Lene Espersen (KF), 2007-04-25:
Det hedder i beslutningsforslaget, at Folketinget pålægger regeringen i indeværende samling at fremsætte et eller flere lovforslag, der har til formål at yde bedre beskyttelse af børn og unge mod voksnes seksuelle overgreb.
Lovforslagene skal indeholde bestemmelser om højere straffe, bl.a. ved gentagelseskriminalitet, tvungen behandling af dømte, afskaffelse af forældelsesfristen, forbud for pædofile mod at bosætte sig i visse områder, sikring af, at pædofilidømte ikke ansættes til at arbejde med børn samt forbud mod såkaldt sexchat med mindreårige over internettet.
Forslagsstillerne henviser bl.a. til, at flere sager, herunder den såkaldte Tøndersag, har vist et stort gab mellem borgernes retsbevidsthed og de faktiske tilstande inden for flere felter.
Jeg er derfor helt enig i den overordnede intention bag forslaget: at sådanne forbrydelser skal straffes hårdt og konsekvent, og at vi skal gøre alt, hvad der overhovedet er muligt for at beskytte børn og unge mod seksuelt misbrug.
Det er også baggrunden for, at regeringen har iværksat en række initiativer for at beskytte børn og unge mod at blive udsat for seksuelle overgreb.
Jeg kan bl.a. nævne regeringens handlingsplan om bekæmpelse af seksuelt misbrug af børn, en handlingsplan, der sætter fokus på forebyggelsen og retsforfølgningen i disse sager og på den internationale indsats for at bekæmpe seksuelle overgreb mod børn.
Selv om regeringen til fulde kan tilslutte sig, at vi skal gøre alt for at bekæmpe seksuelt misbrug af børn og unge, kan regeringen ikke støtte det foreliggende beslutningsforslag, og jeg vil begrunde det i det følgende i forbindelse med en gennemgang af beslutningsforslagets enkelte elementer.
Den første del af beslutningsforslaget går ud på, at der skal idømmes hårdere straffe til personer, der dømmes for seksuelle overgreb mod børn.
I bemærkningerne til beslutningsforslaget er det anført, at straffen for pædofili bør være mindst lige så hård som straffen for voldtægt.
Jeg er helt enig i, at straffene for seksuelt misbrug af børn skal være hårde, og at de skal være konsekvente.
I 2002 blev der også gennemført en skærpelse af straffene både for voldtægt og for seksuelt misbrug af børn.
Rigsadvokaten har senest i juli sidste år fastslået, at der i langt hovedparten af sagerne om seksuelt misbrug af børn i vidt omfang er taget hensyn til, at straffen efter lovændringen skulle skærpes.
Hertil kommer, at jeg for få måneder siden har anmodet Straffelovrådet om at overveje, om der gennem lovgivningen kan være anledning til at ændre eller justere strafniveauet i sager om seksuelt misbrug af børn.
Straffelovrådet skal i den forbindelse bl.a. se på, om der i visse sager kan være anledning til en yderligere forhøjelse af strafniveauet ud over den strafforhøjelse, der er gennemført på baggrund af strafskærpelserne i 2002.
Efter regeringens opfattelse bør vi afvente Straffelovrådets arbejde, sådan at vi derefter kan tage stilling til, i hvilket omfang der er behov for yderligere strafforhøjelser på området.
Det er et spørgsmål, som vi også tidligere har haft lejlighed til at drøfte, bl.a. i Folketingets Retsudvalg.
Jeg kan i den forbindelse tilkendegive, at regeringen ikke kan støtte et forslag om tvangsmæssig medicinsk kastration.
Jeg skal ikke her komme ind på alle detaljer om spørgsmålet, men jeg vil gerne nævne, at der ikke er noget, der tyder på, at behandling med kønsdriftdæmpende medicin ændrer på en uønsket seksuel orientering, men behandlingen kan sænke et meget påtrængende driftspres.
Desuden må man være opmærksom på, at en kønsdriftdæmpende behandling omfatter både et psykoterapeutisk forløb og en medicinsk behandling, og det er jo selvsagt ikke muligt at tvangsbehandle med psykoterapi.
Hertil kommer, at behandlingen med kønsdriftdæmpende medicin kan have alvorlige bivirkninger, bl.a. i form af afkalkning af knoglerne, leverbeskadigelse, udvikling af bryster og vægtforskydninger.
Hvis behandlingen med kønsdriftsdæmpende medicin skulle være en del af den idømte sanktion, som forslagsstillerne lægger op til, ville det forudsætte, at medicinering i nogle tilfælde skulle ske under tvang, herunder fastspænding.
