Morten Bødskov (S), 2007-09-06:
I Danmark har vi et helt særligt privilegium; vi er beriget med en finansminister, som man må sige taler lige ud af posen og har meget klare synspunkter – eksempelvis om de offentligt ansattes lønninger, hvorvidt de får nok i løn.
Godt nok forstod hverken folkeskolelærere eller politibetjente finansministerens lønberegninger, men sådan kan det jo gå.
Men det må være en helt særlig ære at kunne lægge navn til »Årets Thor«.
Forrige år beskrev finansministeren sig selv som en mellemting mellem Mother Teresa og Frelsens Hær; sidste år ejede vi inden længe hele verden, og i år har finansministeren brugt alle kræfter på at fortælle, at denne regering bruger flere penge på offentlig service, end den socialdemokratisk-radikale regering gjorde – godt nok for 7 år siden.
Må vi ikke anbefale finansministeren at fjerne blikket fra fortiden, rulle vinduet ned i ministerbilen og svare danskerne på det meget enkle spørgsmål, de stiller sig selv i disse dage: Hvordan kan det være, at vi på en og samme tid ikke kun oplever rekordhøj beskæftigelse og rekordhøjt overskud i statskassen, men også rekordhøje skattestigninger i kommunerne, stigende ulighed og velfærdsbesparelser på ældreomsorg, børnepasning og folkeskole?
Svaret er enkelt.
Regeringen bruger de penge, som vi ellers kunne have brugt til at løfte vores velfærd, til skattelettelser.
Regeringens forståelse for, hvilken enorm betydning et stærkt velfærdssamfund har, for at alle kan få andel i fremgang og velstand, kommer simpelt hen ikke fra hjertet.
Velstand, velfærd og samhørighed kommer ikke af ingenting, men af klare politiske valg.
Lige nu står Danmark over for enorme udfordringer.
Svaret er ikke større ulighed, endnu større skattelettelser og endnu flere eksempler på velfærd, der halter.
Svaret er en ny regering, der investerer i velfærd, fordi den mener det – og ikke som nu, hvor der blot skal dækkes over endnu flere og endnu større skattelettelser.
For Socialdemokraterne er der fire klare prioriteter ved efterårets finanslovforhandlinger.
Vi skal have klare velfærdsrettigheder, ikke uforpligtende kvalitetsstandarder, som ingen vil tage ansvaret for bliver til noget.
Vi har behov for mere samling, mere sammenhængskraft – ikke for en større splittelse af vores samfund.
Vi skal investere i Danmarks fremtid.
Samtidig skal klimaet beskyttes.
Alle taler om klimaet, men regeringen gør intet ved det, og alt imens går det den gale vej med vores indsats for et bedre klima.
Nej, finansministerens finanslov er fyldt med så meget varm luft, at man allerede af den grund bliver nervøs for den globale opvarmning.
Og sandt er det vel også, at vi slet ikke skulle have haft denne debat i dag, men skulle have været i valgkamp og kæmpet mod løfter om endnu bedre og billigere velfærd for at dække over endnu flere og endnu større skattelettelser.
Uheldigvis for bluffnummeret viste økonomiog erhvervsministeren sin styrke.
Vi vil faktisk gerne sige tillykke til økonomi- og erhvervsministeren.
Han har fået en helt igennem urimelig behandling.
Han har kæmpet sin sag, han har sikret skattelettelser på bekostning af velfærd.
Det er Dansk Folkeparti, der har svigtet.
De valgte igen skattelettelser frem for velfærd på trods af løfter om det modsatte.
Dansk Folkeparti har lagt stemmer til en skattelettelse, som Ældre Sagen mener er meget dårlig for pensionisterne – en skattelettelse, som overser de fleste pensionister inklusive de dårligst stillede af dem.
Resultatet af skattelettelsen er et finanslovudspil uden penge til de massive velfærdsløfter, regeringen har stillet befolkningen i udsigt.
Statsministerens stort anlagte hjemkomststunt om akutbehandling af kræftpatienter står nævnt med få linjer i forslaget og ikke med nogen penge.
