Lars Barfoed (KF), 2011-02-03:
Dette beslutningsforslag går ud på at pålægge regeringen i indeværende folketingssamling at nedsætte en hurtigarbejdende og bredt sammensat arbejdsgruppe, som skal udrede, hvorvidt Retslægerådet fungerer optimalt og om rådets status i retssystemet er hensigtsmæssig.
Det understreges i beslutningsforslaget, at det ikke er Retsplejerådets faglige ekspertise eller arbejde, men derimod sammenspillet mellem retsvæsenet og rådet, som der sættes spørgsmålstegn ved, og det gælder navnlig i sager – forstår jeg – om personskader.
Det har min forgænger i embedet orienteret Retsudvalget om den 2. november 2009 ved besvarelse af udvalgets spørgsmål nr. 30 i alm. del.
Det er også anført i den besvarelse, at Retsudvalget vil blive orienteret, når ministeriet har overvejet forslagene nærmere.
Henvendelsen fra PTU har i løbet af 2010 været drøftet flere gange på møder mellem PTU, Retslægerådet og Justitsministeriet.
På det afsluttende møde den 30. november 2010 opnåede man enighed om, at der hermed har været gennemført en meget konstruktiv dialog, og i den forbindelse gennemført og igangsat en række initiativer.
Retsudvalget er blevet orienteret om resultatet af dialogen den 28. januar i år.
Som det fremgår af orienteringen, finder Justitsministeriet, at der allerede er taget de initiativer, som henvendelsen fra PTU kan give anledning til.
Men jeg vil nu gennemgå de enkelte punkter i beslutningsforslaget og redegøre for baggrunden for min holdning til forslaget.
Rådet svarer på det, de bliver spurgt om, og går ikke ind i sager af egen drift.
Det anføres i beslutningsforslaget, at det er svært for borgerne at gennemskue, hvordan Retslægerådet når frem til afgørelserne, og at det især er betænkeligt, at rådet alene vurderer sagen ud fra de lægelige akter og ikke undersøger den pågældende skadelidte.
Jeg vil gerne lige starte med at slå fast, at Retslægerådet jo ikke træffer afgørelser, men derimod afgiver nogle lægevidenskabelige skøn til offentlige myndigheder, som derefter træffer en afgørelse.
Retslægerådets opgaver i sager om personskade er at foretage et skøn på grundlag af de lægelige oplysninger, der findes i sagen, f.eks. journaler og lægeerklæringer.
Hvis materialet ikke er fyldestgørende nok til at kunne vurdere sagen, kan rådet henstille, at der bliver indhentet yderligere oplysninger.
Forslagsstillerne anfører så, at det er bekymrende, at ikke alle facetter af en sag bliver belyst, når skadelidte bliver nægtet at føre lægefaglige vidner, og når Retslægerådets udtalelser typisk er tillagt større bevisværdi end erklæringer fra speciallæger.
Konsekvensen af sådan i videre omfang at åbne op for den slags vidneførsel vil i praksis være, at hver part i en sag stiller med sit eget hold af speciallæger, som altså støtter partens synspunkter.
Det er det, man i amerikansk ret kalder the battle of experts.
Størrelsen af det lægehold og antallet af stjerner på den enkelte læges skuldre vil så afhænge af, hvad den pågældende part har råd til at betale.
Hertil kommer, at man risikerer, at en læge, der er valgt af en part i sagen, måske vil føle, at han skal udtale sig loyalt i forhold til partens sag, hvilket ikke er gavnligt for at få det mest rigtige resultat.
Det er jo ikke svært at forudsige, at den største taber i det spil netop bliver den lille mand, for han råder ikke over de samme ressourcer som f.eks. forsikringsselskaberne.
Vi vil få amerikanske tilstande, og det er der vel næppe nogen af os der ønsker.
For så vidt angår bevisværdigheden af Retslægerådets udtalelser, er det væsentligt at holde sig for øje, at det efter retsplejelovens regler er dommeren, der leder processen.
Det er også dommeren, der under sagen tager stilling til, om de beviser, som parterne ønsker at fremlægge, er relevante for sagen, eller om de skal afskæres, fordi de er uden betydning for sagen og derfor vil forhale sagen uden grund.
Det er det, man kalder for den frie bevisbedømmelse.
Så er det anført i beslutningsforslaget, at forslagsstillerne er bekymrede over, at Retslægerådet ikke er underlagt regler om syn og skøn og derfor ikke kan afhøres i retten under hovedforhandlingen.
Her tror jeg at en lille misforståelse har sneget sig ind.
Som jeg allerede har nævnt, er Retslægerådet etableret med det formål at afgive lægevidenskabelige udtalelser til bl.a. domstolene.
Derfor udmeldes der som udgangspunkt ikke andre skønsmænd til den opgave.
Hvis der er tvivl om Retslægerådets udtalelse, og det kan selvfølgelig ske, ja, så er der mulighed for, at parterne skriftligt kan stille supplerende spørgsmål, hvilket også sker i praksis.
