Karsten Lauritzen (V), 2011-03-31:
Jeg skal beklage, at jeg ikke var til stede, da det egentlig var min tur i ordførerrækken.
Det er der ikke nogen undskyldning for ud over en simpel uopmærksomhed i forhold til, hvor hurtigt tingene skrider frem i Folketingssalen en gang imellem.
Det giver dog muligheden for – det har jeg egentlig altid godt kunnet tænke mig – at være den sidste i ordførerrækken.
Det forudsætter ellers, at man er det mindste parti, og det er Venstre jo ikke.
Og selv om der ikke er de bedste meningsmålinger, er der heller ikke umiddelbart udsigt til det.
Men så har jeg prøvet den position.
Det giver jo netop muligheden for, at man så kan stå og undre sig lidt over noget af det, tidligere ordførere har sagt, og over den debat, der har været.
Der tillader jeg mig da sådan indledningsvis i min ordførertale her at undre mig lidt over dele af oppositionens retorik og argumentation.
For i tirsdags behandlede vi et beslutningsforslag fra bl.a. Enhedslisten og Det Radikale Venstre, der tog udgangspunkt i en enkeltsag.
Der stod Enhedslistens ordfører og Det Radikale Venstres ordfører og bad mig og nogle af de andre ordførere, der er til stede i salen her i dag, om at forholde os til det beslutningsforslag med udgangspunkt i en enkeltsag.
Der blev faktisk remset den ene enkeltsag op efter den anden fra Enhedslistens side, som vi så skulle forholde os til.
Og det er jo mærkeligt, at det i tirsdags var o.k. at diskutere ud fra en enkeltsag, og der var det o.k. at bede om, at folk skulle forholde sig til den.
I dag, når enkeltsagen bliver lidt ubehagelig, så er det fuldstændig uanstændigt, og der kan man ikke bede om en politisk holdning til en konkret sag.
Ja, ja, sådan kan man undre sig.
Tilbage til emnet.
I Venstre har vi, siden vi overtog regeringsmagten i 2001, gjort en målrettet indsats for at forbedre integrationen først og fremmest ved at føre en fast og fair udlændingepolitik og ved at stille krav til de mennesker, der ønsker at komme til Danmark og være en del af det danske samfund.
På den måde har vi været med til at skabe et markant bedre grundlag for integrationen, hvilket også den skriftlige redegørelse viser.
Den viser nemlig, at der er langt flere, der er kommet i gang med en uddannelse; langt færre, der bliver ufrivilligt tvunget ind i et ægteskab, de ikke ønsker; der er 55.000 indvandrere og efterkommere med ikkevestlig baggrund, der er kommet i beskæftigelse.
Det er altså en betydelig fremgang, uanset hvordan man gør tallene op.
Indsatsen har altså haft en dokumenteret effekt.
Det er ikke nogen hemmelighed, at det særlig er de nydanske kvinder og piger, det går godt for, særlig i forhold til uddannelse.
Så sent som i sommer blev det bekræftet af Amani, tror jeg hun hedder til fornavn.
Det er fornavnet på den pige, som gik ud af Rødovre Gymnasium og sprang 12-skalaen og blev kåret til årets superstudent.
Der er tale om en pige, hvor begge forældre er flygtninge.
Og ved siden af studierne havde hun to studiejob for at hjælpe med økonomien derhjemme, da begge forældre var kontanthjælpsmodtagere.
Hun er en del af den gruppe af andengenerationsindvandrere, som det går rigtig godt for, og som har nydt godt af den indsats, der er blevet gjort de sidste 10 år.
Vi har en stor gruppe af nydanskere, der integrerer sig, bidrager til samfundet og betragter sig selv og forhåbentlig også bliver betragtet som danskere, for det er det, de er.
Samtidig har vi så desværre også en gruppe, der i større og større grad melder sig ud af samfundet, og som ikke er i stand til at integrere sig; der undlader at lære dansk; der undlader at tage de skridt, der sikrer, at man kan få en dejlig tilværelse i det danske samfund og nyde godt af de muligheder, vi har for at bryde bl.a. den negative sociale arv.
Det er en gruppe, der er karakteriseret ved at bosætte sig i nogle udsatte boligområder, hvor der hersker helt andre værdier og normer end dem, der er normale i det danske samfund.
Det er også i den gruppe, vi ser, at børnene – fordi forældrene ikke har lært dansk, da de kom hertil for mange år siden – har problemer med det.