Den Almindelige Danske Lægeforening tager afstand fra tvangsbehandling og mener, at informeret samtykke er nødvendigt, før behandling iværksættes, sådan som tilfældet er nu.
Lægeforeningen har i den forbindelse henvist til foreningens etiske regler samt til de internationale lægeetiske erklæringer, hvoraf det bl.a. fremgår, at en læge, der yder lægebehandling, kan svække patientens fysiske eller psykiske tilstand og kun må handle i overensstemmelse med patientens interesse.
Der er således både nationalt og internationalt væsentlige lægeetiske indvendinger imod tvangsmæssig anvendelse af medicinsk kastration.
Heller ikke på andre områder vil det give mening at indføre tvangsmæssig behandling.
Det skyldes bl.a., at det er afgørende for behandlingens effekt, at den dømte erkender, at vedkommende har et behov for behandling.
Skulle vi tvinge dømte, der ikke er motiverede til at modtage behandling, ind i vores forskellige behandlingsordninger, ville vi i bedste fald spilde ressourcer, som kunne udnyttes langt bedre til behandling af andre dømte.
I netop denne forbindelse synes jeg, det er vigtigt at få understreget, at man ikke kan gennemføre nogen virkningsfuld behandling af pædofilidømte, hvis de ikke selv medvirker aktivt i psykoterapien.
Det fremgår også af beslutningsforslaget, at forslagsstillerne ønsker forældelsesfristen i pædofilisager afskaffet.
Siden 2000 har det efter straffeloven været sådan, at forældelsesfristen for en række seksualforbrydelser tidligst strammes på det tidspunkt, hvor den forurettede fylder 18 år.
Dette hensyn til offeret kan imidlertid efter regeringens opfattelse ikke begrunde, at forældelsesfristen afskaffes helt.
Når vi skal vurdere, hvilke regler om forældelse der bør gælde, må der ske en afvejning af flere hensyn, og i den forbindelse må man bl.a. være opmærksom på, at det ofte vil være vanskeligt at klarlægge de faktiske omstændigheder i en sag, hvis forholdet er begået for meget lang tid siden.
Det gælder ikke mindst i de tilfælde, hvor der ikke er tekniske beviser, men hvor beviserne i det væsentlige eller udelukkende består af vidneforklaringer fra offeret.
I den forbindelse må jeg fremhæve, at en afskaffelse af forældelsesfristen ikke samtidig vil indebære en ændring af kravene til bevisernes styrke.
Det er regeringens opfattelse, at der med de gældende regler om forældelse af strafansvar i sager om seksuelt misbrug af børn er fundet en løsning, hvor der er en god balance mellem de forskellige hensyn, der gør sig gældende.
Regeringen kan derfor ikke støtte en afskaffelse af forældelsesfristen på det omhandlede område.
Som et fjerde forslag har forslagsstillerne anført, at der ikke bør gives rabat i strafudmålingen i tilfælde af flere begåede forbrydelser.
På den baggrund ønsker forslagsstillerne, at der i sager om seksuelt misbrug af børn, hvor der efter straffeloven normalt idømmes fængselsstraffe, bliver indført et princip om såkaldt absolut kumulation.
Som anført i beslutningsforslaget anvendes absolut kumulation ganske rigtigt i et vist omfang på bødeområdet.
Derimod er der i Danmark en meget lang tradition for, at vi med hensyn til fængselsstraffe ikke automatisk foretager en absolut kumulation, altså en fuldstændig matematisk sammenlægning af straffen for hver enkelt forbrydelse, i de tilfælde, hvor en person dømmes for flere forbrydelser.
Hvis en person eksempelvis dømmes samtidig for to røverier, som efter retspraksis hver især vil give 2 års fængsel, er det altså ikke sådan, at vedkommende automatisk får 2 plus 2, altså 4 års fængsel.
Jeg kan ikke tilslutte mig et forslag om at lave grundlæggende om på, hvordan vi skal udmåle fængselsstraffe, også i tilfælde af, at der er begået flere forbrydelser.
Jeg vil gerne understrege, at det jo ikke er sådan, at den nuværende ordning betyder, at det eksempelvis er gratis at begå forhold nr. 2 og 3.
Strafferammerne i vores straffelov er jo ret vide, og det skyldes bl.a., at strafferammerne også skal kunne rumme grove tilfælde, hvor en person har begået flere strafbare forhold.
