Lars Barfoed (KF), 2011-04-28:
Jeg skal prøve at få pusten, mens jeg taler, for jeg løb herned for at være her til tiden.
Ja, jeg må se at komme i bedre form.
Efter beslutningsforslaget her skal regeringen jo inden udgangen af i år udarbejde et lovforslag, der giver mulighed for at anvende elektronisk fodlænke, dels som surrogat for varetægtsfængsling, dels som udslusning af afsonere med længere frihedsstraffe.
Det overordnede formål med beslutningsforslaget er at frigøre pladser i kriminalforsorgens institutioner, og man henviser fra forslagsstillernes side i den forbindelse til de gode erfaringer, som vi jo har i både Danmark og Sverige med netop fodlænkeordninger.
Det ene element i beslutningsforslaget er en genfremsættelse af beslutningsforslag nr. B 57, som blev fremsat af bl.a. de samme forslagsstillere tilbage i 2009, og det drejer sig om forslaget om at udsluse dømte med længere frihedsstraffe ved hjælp af fodlænkeordningen.
Det andet element er nyt, og det drejer sig om at bruge elektronisk fodlænke i stedet for varetægtsfængsling.
Den gældende fodlænkeordning indebærer jo, at personer med domme på indtil 5 måneders fængsel kan få lov til at afsone deres straf på deres bopæl.
Under afsoningen skal den dømte så overvåges og kontrolleres af kriminalforsorgen for at sikre, at vedkommende ikke forlader bopælen uden for det tidsrum, der er fastsat af kriminalforsorgen.
Det er en overordnet tanke med den ordning, at dømte, som er i arbejde eller under uddannelse, ikke behøver afbryde deres beskæftigelse under strafudståelsen.
Derfor skal man også opfylde en række nærmere angivne betingelser vedrørende bl.a. bolig- og beskæftigelsesforhold for at kunne få lov til at afsone i fodlænke.
Under førstebehandlingen af det tidligere beslutningsforslag den 28. januar sidste år redegjorde min forgænger for, hvorfor vi indtil videre har valgt ikke at implementere fodlænkeordningen i vores udslusningssystem i Danmark.
Den beslutning hænger navnlig sammen med, at vi jo i forvejen benytter os af en række meget velfungerende udslusningsordninger, og jeg tænker her på muligheden for udstationering til kriminalforsorgens pensioner, alternativ afsoning på f.eks. behandlingsinstitutioner uden for kriminalforsorgen og prøveløsladelse efter halv tid, herunder prøveløsladelse efter den såkaldte noget for noget-ordning.
Som den daværende justitsminister var inde på, indebærer de gældende udslusningsmuligheder bl.a., at indsatte kan blive overført til steder, hvor man har en særlig fokus på og erfaring med støtte og kontrol i udslusningsfasen, eller hvor man i væsentlig grad kan tilgodese et eventuelt behov for pleje eller behandling.
Dertil kommer, at straffeloven i særlige tilfælde giver mulighed for prøveløsladelse, når halvdelen af straffetiden er udstået.
Det gælder for det første tilfælde, hvor konkrete behandlingshensyn eller vægtige humanitære hensyn taler for det.
For det andet gælder det indsatte, som kvalificerer sig til prøveløsladelse efter den såkaldte noget for noget-ordning.
Den ordning giver mulighed for, dømte i nogle tilfælde kan prøveløslades på halv tid, hvis den dømte har ydet en særlig indsats for ikke at begå ny kriminalitet.
Sådan en særlig indsats kan f.eks. bestå i, at den indsatte under fængselsopholdet har gennemført et relevant uddannelsesforløb eller deltaget i afvænningsbehandling mod et eventuelt alkohol- eller stofmisbrug.
Derudover indebærer ordningen en mulighed for prøveløsladelse efter halv tid i tilfælde, hvor den indsattes forhold samlet set taler for, at det er unødvendigt, at den pågældende afsoner resten af straffen i fængsel.
Det vil typisk dreje sig om indsatte, som har gode og stabile personlige forhold og et godt socialt netværk, som er uden misbrugsproblemer, og hvis forbrydelse ikke er udtryk for et kriminelt mønster.
