Per Stig Møller (KF), 2007-01-09:
Jeg vil gerne takke for denne lejlighed til at redegøre for regeringens indsats i forbindelse med evakueringen fra Libanon i sommeren 2006.
Operationen var jo den største danske evakuering nogen sinde, hvor i alt 5.873 personer blev hjulpet hjem til Danmark.
Der var tale om en særdeles hurtig og vellykket indsats i betragtning af de meget vanskelige ydre omstændigheder.
Jeg vil indlede med en kort beskrivelse af den udenrigspolitiske kontekst.
Endvidere vil jeg redegøre for forløbet og for Udenrigsministeriets rolle.
Den 12. juli 2006 angreb den libanesiske Hizbollahmilits en israelsk grænsepatrulje.
Den dræbte tre israelske soldater og bortførte yderligere to.
Israel svarede igen samme aften med et massivt militærangreb på Hizbollahs stillinger i det sydlige Libanon.
Kamphandlingerne bredte sig hurtigt over store dele af Sydlibanon, herunder Bekadalen og de sydlige forstæder til Beirut.
Ud fra et ønske om at afskære de militære forsyninger til Hizbollah indledte Israel en omfattende blokade af Libanon.
Hovedveje og centrale broforbindelser blev bombet, Beirut Lufthavn blev lukket efter bombning af landingsbanerne, og Beiruts Havn blev ligeledes lukket som følge af Israels blokade.
I denne alvorlige situation begyndte henvendelser fra nødstedte danskere og deres pårørende at strømme ind til ambassadekontoret i Beirut og til Udenrigsministeriet.
Det viste sig, at mange med familiemæssig tilknytning var rejst på besøg i Libanon, ikke kun fra Danmark, men også fra en række lande og befolkningsgrupper med tilknytning til Libanon.
Dette skyldtes, at den politiske og dermed den sikkerhedsmæssige situation i Libanon for første gang i årevis havde udvist en positiv udvikling, efter at Syrien havde trukket sig ud af landet efter en massiv tilstedeværelse dér i næsten 30 år.
I takt med at kamphandlingerne tog til i intensitet, blev det stadig farligere at opholde sig i Libanon.
Det blev også vanskeligere for ikke at sige umuligt at forlade området på individuel basis.
På denne baggrund besluttede regeringen den 14. juli at iværksætte en evakuering fra Libanon.
Jeg tog selv straks en række kontakter på politisk niveau for at sikre, at alle med dansk pas kunne komme ordentligt ud.
Jeg tog kontakt til Israel og Libanon for at opnå sikkerhed for busser og færger under evakueringen.
Jeg tog kontakt til Syrien for at få praktisk støtte i forbindelse med indkvarteringen der.
Og jeg tog kontakt til det finske EU-formandskab for at fremme en tæt EU-koordination.
Disse kontakter udgjorde grundlaget for evakueringen.
Alle landene var meget beredvillige over for de danske ønsker.
Udenrigsministeriets kriseberedskab omfattede oprettelse af døgnbemandet hotline, indkaldelse af personale til callcentre og etablering af krisecentre.
På trods af det værst tænkelige tidspunkt midt i sommerferien lykkedes det for kriseberedskabet at mobilisere tilstrækkeligt med personale til at håndtere operationen under hele krisen.
Den 15. juli blev der afholdt det første møde i den internationale operative stab, og det første af 30 evakueringsfly afgik samme dag.
Herefter blev der afholdt daglige møder i staben.
Den internationale operative stab er den centrale koordinationsmekanisme mellem danske myndigheder og relevante private organisationer i internationale kriser, som berører danskere.
Som resultat af det tætte samarbejde i denne stab lykkedes det med kort varsel at udsende personale og udstyr fra såvel Udenrigsministeriet, rigspolitiet, Beredskabsstyrelsen og sundhedsmyndighederne til Libanon, Syrien og Cypern til at bistå ambassaderne med evakueringen.
Ambassadekontoret i Beirut benyttede sms'er og landsdækkende tv til at orientere om den danske evakuering.
Fra Udenrigsministeriets side benyttede man derudover de danske medier, og vi udnyttede ministeriets kriseportal, hvor relevante oplysninger kunne findes på dansk og på arabisk.
Gennem aftaler med danske teleselskaber kunne Udenrigsministeriet sende sms'er til samtlige danske simkort i Libanon, hvilket blev anvendt gentagne gange.
Også mobiltelefonnumre, som var blevet oplyst og registreret i ministeriets krisedatabase, modtog oplysninger via sms.
Callcentret besvarede ca. 10.000 opkald under krisen.
I Beirut etablerede ambassadekontoret et modtagelsescenter på en skole.
Fra modtagelsescenteret blev der også foretaget registrering af de personer, som ønskede at blive evakueret, bl.a. for at sikre, at de pågældende havde gyldigt opholdsgrundlag i Danmark.
Det lykkedes endvidere at gennemføre to buskonvojer fra Saida i Sydlibanon til Beirut.
I alt blev der chartret mere end 100 busser under operationen.
Den 19. juli blev der indsat en dansklejet katamaranfærge på ruten Beirut-Larnaca.
Dermed kunne Damaskus aflastes for yderligere tilstrømning.
Til gengæld blev det udsendte personale på Cypern udsat for et stort logistisk pres.
At sørge for indkvartering af og transport for tusindvis af mennesker på så kort tid i en krigszone, hvor mange lande konkurrerer om transportressourcerne og indkvarteringsstederne, kunne kun lade sig gøre takket være en helt ekstraordinær indsats af medarbejderne i de berørte myndigheder, som jeg har nævnt, og dette gjaldt såvel personalet i København som det udsendte personale.
Udenrigsministeriets rolle omfattede den overordnede styring og koordination og indsats, bl.a. gennem varetagelse af formandskabet for den internationale operative stab.
Det konstruktive samarbejde mellem ministerierne, lufthavnen, SAS m.fl. var en væsentlig forudsætning for det vellykkede resultat.
Staben bygger på princippet om sektoransvar.
Dette indebærer, at hver enkelt myndighed selv træffer beslutninger og påtager sig ansvaret for opgaver under egen ressort på baggrund af koordinationen i den internationale, operative stab.
Jeg vil godt fremhæve, at alle myndigheder ydede en fortræffelig indsats.
Udenrigsministeriet stod endvidere for den internationale koordination med EU-landene, de nordiske lande m.fl.
Dette udmøntede sig i gensidig bistand, således at ledig transportkapacitet kom borgere fra andre EU-lande til gode.
Udenrigsministeriet stod ligeledes for det løbende samarbejde med landene i regionen.
Såvel de libanesiske som de syriske myndigheder var meget hjælpsomme.
Alt i alt var det positivt at konstatere, at det fleksible kriseberedskab, som Udenrigsministeriet har opbygget de seneste par år, viste sig at fungere tilfredsstillende under disse meget ekstreme vilkår, som vi oplevede i Libanon.