Ole Sohn (SF), 2006-12-13:
Debatten i dag bærer lidt præg af, at regeringspartierne har haft meget at gøre med at rydde op og lukke huller og få hverdagen til at fungere i en sådan grad, at de ikke har haft mulighed for at læse nogle af de mere tunge økonomiske redegørelser, som det kunne have været meget fornuftigt at have kigget i inden debatten i dag.
Jeg tænker her på den økonomiske redegørelse fra Finansministeriet og ikke mindst vismandsrapporten.
For når man hører hr. Christian Wedell-Neergaards bemærkning om, at huhej, hvor det går, og at vi bare skal lukke op for endnu mere forbrug, er det klart, at det i hvert fald er et udtryk for, at hr. Christian Wedell-Neergaard ikke har sat sig ind i den økonomiske redegørelse, som faktisk peger på, at man skal være en lille smule forsigtig, at der er grænser for, hvor meget pres man kan sætte på økonomien, før den tilter.
Skulle man være i tvivl, kunne man gøre sig den ulejlighed at læse lidt i vismandsrapporten, som kom her forleden.
Det kan jeg måske godt forestille mig at regeringspartierne har besluttet ikke at gøre, for læser man den, skulle man tro – og jeg har i øvrigt fået bekræftet, at en af vismændene har børn i daginstitution – at vismændene med den måde, de agerer på, i regeringens terminologi ville være kategoriseret under det, der kaldes socialistiske ballademagere, når man ser på de anvisninger, de kommer med i rapporten.
For hvad er det, de siger fra vismændenes side?
Jo, fordi det ganske enkelt udhuler det økonomiske grundlag for samfundet og muligheden for at opretholde en offentlig velfærd.
De siger også, at skal man opretholde en uændret offentlig velfærd og ikke gøre som nu, hvor man har kørt nedad stille og roligt på alle punkter igennem de sidste 5 år, så kræver det et øget skatteprovenu bare for at opretholde et uændret velfærdsniveau.
Dertil kommer, at de også foreslår, at der er behov for at lave en skattereform af den simple grund, at det vil medvirke til et skattesystem, hvor man sænker beskatningen på arbejde og øger den på bolig.
Dette har to positive effekter.
Den ene er, at det kan bidrage til marginalt at øge arbejdsudbuddet, og den anden er, at det kan bidrage til at sænke stigningstakten på boliger.
Det forstår man sådan set godt, for der er jo tale om, at den politik, der føres, ikke er langtidsholdbar, og at den politik, der føres fra VKO's side, hele tiden stille og roligt underminerer den offentlige velfærd.
Det er jo også derfor, vi har set, at der er en stigende kritik uden for Christiansborgs tykke mure vendt mod den førte politik: nedskæringerne i daginstitutionerne, nedskæringerne på folkeskolen, stramningerne på ungdomsuddannelserne og det, at der på ældreområdet i dag bruges færre penge pr. ældre, end der er gjort tidligere.
Det er alt sammen noget, som stille og roligt ophober en stigende frustration og kritik, og som vælgerne i stigende grad godt kan adressere årsagen til, netop skattestoppet.
Mange spørger jo sig selv, hvad de skal med et par kroner mere i lommen.
Derfor er der en stigende tendens hos vælgerne – og det er også derfor, støtten til skattestoppet mindskes stille og roligt – til at sige: Vi har brug for, vi har lyst til, og vi er indstillet på at investere mere i en ordentlig velfærd, frem for hele tiden at snakke om skattelettelser.
Det, vi fra SF's side har peget på, og som vi også var inde på sidste gang i forbindelse med ændringsforslagene, og som jeg godt lige vil understrege her, er, at det, vi ser som alternativet, som det, der skal til efter valget, er forebyggelse.
Situationen efter valget er sådan set det, der er det mest interessante, det har faktisk også været det, der har været det mest interessante i dagens debat, for den har stort set hele vejen igennem fokuseret på et samarbejde mellem Socialdemokratiet, Radikale og SF, og det er vi selvfølgelig glade for, for det er jo også et udtryk for, at regeringspartierne er indstillet på, at nu nærmer tiden sig, hvor, for nu at bruge et udtryk fra statsministeren for nogle år siden, det er tid til forandring. Vi mener, at det, der er behov for at en kommende regering sætter massivt ind på – ud over det, jeg har nævnt her om en skattereform, som kan være med til at skabe en robust, langtidsholdbar dansk økonomi – er forebyggelse.
Vi er i en situation, hvor nedslidningen af befolkningen tager til i et helt uhørt omfang.