Regeringens såkaldte kvalitetsreform skal især betales med penge hentet fra andre områder og løftebrud over for børnefamilierne.
Løftet om 1,9 mia. kr. om året til fagbevægelsen og ikke mindst medlemmernes efteruddannelse er skrumpet kraftigt ind.
10 mia. kr. til en kvalitetspulje helt frem til år 2011, 37 mia. kr. til velfærd frem til år 2015 – alt sammen fulgt op af en kvalitetsfond på intet mindre end 50 mia. kr. til bl.a. investeringer i skoler og sygehuse frem til år 2018.
Men bag finansministerens billede af sig selv som en mellemting mellem Mother Teresa og Frelsens Hær gemmer der sig en virkelighed, som han ikke fortalte om.
Kvalitetspuljens 10 mia. kr. frem til år 2011 dækker under ingen omstændigheder regeringens mange løfter til kræftpatienter, fagbevægelse, kommuner, regioner og alle os andre om mere og bedre velfærd.
De 37 mia. kr. til velfærd frem mod år 2015 sikrer kun med nød og næppe, at det offentlige forbrug – vores velfærd – følger den generelle velstands- og befolkningsudvikling; der er ikke tale om serviceforbedringer.
De 50 mia. kr. til renovering af bl.a. skoler og sygehuse betyder reelt kun, at de offentlige investeringer i år 2018 vil være på det niveau, vi kendte i år 2006, altså for næsten 2 år siden.
Og derfra er der meget langt til år 2018.
Hvorfor fortalte finansministeren ikke det, da han stod og jonglerede med sine tabeller og sine gigantiske lagkager, da han fremlagde finansloven?
Jo, det gjorde han selvfølgelig ikke, for så skulle han samtidig have fortalt, at prisen for at få en så beskeden velfærd og nedskæringer rundtomkring i kommunerne er, at regeringen de næste 10 år sammenlagt giver 100 mia. kr. i skattelettelser.
Valget i dansk politik er altså meget klart.
De penge, regeringen nu bruger på skattelettelser, skal bruges på velfærd og investeringer i Danmarks fremtid.
Velfærdssamfundets kerneområder skal i fokus.
Siden år 2001 har regeringen pustet sine løfter om bedre velfærd så meget op, at mødet med virkeligheden ofte ryster befolkningen.
Tiden, hvor finansministeren sammenligner sig selv med Mother Teresa, mens børnene i skolegården undgår de uhumske toiletter, skal simpelt hen være slut.
Der er brug for en ny, stærk velfærdsalliance mellem borgere, stat, regioner og kommuner, hvor ansvaret for velfærden er klart, hvor borgerne er i centrum, og hvor der er ret til velfærd af en vis kvalitet, uanset om mormor passes i Skagen, i Gedser, på Fanø eller i København.
Velfærdssamfundets afgørende styrke afgøres på tilliden til, om velfærden er der, når vi har behov for den.
Historisk lav vækst i velfærden krydret med endnu større skattelettelser
er en trussel mod det velfærdssamfund, vi holder så meget af.
Derfor vil Socialdemokraterne indføre velfærdsrettigheder, og vi tager fat på fem afgørende kerneområder, som vi mener skal styrkes: børn, folkeskole, ældre, sundhed og ikke mindst de socialt udsatte. Vi vil bl.a. sikre gratis sund mad til alle børn i vuggestuer og børnehaver; behandlingstilbud til børn efter ophold på krisecentre; lektiehjælp i fritidshjem og skolefritidsordninger; behandlingsgarantier for livstruende sygdomme og ikke mindst en tur i frisk luft hver dag for plejekrævende ældre.
Og som det er med Socialdemokraterne, kan jeg sige, at vi tager fat på rettigheder til de borgere, som har det mest vanskeligt i vores samfund.
Samtidig vil vi sikre, at mulighederne for at fastholde og rekruttere medarbejdere til den offentlige sektor øges.
Pædagoger er set med socialdemokratiske briller ikke socialistiske ballademagere, og folkeskolelærere er ikke rundkredspædagoger.
De er sammen med andre offentligt ansatte kernetropper i udviklingen af et moderne velfærdssamfund.