Jeg skal ikke her undlade at bemærke, at noget for noget-ordningen har vist sig at være meget velfungerende, og her for nylig har jeg fremsat et lovforslag, som har til formål at udvide den ordning.
Når jeg så ligesom min forgænger i jobbet som justitsminister er lidt betænkelig ved ideen om udslusning i fodlænke, skyldes det, at ordningen vil have stort set samme målgruppe som de eksisterende udslusningsordninger, og dermed vil der, om jeg så må sige, være tale om en konkurrerende ordning.
Med andre ord kunne man forestille sig, at muligheden for at blive sendt hjem og afsone resten af straffen i fodlænke ville få indsatte til at fravælge de eksisterende udslusningsordninger, og det ville kunne vise sig uheldigt, da udslusning i fodlænke ikke i samme grad vil kunne målrettes de indsattes individuelle behov, herunder behov for støtte, pleje og behandling.
Samtidig vil jeg også godt minde om, at der jo til efteråret skal forhandles en ny aftale på plads for kriminalforsorgens økonomi, og jeg synes, det vil være mest nærliggende, at spørgsmålet om at udvide fodlænkeordningen i givet fald bliver taget op i forbindelse med disse forhandlinger. Som jeg var inde på, er forslaget om at bruge elektronisk fodlænke i stedet for varetægtsfængsling til gengæld nyt.
I bemærkningerne til beslutningsforslaget præciserer forslagsstillerne, at fodlænken kun skal kunne bruges i stedet for varetægtsfængsling efter en grundig egnethedsvurdering.
Altså, overordnet kan man jo sige, at vi i Danmark varetægtsfængsler af fire forskellige årsager: for at forhindre den sigtede i at flygte, for at forhindre vedkommende i at begå ny, ligeartet kriminalitet, for at forhindre vedkommende i at obstruere politiets efterforskning og for at tilgodese det almindelige hensyn til retshåndhævelsen.
Det er min klare opfattelse, at ingen af de formål generelt kan tilgodeses ved at udstyre den sigtede med en fodlænke.
Hele fodlænkeordningen indebærer f.eks., at den pågældende kan gå på arbejde eller passe sin uddannelse.
En person i fodlænke kan derfor opholde sig uden for sin bopæl i et betydeligt antal timer om ugen.
Hvis en dommer f.eks. har vurderet, at der er bestemte grunde til at tro, at den sigtede vil flygte, vil det i mine øjne ikke være nogen særlig formålstjenlig ting at sende den sigtede hjem igen og i øvrigt lade den sigtede bevæge sig frit rundt i en stor del af døgnet.
Det samme gælder i tilfælde, hvor en dommer har skønnet, at der er bestemte grunde til at frygte en ny, ligeartet kriminalitet, såfremt den sigtede får lov til at forblive på fri fod.
Fodlænken vil jo netop ikke kunne forhindre den sigtede i at flygte eller begå ny kriminalitet, f.eks. i det tidsrum, hvor den sigtede frit kan forlade bopælen for at gå på arbejde.
I sager, hvor der er bestemte grunde til at antage, at den sigtede på fri fod vil vanskeliggøre politiets efterforskning ved at slette sine spor eller advare eller påvirke andre, vil det naturligvis også være særdeles uhensigtsmæssigt at sende den sigtede hjem.
Den kategori af varetægtsfængslede vil som udgangspunkt være undergivet besøgs- og brevkontrol, og forslagsstillerne anfører da også selv i bemærkningerne, at en fodlænkeordning af logiske årsager ikke kan bruges i den slags tilfælde.
Endelig er der de tilfælde, hvor varetægtsfængslingen sker af hensyn til den almindelige retsfølelse.
Det drejer sig om forhold, der skønnes at være så grove, at den sigtede alene af den grund ikke bør være på fri fod.
Derfor må man spørge sig selv, om hensynet til retsfølelsen i den slags sager overhovedet er varetaget, hvis den sigtede bevæger sig frit omkring i et betydeligt antal timer om ugen.
For mig er svaret på det spørgsmål som udgangspunkt et klart nej.
Som min forgænger sagde under behandlingen af det tidligere beslutningsforslag, rummer forslaget egentlig mange gode tanker.
