Pernille Rosenkrantz-Theil (S), 2015-02-06:
Det her forslag ligger jo i fuldstændig forlængelse af det sidste ved det, at det jo også drejer sig om børn, som er meget, meget udsatte, og at vi som samfund har en stærk forpligtelse til at tage os af de børn, hvor forældrene ikke selv kan klare opgaven.
Altså, i hvert fald fløj mine tanker hen på sådan nogle totalitære regimer, hvor mor og far ikke har tænkt de rigtige tanker eller sådan noget, eller har gjort sig uvenner med den, der sidder for bordenden i et eller andet system, og så bliver børnene tvangsbortadopteret.
Det får alt til at vende sig i mig og får alle alarmklokker til at bimle.
Jeg tror, det er sådan, at de alarmklokker skal bimle, og det tror jeg de har gjort hos hver enkelt af os, i hvert fald dem, jeg har talt med; der har det været sådan, at det her ikke er noget, man tager let på.
Jeg tror, det er vigtigt at sige, når man ser på det her forslag og den måde, det er blevet skruet sammen på, at hvis vi taler om, at det har været to børn om året siden 2009, hvor lovgivningen blev forandret sidst, skal man jo tænke på, at det er de to børn, hvis forældre har den ringeste forældreevne af alle dem på hele årgangen.
Altså, man kan bare forestille sig de hjem – nu kommer jeg fra en plet i Danmark, hvor jeg skulle hilse og sige at der var en del forældre, hvis forældreevne man godt kunne diskutere, hvis man tager omfanget af misbrug og alt muligt andet med i betragtning.
Hvis vi så tager de to børn, der er vokset op i hjem, hvor forældreevnen var ringest, er jeg slet ikke sikker på, at jeg tør være til stede i de hjem.
Og jeg er i hvert fald relativt overbevist om, at der er nogle børn, hvor man på forhånd kan sige, at det hjem ikke er noget godt sted at være.
Det er altså der, vi er, så jeg tror, at når de fleste af os tænker tvangsadoption, tænker vi inden for den almindelige normalramme, vi selv befinder os inden for, og hvor tvangsadoption jo på alle måder ville være urimeligt og måske det mest indgribende tiltag, staten nogen sinde kunne foretage over for en familie.
Men vi taler altså om børn, som jeg tror de fleste af os kan indse skal have nogle andre rammer end dem, de har fået fra deres biologiske forældres side.
Med hensyn til de tekniske ting vil jeg sige, at det er en lillebitte forandring – det er simpelt hen et spørgsmål om ordet godtgøre.
Der står i teksten, at man skal godtgøre, at forældrene aldrig kan få forældreevnen igen, og det kan jo være svært at dokumentere.
Det kan være enormt svært.
Og det vil sige, at det, vi taler om, er at forandre det fra, at det hedder godtgøre, til, at man skal kunne sandsynliggøre det.
For hvis man skal sandsynliggøre det, betyder det, at man igennem tunge og grundige undersøgelser kan sandsynliggøre, at det her menneske ikke vil være i stand til på noget tidspunkt at tage sig af sit barn.
Og så behøver man altså ikke at tage højde for, at der kan ske alle mulige forandringer, at der kan udvikles ny medicin, som gør, at en psykisk sygdom f.eks. ikke længere er et problem osv. osv.
Så man kan sige med hensyn til det, vi får gjort med lovgivningen fra 2009, at intentionen er den samme, men vi bliver nødt til at få forandret det ord, for i forhold til de sagsbehandlere, der har stået og skullet vurdere, om det i en given situation var barnets tarv at blive bortadopteret, har lovgivningen simpelt hen været en forhindring, fordi de ikke har kunnet dokumentere, at det aldrig ville kunne lade sig gøre for den pågældende person at genvinde forældreevnen.
Det åbner vi altså op for nu, og det betyder ikke, at det bliver specielt mange flere børn – det er enkelttilfælde, vi taler om, hvor forældreevnen er så ringe, at man vælger at gå ind og tvangsbortadoptere.
Og sådan skal det være; det skal ikke være mange, der bliver tvangsbortadopteret i vores samfund.
Socialdemokratiet kan selvfølgelig støtte forslaget.