Derfor er der faktisk behov for, at vi får lavet en national handlingsplan mod stress, som sikrer, at vi får et bedre arbejdsmiljø på arbejdspladserne, at vi samtidig udvikler en bedre form for folkesundhed, som gør, at vi får et lavere sygefravær, som igen udvider arbejdsstyrken, at vi får et bedre helbred, som gør, at vi får fysisk og mentalt overskud til at kunne blive længere tid på arbejdsmarkedet.
Der skal investeres mere i fremtiden.
Der skal investeres mere i fremtiden i form af en massiv indsats inden for uddannelse og forskning, og så skal vi også have omstillet erhvervslivet.
Det er en af de ting, som har været lidt nedprioriteret her i dagens debat og også debatten forleden, nemlig hvordan man kombinerer det, at vi står over for en kolossal udfordring med at skabe et bedre miljø og sikre klimaet, og at vi samtidig udnytter det til at skabe fremtidens grønne erhvervsliv.
En af de visioner, SF har og også vil lægge frem i forbindelse med en kommende regering, et kommende alternativ, er, at vi sætter os et mål for, hvordan vi vil udvikle dansk erhvervsliv.
Det er ikke så meget et spørgsmål om, at man skal finde nogle kasser, der kan give nogle flere tilskud eller fjerne nogle andre tilskud.
Det er et spørgsmål om at ændre adfærd og skabe et marked, som kan danne grundlaget for en ny produktion, som ikke alene kan gavne dansk økonomi og sikre dansk beskæftigelse naturligvis, men som også kan sikre nogle gode eksportmuligheder.
Vi foreslår, at der bliver sat massivt ind.
Vi har stillet ti politiske mål op, der kan fremme erhvervsudviklingen.
Det er, at 50 pct. af energiforsyningen og 80 pct. af elforsyningen skal komme fra vedvarende energi i 2025; det er, at vi skal have gjort en massiv indsats for energibesparelser i boligsektoren, sådan at vi kan få nedbragt energiforbruget med 40 pct. inden 2015; det er at få etableret miljøzoner i de større byer; det er, at vi får rejst et krav om, at der skal være biobrændstof i benzin, så vi går lidt videre end det, Statoil har gjort, sådan at vi på den måde er med til at skabe grundlaget for, at de virksomheder i Danmark, som faktisk kan bidrage hertil, får et marked for at udvikle deres produkter og dermed et grundlag for at skabe nogle nye arbejdspladser, som har det i sig, at de ikke alene skaber beskæftigelse, men samtidig skaber et bedre miljø og dermed også sikrer klimaet for fremtiden.
Det er simpelt hen et spørgsmål om, at vi får vendt diskussionen fra at være et spørgsmål om, hvordan det sikres, at den enkelte borger som person får en lille smule bedre privatøkonomi, til, hvordan vi som samfund, hvordan vi som lovgivere kan være med til at sikre en ordentlig offentlig velfærd, bl.a. for børnene i daginstitutionerne. Forældrebetalingen for daginstitutionerne er nedsat, hvilket er meget fornuftigt, men i regeringens optik skal det udlignes af, at børnefamilierne selv skal betale for maden til børnene i daginstitutionerne.
I kraft af den meget stramme økonomiske politik, som regeringen og Dansk Folkeparti tvinger ned over kommunerne, tvinges de til at hæve betalingen for børn i skolefritidsordninger, og på den måde forsvinder hele gevinsten.
Derfor er vi nødt til at få en debat om, hvordan vi får en bedre offentlig velfærd, og det er sådan set relativt enkelt.
Når vi har en finanslovdebat, fyger der mange tal gennem luften, og det er måske meget forståeligt, når vi diskuterer den økonomiske politik.
Ude i stuerne kan det måske være lidt vanskeligt at forholde sig til de mange tal, som fyger frem og tilbage, men jeg synes alligevel, der er et enkelt tal, som kan give et godt billede.
Hvis vi nu sagde til hinanden: Frem for at den private økonomi skal have en forbrugsstigning på 2,2 pct., kan vi godt nøjes med 1,9 pct. Vi skal selvfølgelig blive rigere, men vi kan godt nøjes med at få 1,9 pct. mere til privat forbrug i 2007 – ja, så ville det faktisk medføre, at vi ville være i stand til at give 2,5 mia. kr. mere til offentlig velfærd, uden at nogen overhovedet blev sat ned i indtægt.
Alle skal blive rigere, men som privatpersoner skal vi bare blive lige knap så meget rigere, som regeringen lægger op til.
Så kunne man sikre 2,5 mia. kr. mere til offentlig velfærd, og det ville være et lille skridt i den rigtige retning.
Det ville være godt, men det kan bare ikke lade sig gøre på grund af skattestoppet.
Det kan ikke lade sig gøre, fordi regeringen og Dansk Folkeparti har en fælles ideologisk og strategisk målsætning om, at den offentlige sektor stille og roligt skal blive mindre på bekostning af et stigende privat forbrug.