Imidlertid skal vi jo altså ikke skyde os selv i foden ved at indføre fodlænkeordning i en form, der kompromitterer de hensyn, der ligger bag vores bestemmelser om varetægtsfængsling, eller som får utilsigtede konsekvenser for de udslusningsmuligheder, vi har i dag.
Og det betyder altså, at regeringen af de grunde, som jeg her har været inde på, ikke kan støtte beslutningsforslaget.
Jeg har umiddelbart vanskeligt ved at se, hvordan en fodlænkeordning kunne have nogen særlig værdi, når vi taler om varetægtsfængslinger, når det gælder den del af lovforslaget, der handler om fodlænke.
Som led i en udslusning er det centralt, at vi i dag har nogle rigtig gode udslusningsordninger, der netop er indrettet sådan, at udslusningens forløb i hvert enkelt tilfælde kan målrettes den pågældendes behov og situation.
Jeg vil gerne takke ordførerne for en, synes jeg, positiv modtagelse af lovforslaget.
Det er glædeligt, synes jeg, at det ser ud til, at der kan blive en bred opbakning til at få gennemført den her tiltrængte revision af reglerne om ægtefælleskifte.
Jeg har naturligvis noteret mig, at der vil blive rejst nogle spørgsmål under udvalgsarbejdet.
Det synes jeg er helt naturligt, og det er også et omfattende og på nogle områder teknisk komplekst lovforslag, vi taler om, og derfor er det klart, at vi under udvalgsarbejdet selvfølgelig er til rådighed for at besvare de spørgsmål, der måtte være, også under indtryk af de bemærkninger, der er kommet fra forskellige høringsparter i forbindelse med lovforslagets fremsættelse.
Lovforslaget bygger jo grundlæggende på en betænkning fra Ægtefælleskifteudvalget og indeholder jo en helt ny lov om ægtefælleskifte, som skal erstatte og udbygge de mere sparsomme bestemmelser i den gældende lov om fælles boskifte, som jo stammer helt tilbage, som flere har været inde på, fra 1874.
De gældende regler har været kritiseret fra flere forskellige sider for at være for sporadiske, for at de ikke giver skifteretten de nødvendige redskaber til at sikre et hurtigt og effektivt skifte, og Ægtefælleskifteudvalget fik derfor til opgave at overveje reglerne samlet.
Lovforslaget tager udgangspunkt i, at det stadig væk er hovedreglen, at ægtefællerne selv står for delingen af fællesboet efter separation eller skilsmisse, men at der er behov for en hensigtsmæssig bistand til de ægtefæller, der ikke selv kan blive enige om delingen af boet.
Det skal bl.a. ske gennem en mere smidig proces, hvor en autoriseret bobehandler varetager selve bobehandlingen og vejledningen af ægtefællerne.
Forslaget indebærer også mere fleksibilitet på den måde, at ægtefæller, der i øvrigt skifter privat, vil kunne få skifterettens hjælp f.eks. til at få fremlagt bestemte dokumenter, og endelig indebærer forslaget, at udgifterne til skiftebehandling generelt vil påvirkes af, om ægtefællerne medvirker konstruktivt og begrænser stridspunkterne.
Der bliver altså mulighed for at begrænse det offentlige skifte og dermed også omkostningerne til den del af boet og skiftet, som ægtefællerne reelt er uenige om, og der ligger jo så en betydelig effektivitet og fleksibilitet i de regler, der nu lægges op til.
Det er et vigtigt lovforslag.
Det vil forbedre tilbuddet til de borgere, der har brug for det offentliges bistand til at dele deres fællesbo efter en separation eller en skilsmisse, og det er jo også det, jeg opfatter at der er tilslutning til generelt i Folketingssalen, og som er det, der vil blive resultatet af lovforslaget.
Så må vi se på de konkrete spørgsmål, som er stillet under behandlingen her i salen i dag, og som er blevet rejst af høringsparterne, og som vil blive stillet under udvalgsbehandlingen.
Jeg vil selvfølgelig se frem til en velvillig behandling af lovforslaget i Retsudvalget, hvor jeg vil stå til rådighed for at besvare de spørgsmål, der måtte være.