Det er jo en af grundene til, at hver anden elev, der forlader folkeskolen, faktisk ikke er i stand til at gennemføre en ungdomsuddannelse.
Det er særlig drengene, der er problemet.
Og når man ikke lærer dansk i folkeskolen, så er det rigtigt, at man har svært ved at gennemføre en ungdomsuddannelse, klare sig og nyde godt af de goder, som vores alle sammens velfærdssamfund giver mulighed for.
Der er det vigtigt, at vi ikke lader pigernes succes overskygge det problem, der er med de nydanske drenge.
Så vi har altså en udfordring, og den skal vi selvfølgelig tage fat på.
Så kan man diskutere, om man har taget fat på udfordringen tidligt nok.
Det var fru Marianne Jelved inde på.
Jeg ville da også ønske, at vi i 10 år havde gjort mere.
Vi har gjort en masse, men vi har ikke gjort nok, når resultatet stadig væk ikke er forbedret betydeligt.
Men der sker dog en hel del konkrete ting.
Noget af det, der skete også i tirsdags, tror jeg faktisk, var, at vi, Venstre, Det Konservative Folkeparti og Dansk Folkeparti, vedtog et lovforslag her i salen, som handlede om, at tosprogede børn med forældre, hvor mindst en af dem ikke er i beskæftigelse – ja, det er jo en form for tvang – bliver pålagt at få sprogstimulering i form af daginstitution eller anden form for egnet sprogstimulering.
Det stemte en samlet opposition imod.
Det er måske sigende.
Så stemmer man nej.
Så finder man en eller anden undskyldning.
Det gjorde man i tirsdags, og det har man gjort en lang række gange.
Når regeringen de sidste 10 år har lagt helt konkrete løsninger frem for at forbedre integrationen, så er der blevet stemt nej.
Så derfor vil jeg da håbe på, at man også bidrager til det brede samarbejde om integrationspolitikken, som oppositionen efterlyser, når man så får mulighed for det.
Det havde man f.eks. i tirsdags, hvor man kunne hjælpe en masse tosprogede børn med at blive sprogstimuleret, så de kan klare sig i folkeskolen, bestå folkeskolens prøver, forlade den, bestå en ungdomsuddannelse og klare sig i det danske samfund på lige vilkår med etnisk danske børn.
Regeringen er kommet med en lang række konkrete udspil i den ghettostrategi, som er lagt frem, der også vedrører den restgruppe, der er tilbage.
Den kan forhåbentlig være med til at bevirke, at man får sat turbo på og løst nogle af de udfordringer, vi har med den restgruppe, der er i forhold til integration.
I Venstre er vi af den opfattelse, at integration er en vigtig nøgle til at sikre vores fremtidige velfærd, også på arbejdsmarkedet, og det er afgørende at sikre, at vi har mangfoldighed på arbejdsmarkedet, da flere kulturer kan og også vil bidrage til forskellige løsninger og kompetencer.
Mange virksomheder er opmærksomme på, at mangfoldighed faktisk skaber vækst.
Derfor er det også glædeligt, at antallet af højtuddannede udlændinge, der kommer ind på jobplan, som det hedder, er steget med 50 pct.
Det er steget med 50 pct. fra 2009 til 2010.
Det er jo glædeligt.
Det skal vi have forbedret, og derfor ønsker vi i Venstre i hvert fald også at invitere til en bred debat – den har vi nu også løbende med dansk erhvervsliv – om, hvordan vi sikrer, at flere nydanskere kommer i beskæftigelse, og at der er ordninger til at tiltrække højtuddannet arbejdskraft, der rent faktisk fungerer.
Og der vil ikke være nogen konflikt mellem et optjeningsprincip, som jo snart skal diskuteres, når arbejdsgruppens ting bliver lagt frem, og tiltrækning af højtuddannet arbejdskraft.
Det er ikke to ting, der udelukker hinanden, som oppositionen tilsyneladende har indtryk af.
Den viser, at den integrationspolitik, der har været ført de sidste 10 år, har haft en effekt.
Der er dog en masse udfordringer tilbage.
Der er en restgruppe tilbage i særdeleshed.
Dem skal vi fokusere på.
Det vil vi gøre fremadrettet, i Venstre i hvert fald, ved at være konkrete, og vi ønsker da at få en god politisk debat om, hvordan vi helt konkret og ikke blot på de overordnede linjer kan løse de integrationsudfordringer, som vi har i Danmark.