Det er også muligt at afhøre Retsplejerådets medlemmer i retten, men det er naturligvis op til retten at afgøre, om der konkret er et behov for det i den enkelte sag, og i praksis sker det kun undtagelsesvis.
Bl.a. spørgsmålet om afhøring af de voterende medlemmer af Retslægerådet blev behandlet på det tidligere nævnte møde, der var i november mellem PTU og Retslægerådet og Justitsministeriet.
Retslægerådet tilkendegav på det møde, at de sagkyndige er villige til at lade sig afhøre i retten, hvis det er nødvendigt.
Når det er sagt, er det naturligvis generelt vigtigt, at alle involverede parter er opmærksomme på, om der konkret kan være et behov for, at rådets medlemmer afgiver forklaring i en sag, men det er som sagt i sidste ende op til domstolene at afgøre, om der er behov for sådan en afhøring.
Så anfører forslagsstillerne, at det bør overvejes, om den nuværende forretningsorden for Retslægerådet skal ændres, så der bliver givet plads til uenighed i rådet.
Som det også er beskrevet i beslutningsforslagets bemærkninger, fremgår det allerede i dag af Retslægerådets forretningsorden, at det skal fremgå af rådets udtalelse, hvis der ikke er enighed om det stillede spørgsmål.
Ifølge forslagsstillerne er det imidlertid rådets arbejdsproces, den er gal med.
Den skriftlige votering fører ifølge forslagsstillerne til konsensusafgørelser, som ikke i tilstrækkelig grad reflekterer faglig tvivl, og det mener man kan være afgørende for sagens udfald.
Nu ved jeg jo ikke, hvad det er, forslagsstillerne bygger deres opfattelse på, men det er nu engang sådan, at der rent faktisk bliver afgivet dissens, hvis der ikke er enighed blandt de voterende.
Retsplejerådets udtalelser er jo i øvrigt et udtryk for evidensbaserede vurderinger, og det er nok også forklaringen på, at dissens ikke forekommer nær så ofte hos rådet som eksempelvis hos domstolene, hvor juridiske vurderinger som bekendt ofte falder forskelligt ud.
Så er det også anført i beslutningsforslaget, at Retslægerådet i et vist omfang fungerer som ankeinstans for Arbejdsskadestyrelsens afgørelser, og at rådet ikke lige så ofte som styrelsen når frem til, at der er årsagssammenhæng mellem et uheld og en gene.
I de fleste tilfælde er det således ikke de samme oplysninger, som ligger til grund for de vurderinger, der foretages, i henholdsvis Retslægerådet og Arbejdsskadestyrelsen.
Det kan måske være en af forklaringerne på, at der kan være forskel på de to vurderinger.
Forslagsstillerne ønsker så, at det skal undersøges, om Retslægerådets regler om inhabilitet er fyldestgørende.
Efter rådets forretningsorden er man inhabil, hvis man ifølge forvaltningslovens regler er inhabil.
Desuden skal de voterende i udtalelser, som indhentes af domstolene, leve op til de habilitetsregler, som ifølge retsplejeloven gælder for dommere og for syns- og skønsmænd.
Jeg kan desuden oplyse, at Retslægerådet bl.a. i lyset af den debat, der har været, har besluttet at følge den praksis, at en sagkyndig ikke bør medvirke i en sag, hvor et forsikringsselskab er part, hvis den sagkyndige aktuelt er ansat eller indtil for nylig har været ansat som lægekonsulent i et forsikringsselskab.
Det gælder helt generelt, uanset hvilket forsikringsselskab der er tale om, og altså også, hvis det er et andet forsikringsselskab end det, der er part i den pågældende sag.
Desuden er der indført en ordning, hvorefter de sagkyndige for hver enkelt sag skal erklære, at de ikke har habilitetsproblemer, inden de kan votere i sagen.
I 2010 besluttede Retslægerådet at lægge oplysninger om de sagkyndiges specialer og eventuelle faste tilknytning til private virksomheder eller til visse offentlige institutioner ud på rådets hjemmeside, og de oplysninger bliver opdateret hvert år.
Så det er nu muligt for enhver at gøre sig bekendt med netop de oplysninger.
Det er anført i beslutningsforslaget, at det bør overvejes at anvende sagkyndige dommere med lægefaglig baggrund i langt større omfang.
I dag er det sådan, at den overvejende del af de civile sager i byretter og landsretter behandles af juridiske dommere.
Retten kan dog bestemme, at der skal medvirke sagkyndige dommere – to sagkyndige dommere – hvis fagkundskab skønnes at være af betydning for sagen.
I forbindelse med domstolsreformen anførte Retslægerådet bl.a., at der i civile sager ofte kan være store fordele ved, at rettens juridiske ekspertise bliver suppleret med en lægefaglig ekspertise i form af sagkyndige medlemmer.
Sagkyndige medlemmer kan bl.a. bidrage til at give retten en større indsigt i og en større forståelse for sagen.