Derfor har vi foreslået en lønreform, som øger mulighederne for at fastholde og tiltrække nye medarbejdere til den offentlige sektor.
Alt sammen vil selvfølgelig ske, i takt med at det økonomiske råderum er til stede og i fuldt ansvar over for den samlede samfundsøkonomi.
For Socialdemokraterne er fortsat økonomisk vækst, høj beskæftigelse og en stabil konjunkturudvikling afgørende for velfærdssamfundets udviklingsmuligheder.
Derfor vil økonomisk ansvarlighed til enhver tid have førsteprioritet for en ny, socialdemokratisk ledet regering.
Det betyder helt konkret, at indfasningen af vores foreslåede velfærdsrettigheder selvfølgelig vil ske i overensstemmelse med, at konjunktursituationen tillader det.
Vi indrømmer gerne, at planen for velfærdssamfundet er ambitiøs.
Men vi er faktisk stolte af at have store ambitioner for velfærdssamfundets fremtid.
På trods af fremgang, høj beskæftigelse og store overskud i statskassen er uligheden steget i det danske samfund siden år 2001.
Kontanthjælpsloftet og den såkaldte starthjælp fastholder store grupper i fattigdom.
Siden år 2001 er antallet af børn, der lever i fattigdom, steget med 14.000.
Flere lejere bliver sat på gaden, fordi de ikke kan betale deres husleje.
Vores holdning er klar.
Samtidig mener vi, at Danmark skal i førertrøjen igen i kampen for et bedre klima.
Dansk klima- og energipolitik har siden regeringsskiftet i 2001 været en katastrofe.
Ind kom Bjørn Lomborg med fantasifulde forslag om, at det var bedre at bygge diger frem for at bekæmpe klimaforandringer.
I dag får Bjørn Lomborg stadig millioner af kroner fra regeringen.
Og på trods af at statsministeren nu – modsat tidligere – er begyndt at mene, at den smeltende indlandsis er et problem, sker der ikke noget.
Der opstilles stort set ikke vindmøller, vindmølleparker er aflyst og støtten til vedvarende energi er forringet.
Og i år 2006 gik det helt galt.
Udledningen af CO2 steg, det samme gjorde vores energiforbrug, mens andelen af vedvarende energi faldt.
Der er behov for en ny klimapolitik, som fremmer vedvarende energi, effektiviserer energiforbruget og satser på kollektiv trafik, så vi kan tage vores del af ansvaret for kampen for et bedre globalt klima og en mere retfærdig global udvikling.
I den sammenhæng er det en skændsel at måtte konstatere, at regeringen fortsat ikke har udsyn nok til at vedkende sig sit ansvar for også at rette op på den skæve globale udvikling.
Udviklingsbistanden fortsætter på et historisk lavt niveau.
Og hvad så?
Jo, det skader udviklingen i verden, men nu er det selvfølgelig også et par år siden, at regeringen var repræsenteret ved U 2’s og Bonos bønfaldelser i Parken om større global solidaritet.
Der er behov for et sporskifte i dansk politik, for en ny regering, der investerer i velfærdssamfundets fremtid, som ikke fremmer ulighed, og som vedstår sig sit ansvar for, at vi får en mere retfærdig udvikling uden for landets grænser; en regering, som altså ikke fremmer ulighed, men med en socialminister, der brænder for at hjælpe samfundets udstødte, og som ikke mener, at ulighed fremmer dynamikken i samfundet; en regering med en fødevareminister, som er kendt for at gøre noget for fødevarerne og i hvert tilfælde ikke kun kendt i landbruget; en regering med en udviklingsminister, hvis efternavn klinger i takt med kampen for global retfærdighed og ikke alt muligt andet.
Socialdemokraterne er parate til at tage et medansvar for politiske beslutninger, der kan styrke vores velfærdssamfunds fremtid.
Det er uansvarligt og utroværdigt at love både mere velfærd og skattelettelser.
Vi vil ikke give nye skattelettelser, men bruge pengene på velfærd for at styrke vores fælles fremtid.
På Venstres sommermøde mente statsministeren, at regeringen har gjort det rigtig godt og nu kunne gøre det endnu bedre.