Søren Krarup (DF), 2011-04-28:
I min snart fjerne ungdom var der et meget folkeligt udtryk, der hed: En gang til for prins Knud.
Udtrykket betegnede ikke den store respekt for prins Knud, der en gang til skulle se den scene på teatret, som han ikke fik set godt nok første gang.
Og jeg må tilstå, at jeg føler i dag den samme overbærende despekt, som det folkelige udtryk betegner.
En gang til for prins Knud – det vil i vores sammenhæng sige: En gang til for De Radikale.
For det er naturligvis Det Radikale Venstre, der endnu en gang møder frem med dette forslag til folketingsbeslutning om dobbelt statsborgerskab.
For De Radikale kan ikke opgive deres drøm om at kunne opløse dansk indfødsret eller statsborgerskab i så mange bestanddele, at dansk indfødsret mister sin mening og sit indhold.
Dette er hensigten.
Det ligger dybt i Det Radikale Venstre at relativere og bagatellisere dansk indfødsret og dermed dansk nationalitet, så et menneske er frigjort fra enhver historisk identitet og ethvert nationalt tilhørsforhold.
Det ligger i sagens natur, at en svoren medarbejder på dette angreb på dansk indfødsret er Institut for Menneskerettigheder, som naturligvis foragter og modarbejder den konkrete virkelighed eller den historiske bundethed, som indfødsretten betegner.
Hvad er nemlig indfødsret?
Indfødsret er respekten for historien, for nationaliteten, for dette bestemte menneske i denne historisk bestemte sammenhæng.
Hvad er modsætningen til indfødsret?
Ønsket om at indføre dobbelt statsborgerskab er tilsvarende et udtryk for foragten for det historisk givne, for national identitet, i sidste instans foragten for Danmark som danskernes land, sådan som det udtrykkes i dansk indfødsret.
Nej, det er meget nemmere at lade alting være lige meget.
Det er meget nemmere at være dobbelt, tredobbelt, firedobbelt, femdobbelt menneske, der som sådan kan blæse på enhver national og historisk forpligtethed og flyve frit over alle grænser og udslette alle forskelle.
Det er meget nemmere.
Men det er samtidig en løgn vedrørende mennesket og dets virkelighed.
Det er i al enfoldighed denne sandhed, vi må gentage, når vi endnu en gang står over for De Radikales ønske om at indføre dobbelt statsborgerskab.
Hvorfor fik vi nemlig loven om indfødsret i 1776?
Hvorfor gjorde den danske grundlov fra 1849 så meget ud af at understrege indfødsretten?
Fordi danskerne havde lært, at det for landets og folkets skyld er nødvendigt at kunne skelne mellem dem, der er danske, og dem, der ikke er det.
Hvad er det nemlig at være dansker?
Ja, i al korthed kunne vi svare, at det er at have dansk indfødsret.
Dette er virkeligheden, som danskerne under tryk fra udlandet havde lært at fatte.
Derfor 1776, som sagde, at landets børn skal nyde landets brød.
Derfor 1849, som sagde, at ingen udlænding kan få indfødsret uden ved lov.
Det var det danske folks forsvar for sin eksistens og for sin selvstændighed.
Og tilsvarende er De Radikales ønske om dobbelt statsborgerskab drømmen om at slette alle grænser og gøre alting lige meget og udslette indfødsretten og nationen i den store, fromme ligegyldighed og overnationale ensartethed.
Hertil sagde vi og siger vi et klart nej.
Vi kan godt have medfølelse med de danskere, der flytter til udlandet og gerne vil fortsætte med at være danske, samtidig med at de søger fremmed statsborgerskab.
Det er altid nemmere at kunne være forskellige ting på samme tid.
Men vi må bede dem forstå, at prisen for denne nemhed og ubesværethed er opløsningen af dansk identitet.
Vi må bede dem prøve at forstå, at ingenting i denne verden er gratis.
Og vil man have forskellige ting på samme tid, er det ensbetydende med at svigte noget afgørende, her nemlig det, der hedder dansk indfødsret og dermed Danmark.
Vi taler her om noget ganske grundlæggende menneskeligt og folkeligt.
Derfor siger vi også denne gang nej til De Radikales forslag.