Men Retsplejerådet anførte samtidig, at retten, navnlig når der medvirker sagkyndige dommere, skal være særlig opmærksom på at sikre, at parterne får lejlighed til selv at udtale sig om alle forhold, som indgår i grundlaget for afgørelsen.
Der er således principielt en større risiko for, at en sagkyndig meddommer netop på grund af sin indlevelse lægger vægt på forhold, som en part ikke klart har givet udtryk for, og som modparten derfor ikke har haft mulighed for at forholde sig til.
Hvis Retslægerådets udtalelser skulle erstattes af sagkyndige dommere, ville det jo blive sådan, at parterne først blev bekendt med den sagkyndiges vurdering, når dommen blev afsagt, og det ville naturligvis ikke være hensigtsmæssigt.
Hertil kommer, at der i de sager, som Retsplejerådet behandler, deltager sagkyndige fra en lang række forskellige lægefaglige specialer.
Et mindre antal lægefagligt sagkyndige dommere ville næppe kunne dække specialerne ind med den samme bredde, som man har i Retslægerådet.
Ifølge forslagsstillerne bør det i en arbejdsgruppe vurderes, om det er fornuftigt, at de voterende får et honorar på ca. 1.300 kr. pr. sag uanset tidsforbrug.
Nu ved jeg ikke, om forslagsstillerne hæfter sig ved beløbets størrelse eller ved den omstændighed, at der er tale om et fast beløb uanset tidsforbruget, men jeg kan til det bemærke, at honoraret mig bekendt hverken har været et problem for kvaliteten af Retslægerådets udtalelser eller mulighederne for at kunne rekruttere sagkyndige til rådet.
I den forbindelse kan jeg oplyse, at rådet igennem længere tid har haft og fortsat har fokus på sagsbehandlingstiderne, og jeg har fuld tillid til, at rådet magter den opgave uden hjælp fra en arbejdsgruppe.
De seneste opgørelser over sagsbehandlingstiderne, der, som forslagsstillerne også nævner, er relativt korte,
tyder jo også på det.
Til sidst ønsker forslagsstillerne, at arbejdsgruppen skal undersøge, om Retslægerådets kommunikation kan forbedres.
I den forbindelse kan jeg oplyse, at Retslægerådet generelt er meget opmærksom på sin sprogbrug og så vidt muligt søger at undlade at bruge lovgivningens terminologi for at undgå at foregribe udfaldet af en dom eller en afgørelse.
Rådet anvender almindeligt sprogbrug i sine svar og tager ikke stilling til udtryk i lovgivningen, der er centrale for bevisvurderingen.
Den sag, som forslagsstillerne henviser til i forslagets bemærkninger, drejer sig om, at Retslægerådet i 2006 besluttede sig for ikke at anvende udtrykket »overvejende sandsynligt« i sine udtalelser.
Baggrunden herfor var netop, at udtrykket kunne give anledning til misforståelser, fordi udtrykket ikke nødvendigvis betød det samme for rådet, som det gør rundtomkring i lovgivningen.
Beslutningen i 2006 har været undersøgt af Folketingets Ombudsmand, som i en udtalelse af 20. november 2009 ikke fandt anledning til at udtale kritik af rådet i den anledning.
For så vidt angår rådets kommunikation mere generelt, kan jeg i øvrigt oplyse, at Retslægerådet som led i sin almindelige kvalitetssikring har iværksat en nærmere undersøgelse af 100 afsluttede sager om piskesmældsskader.
I undersøgelsen vurderes det, om rådet ud fra et lægefagligt synspunkt har besvaret de stillede spørgsmål videnskabeligt korrekt.
Der foretages desuden en juridisk vurdering af, om der er svaret på det, der rent faktisk er blevet spurgt om.
Det er jo vigtigt.
Undersøgelsen er omfattende, og den er færdig sidst på året eller i starten af 2012.
Ja, siger formanden.
Det betyder, at jeg er nået til afslutningen.
Jeg vil bare sige, at man i Retslægerådet er i gang med en undersøgelse, hvor man gennemgår 776 sager om personskader svarende til et helt års antal sager for at se, hvordan resultaterne fordeler sig.
Den undersøgelse foreligger i april, men allerede nu kan jeg sige, at de foreløbige optællinger tyder på, at undersøgelsen bl.a. vil vise, at det i sager, hvor Retslægerådet medvirker, ikke overraskende er sådan, at skadelidte nogle gange får medhold i sit krav, men i andre sager ikke får medhold. Så jeg vil slutte med at sige, at Retslægerådets virksomhed har meget stor betydning for justitsvæsenet, og jeg deler forslagsstillernes store interesse for rådets varetagelse af sine opgaver, og derfor er jeg også åben over for konstruktiv kritik og forslag på området, ikke mindst når det kommer fra patientforeninger.
Herved kan vi sikre, at der fortsat er fuld opmærksomhed på Retslægerådets arbejde.
Men efter regeringens opfattelse er der altså ikke noget behov for en arbejdsgruppe.