Det er den politiske skillelinje, som kløver dette Folketing, og vi er nødt til at tage en debat om det, også for at skabe et alternativ.
Der skal være nogle visioner, så vælgerne kan se, at der er en forskel, alt efter om har en borgerlig regering, eller man har en centrumvenstre-regering.
For os er det helt afgørende, at muligheden for et afsæt bliver udnyttet, og finanslovdebatten har været ganske interessant, i og med at der har været meget fokus på et samarbejde mellem tre partier, nemlig Det Radikale Venstre, Socialdemokraterne og SF, og selvfølgelig også på, hvordan det gode samarbejde, vi har med Enhedslisten, kan udvikles.
Det har været meget i fokus, og det synes jeg selvfølgelig er interessant, for det tyder jo på, at udviklingen er ved at vende.
Men det betyder selvfølgelig også, at vi som oppositionspartier skal være i stand til at fremlægge nogle klare bud på, hvor samarbejdet kan finde sted, og i den forbindelse er det jo glædeligt – hvilket også fremgik meget klart af afstemningerne om ændringsforslagene i sidste uge – at oppositionspartierne på en række punkter havde mange fælles holdninger.
Når man ser på de overordnede linjer og den overordnede plan for udviklingen af kommunernes økonomi, vil vi sikre, at kommunerne får et bedre økonomisk fundament, så de kan forvalte selvstyret på en reel måde og give borgerne en god borgernær service.
På det mere overordnede plan har vi også en fælles strategi for udviklingsbistanden og for energi- og miljøpolitikken, og jeg tror også, at i nogle af de visioner, jeg har skitseret for en grøn erhvervspolitik har oppositionens partier meget tilfælles.
Vi vil udvikle et alternativ, hvor vi har som en fælles målsætning, at når regeringsskiftet kommer, skal den kommende regering måles på, at den gør op med den stigende ulighed, som er skabt under Venstre, De Konservative og Dansk Folkepartis ledelse, og på, at uligheden i samfundet bliver mindre.
Det er noget helt afgørende, for som et af verdens rigeste lande kan vi ikke være bekendt at være i en situation, hvor tusindvis lever i fattigdom.
Faktisk lever 30.000 børn under det, man kan kalde den relative fattigdomsgrænse, og det er helt, helt urimeligt. Derfor er nogle af de første opgaver, vi skal påtage os, selvfølgelig at fjerne kontanthjælpsloftet og fjerne starthjælpen, så vi får løftet den gruppe, som denne regering og Dansk Folkeparti helt bevidst har sat i økonomisk fattigdom, en lille smule.
Samtidig vil vi sætte massivt ind på uddannelse og på længere sigt på den interessante udvikling af forskningen, men her og nu skal der satses meget massivt på omskoling og opkvalificering af den ledige arbejdskraft.
Det, der er vores store problem i Danmark, er nemlig ikke mangel på arbejdskraft, det er mangel på arbejdskraft med de rette kvalifikationer, og når vi har så mange, der ikke har de rette kvalifikationer, skyldes det netop, at regeringen og Dansk Folkeparti gennem de sidste 5 år konsekvent har skåret ned på de bevillinger, der skal være med til at sikre, at de korttidsuddannede og ikkeuddannede kan få den fornødne efter- og videreuddannelse.
Der er en lang række opgaver, vi skal tage fat på, og det er vigtigt, at vi kan vise vælgerne, at der er et alternativ, og at der også er en realistisk tro på, at man kan gøre en forskel.
Det er jo, når alt kommer til alt, det væsentlige, og derfor vil jeg blot slutte af med at sige, at SF ønsker et helt andet Danmark, og i konsekvens af de visioner og den linje kan vi ikke stemme for finanslovforslaget, som det foreligger.
Her i de seneste uger har jeg lagt mærke til en ting hos hr. Kristian Thulesen Dahl, og det er, at lunten bliver kortere og kortere.
Det er, som om der er rigtig meget, der irriterer, men det er klart, at den politiske virkelighed også er ved at nærme sig Dansk Folkeparti.
Undervejs har man selvfølgelig været nødt til at presse dem ned – sådan foregår det altid i kommunerne, år efter år – og derfor er resultatet af besparelserne naturligvis blevet mindre end de udloddede besparelsesmål.
Sådan foregår det hvert eneste år.
Det er noget, man skal forholde sig til, og det er sådan set også meget logisk, for skattestoppet udhuler stille og roligt den offentlige økonomi.
Det er jo en del af hele det projekt, som denne regering meget åbent har sat op, og som Dansk Folkeparti støtter.
Jeg ved ikke, om det er gået op for dem, men det er det, der er konsekvensen af den politik.