Dommernes opgave i forbindelse med strafudmålingen ville altså groft sagt blive reduceret til at være en regnemaskine med en gangefunktion.
Hvis beslutningsforslaget blev gennemført, kunne man således ikke i samme omfang foretage en konkret vurdering af behovet for straf, hvor både lovovertrædelsernes grovhed og oplysninger om gerningsmandens person kunne indgå, så uanset at regeringen er helt enig i, at der bør udmåles meget følelige straffe ved seksuelt misbrug af børn, kan vi heller ikke på dette punkt støtte beslutningsforslaget.
Et af elemeterne i beslutningsforslaget er et forslag om at indføre forbud imod, at pædofile bosætter sig inden for en bestemt afstand af børneinstitutioner, skoler, idrætsfaciliteter m.v. Desuden skal det sikres, at pædofilidømte ikke kan ansættes i stillinger, hvor der arbejdes med børn.
Vi har her i landet som bekendt et almindeligt princip om, at folk, der har udstået deres straf, som udgangspunkt skal have de samme rettigheder som andre borgere, og det gælder også med hensyn til retten til frit at vælge, hvor man vil bo, og retten til arbejde.
De netop nævnte forslag synes at bryde med dette princip, og regeringen kan derfor ikke støtte forslaget.
Jeg vil samtidig nævne, at der efter omstændighederne kan ske visse indskrænkninger af en domfældts færden, f.eks. ved et såkaldt polititilhold efter straffelovens regler.
Desuden indeholder straffeloven allerede i dag mulighed for at give personer, der er dømt for visse seksualforbrydelser, pålæg om ikke at indfinde sig bestemte steder eller om ikke at tage ophold i boliger sammen med børn under 18 år.
Jeg vil også gerne nævne, at vi for få år siden indførte regler om indhentelse af børneattester.
Disse regler indebærer, at offentlige arbejdsgivere, der skal ansætte medarbejdere, eller fritidsorganisationer, der skal engagere frivillige ledere, som skal beskæftige sig med børn under 15 år, får oplysning om de pågældendes eventuelle domme for seksualforbrydelser mod børn.
Disse regler giver altså et betydeligt værn mod, at personer, der tidligere er dømt for seksuelle overgreb mod børn, kan udnytte arbejde med børn og unge til på ny at begå den slags forbrydelser.
Endelig er der i beslutningsforslaget forslag om forbud mod sexchat med børn og forsøg på at lave sexaftaler med mindreårige over internettet.
Forslaget vedrører således det, der nogle gange er blevet kaldt for grooming, og forslagsstillerne henviser bl.a. til den britiske lovgivning.
Heri er der en bestemmelse, som gør det strafbart forsætligt at mødes med eller rejse i den hensigt at mødes med en person under 16 år, når man tidligere har mødt eller kommunikeret med den pågældende ved mindst to foregående lejligheder, og man på det givne tidspunkt har forsæt til at begå et nærmere angivet seksuelt overgreb mod den pågældende under eller efter mødet og hvor som helst i verden.
Den danske straffelovs regler om forsøg giver mulighed for at sætte ind over for seksuelle overgreb mod børn på et tidligt tidspunkt i gerningsforløbet.
I modsætning til den britiske bestemmelse kriminaliserer de danske forsøgsregler ethvert forsætligt forsøg på seksuelle overgreb mod et barn, uanset om gerningsmanden har taget skridt til at mødes med barnet.
Straffeloven rækker dermed i princippet videre end den britiske bestemmelse, og regeringen ser derfor ingen grund til at indføre et forbud, sådan som forslagsstillerne ønsker.
Men når det er sagt, vil vi naturligvis gøre alt for at sikre, at internettet og andre kommunikationsmidler ikke i praksis fungerer som et fristed for voksne, der begår seksuelle overgreb mod børn.
Jeg er derfor meget tilfreds med, at rigspolitiet i en række sammenhænge har styrket indsatsen for at forebygge og bekæmpe seksuelle overgreb via f.eks. internettet.
Sammenfattende kan regeringen af de grunde, jeg har været inde på, ikke støtte beslutningsforslaget.
Det betyder imidlertid ikke, at regeringen sidder med hænderne i skødet.
På en række områder er der, som jeg har nævnt, taget skridt til at styrke indsatsen imod seksuelt misbrug af børn og unge, og når det gælder intentionen bag beslutningsforslaget, er regeringen enig, nemlig at vi skal gøre alt, hvad vi overhovedet kan, for at sikre, at vores børn og unge ikke bliver udsat for seksuelle overgreb.