Svend Auken (S), 2008-04-24:
Tak for hjælpen.
Jeg tror, at det var hr. Messerschmidt, som for et øjeblik siden, før vi stemte om ændringsforslaget, sagde, at den her sag bare skulle fifles igennem.
Jeg tror, at det var udtrykket.
De, der var tilhængere, ønskede ikke en seriøs behandling, det skulle bare foregå bag ryggen af folk.
Jeg er nødt til at sige, at det er det mest misvisende billede af det arbejde, der er foregået i Europaudvalget, som tænkes kan.
Det er det mest misvisende billede, man kan forestille sig.
Danmark var det første land, som sikrede, at der til grund for den parlamentariske behandling lå en national oversættelse med tilpassende numre.
Udenrigsministeriet lavede lynhurtigt en pædagogisk gennemgang, som ingen efterfølgende har kritiseret for at være manipuleret.
Derefter gennemførte Justitsministeriet en meget grundig analyse af, om der var problemer i forhold til grundlovens § 20, som ville udløse et behov for en folkeafstemning i Danmark.
Vi havde samråd, og vi havde eksperthøringer om den sag.
Vi havde også en eksperthøring om, om der uanset de juridiske bekymringer var tilløb i teksterne til, at vi bevægede os i retning af en egentlig forfatning for Europa, som af den grund naturligt ville udløse en folkeafstemning i Danmark.
Dette meget grundige arbejde - hvis hr. Messerschmidt har tid til at høre efter - dannede grundlag for, at statsministeren kunne tage til topmødet i december efter, at vi havde debatteret og stemt om sagen i Folketinget.
Ud over denne meget lange proces med en meget grundig behandling har vi haft en række spørgsmål og svar i udvalget.
Altså ud over eksperthøringer, samråd og diskussioner er der stillet i alt 598 spørgsmål til besvarelse.
Og glem ikke, at det i forhold til andre tidligere traktater er langt, langt mere, end man tidligere har gjort.
Det har altså været en meget grundig behandling.
Afstemningen i dag er et historisk øjeblik, hvor det i øvrigt kan undre mig, at landets statsminister ikke er til stede under debatten.
Da vi stemte om, hvorvidt vi skulle gå i krig, var statsministeren her ikke.
og det undrer mig, at statsministeren heller ikke er her i dag.
Hvis statsministeren ville benytte en af sine sjældne lejligheder med officielt besøg i kongeriget, ville den dag, hvor vi stemte om de fremtidige traktater, være en velvalgt lejlighed.
Vi ved, at der er en lang proces tilbage, inden vi er færdige med ratifikationen, fordi den skal igennem 27 lande.
Hvad vil der så ske, forudsat at det her falder på plads?
Det bliver ikke muligt med 30 lande - 27 i dag, men vel efterhånden op imod 30 lande - at forestille sig enstemmighed om en ny traktat.
Det vil sige, at når der bliver behov for tilpasninger af arbejdsformer og rammer, må vi bruge de muligheder, der findes i Lissabontraktaten - de såkaldte gangbroer, hvis jeg skal forsøge med en dansk oversættelse - og der har vi i den aftale, der er indgået mellem de EU-positive partier, sikret procedurerne omkring udnyttelse af disse muligheder, herunder at man forlader enstemmighedskravet og går over til flertalsafgørelser.
Hvis dette ræsonnement om, at rammerne ligger fast, holder stik, er den forfatningsmæssige diskussion mellem føderalister og ikkeføderalister mindre interessant i de kommende årtier.
Europa bliver ikke Europas Forenede Stater, EU udvikler sig ikke til EFS, men det bliver heller ikke blot en blok af lande med et fælles marked.
Med den nye traktat sikres større beslutningskraft med langt flere flertalsafgørelser, så EU kan fungere med det store medlemstal.
Der er også det såkaldte rejsecirkus mellem Bruxelles og Strasbourg.
Det kan vi ikke komme med, fordi det kræver enstemmighed, hvis det skal ske.
Der er ingen tvivl om, at flertalsafgørelser med de metoder, der her er lagt op til, klart er i Danmarks interesse.
Det er også et demokratisk fremskridt, at der nu bliver tale om fælles beslutningstagen med inddragelse af Europa-Parlamentet som det normale.
Der bliver bedre muligheder for de nationale parlamenter.
Der bliver mulighed for petitioner - det vil sige, at 0,2 pct. af EU’s borgere kan kræve handling på et bestemt område.
På alle disse områder vil der altså være tale om fremskridt, beslutningskraft og demokrati.
Det andet, som man med sikkerhed kan sige, er, at Europa kan koncentrere sig om de politiske udfordringer.
Nu kan vi lægge traktaten bag os, nu kan vi lægge rammerne bag os og i langt større udstrækning begynde at diskutere indhold.
Det vil sige, at vi virkelig kan gå i gang med de store globale udfordringer: Den globale opvarmning, mangelen på mad i verden, terror, atomvåbenspredning, urocentre i vores nærområder, især i mellemøsten, grænseoverskridende forurening og kriminalitet, den internationale finanskrise osv.
Der er ingen tvivl om, at vi nu har fået mulighederne.
Det tredje, jeg kan sige, er, at der for Danmark først bliver fuld gevinst af Lissabontraktaten, når de danske undtagelser er væk.
Indførelsen af undtagelserne i 1993 var ikke en teknisk-juridisk afgørelse.
Det var ikke en afgørelse affødt af dybtgående tekniske og juridiske argumenter osv.
Det var en politisk afgørelse, hvor der var et ønske om, at den danske befolkning sagde ja til Maastrichttraktaten, men på en måde så vi på en række nøglesamarbejdsområder stod udenfor.
Det var en politisk stillingtagen.
Det er min bestemte opfattelse, at Danmark nu efter Lissabontraktaten, hvis det altså lykkes at blive færdig med den, bør deltage fuldt ud og på lige fod med Finland, Holland, Tyskland - mange af de lande, vi normalt sammenligner os med.
Vi skal være fuldt medlem, og derfor er min appel til statsministeren
det havde selvfølgelig været lettere at rette en appel til statsministeren, hvis han kunne afse tid i sit program til at deltage i Folketingets behandling af den måske vigtigste europapolitiske afgørelse i hans statsministertid, men nu kan jeg se, at sundhedsministeren er her, og jeg håber, at sundhedsministeren vil lade det gå videre - at han ikke tænker i snævre partipolitiske rammer, ikke tænker i partitaktiske rammer, ikke tænker kort og snævert, men tænker langt og principielt og giver danskerne de samme muligheder, som vi havde 1992, nemlig muligheden for at tage stilling til, om vi med de erfaringer, som vi har efter 15 år, og som vi får endeligt belyst virkningerne af til juni, ønsker, at vi skal leve på afstand af en række af de fundamentale samarbejdsområder, eller om vi skal være med på lige fod med de andre.
Her er vores råd ganske entydigt: Vi skal vælge at spille på den lange bane, vi skal være visionære, vi skal tænke langt.
Jeg håber, at det budskab må gå videre til statsministeren.