man gør?
Hvad gør man for dem, der er alkoholikere?
Hvad gør man for de hjemløse?
Hvad gør man for dem, der har det svært, for psykisk syge med videre?
Og der vil jeg blot sige, at jeg har opfattet det som et fælles projekt, i hvert fald for dem, som laver aftaler omkring satspuljemidlerne, at man har nogle, man virkelig fokuserer på, samtidig med at regeringen jo over tid vil bruge omkring tre gange så meget over finansloven til at støtte svage grupper i forhold til niveauet – hvis vi kan måle det over ensartede perioder – under den tidligere regering.
Jeg siger sandelig ikke, at der ikke er folk, der har det svært, men det, der er udfordringen, er, hvordan man løser deres dagligdags problemer.
Sandheden er jo også den, at vi skulle glæde os over, at der kommer flere i arbejde.
Det er jo altså en anden del af det.
Hvordan måler man overhovedet ulighed, når flere kommer i arbejde og pludselig får en indtægt, der er langt højere, altså diskussionen om: Hvad er relativ fattigdom?
Jeg synes bare, det er en mærkelig måde at gå til opgaven på, i og med at vi har løst et problem for folk i sygedagpengesystemet, som risikerede at falde ud på et tidspunkt, hvor den lægelige vurdering var, at de med lidt længere genoptræning kunne komme tilbage på arbejdsmarkedet.
Hvor det i dag er 1 år, og så kunne man få yderligere 2 gange 26 uger, har vi forlænget det op til 3 år, så vi har også her forbedret vilkårene i forhold til, hvordan de var.
Og jeg synes ikke, at det, at man forbedrer vilkårene i forhold til, hvordan de var, skal bruges til at kritisere regeringen.
Bag det, hr. Arne Toft siger, ligger jo også problemet med at skabe nye kommuner, som vi har talt meget om, hvor man nødvendigvis i den nye kommune skal have et serviceniveau, som matcher det, man havde i de tidligere kommuner – på den ene eller den anden måde – for det er jo det, man fører med over ind i den nye kommune.
Der findes ikke anden løsning, så den diskussion kan vi ikke undgå.
Ellers har det altid været sådan i politik, at der er kommuner, der har det sværere end andre.
Vi oplevede i Århus Kommune, at man havde overtaget et problem med økonomien, der er skabt tilbage i 2004, som man nu fik løst ved samme lejlighed – hvor man i øvrigt her har drøftet den kommunale økonomi.
Så der har altid været kommuner, der har truffet beslutninger, der har gjort, at man har haft nogle problemer, som andre kommuner ikke har haft.
Vi glemmer lige 2007, det beder jeg om, for det er en særlig øvelse, 2007, men den model, vi ellers aftaler ud fra op til 2007 og også i 2008, er jo, at skatten ikke er låst.
Der er dog en frihed – og det er der også i 2007 – til selv at fastsætte sit skattegrundlag.
Så kommunerne er ikke låst.
Der er altså nogle, der træffer beslutninger af egen drift, fordi de ser på, hvad det er, de mener der skal gælde i deres kommune fremover.