Per Clausen (EL), 2013-03-14:
Jeg skal takke for de ordførerindlæg, der har været, selvfølgelig særlig til Liberal Alliance, som jo i denne sag er fuldstændig enig med Enhedslisten.
Det var de også, dengang hundeloven blev vedtaget, så det er der selvfølgelig ikke noget overraskende i.
Den enighed er jo baseret på og var dengang baseret på, tror jeg, at vi havde gjort os ret meget umage med at læse de papirer og dokumenter, der var i sagen, for at finde ud af, hvad der var op og ned.
Jeg er sådan set helt enig med fru Lene Espersen, der siger, at selvfølgelig gør man sig i den her slags sager en overvejelse om, hvordan man skal håndtere det, hvis der lige pludselig sker et eller andet, som man så kan blive hængt ud for at være sådan en slags ansvarlig for.
Selvfølgelig var der også folk i Enhedslisten, der spurgte, om det nu også var en god idé at have en så høj profil på det her hundelovforslag, da det blev vedtaget, hvis der nu var sket et eller andet, så Per Clausen var kommet på forsiden af Ekstra Bladet som skyldig i en eller anden alvorlig ting.
Det er jeg med på, og derfor synes jeg, at det er rigtig vigtigt, at vi prøver at håndtere også de sager, som er meget følelsesmæssige, og at vi forsøger at behandle dem sagligt og fornuftigt.
Man kan stille sig selv spørgsmålet
: Var der overhovedet noget problem?
Var der overhovedet nogle udfordringer, som den pressekampagne, der kørte i den periode, og det efterfølgende lovforslag tog udgangspunkt i?
Jamen det tror jeg nok, og om ikke andet må der jo have været nogle problemer og nogle udfordringer, for jeg stillede faktisk i de foregående år helt tilbage fra 2005 og nogle år frem gentagne gange spørgsmål til skiftende ministre om, om vi ikke skulle prøve at se på hele hundeloven og se på, om der ikke skulle foregå en opstramning.
Der kan være mange grunde til, at svaret hver gang var, at det havde man styr på, og derfor skete der så ikke noget, før der kom vældig stor presseomtale af det, men jeg tror, at rigtig mange nok ville have foretrukket, at vi faktisk havde lavet lovændringen på et tidspunkt, hvor stemningen var mindre oppisket.
Når jeg kigger på Enhedslistens beslutningsforslag, kan jeg på en måde godt være lidt ked af, at vi tilsyneladende ikke kan få flertal for at vedtage det her og nu, og det er jo, fordi jeg synes, at nogle af tingene ved vi altså godt ikke er fornuftige.
Når man er nødt til at sige til et hundeudvalg nedsat af regeringen selv, at man ikke vil høre på, at de kommer og siger, at det med forbud mod bestemte racer er en dårlig idé, men at de skal – de skal – komme med nogle eksempler på nogle racer, man kunne forbyde, hvis man nu skulle forbyde hunderacer, så synes jeg jo, at hundevalget skulle have sagt, at det ville de ikke begive sig ud i, når de ikke selv syntes, det var fornuftigt.
Og derfor synes jeg sådan set, at det forbud burde man være i stand til at ophæve hurtigt, også fordi jeg sådan set ikke synes, at der er kommet noget frem efterfølgende, som på nogen måde sandsynliggør, at det er rigtigt og fornuftigt.
Det andet, som jeg også synes at man i grunden burde kunne ændre hurtigt, er spørgsmålet om skambidningsparagraffen.
Der er det rigtigt, at hvis man går tilbage og kigger i debatten, der var dengang, kan man se, at der sådan set var flere, der foreslog, at det skulle være strammere, end det blev, end der var, der synes, at det skulle være mere lempeligt.
Der er det vel bare afgørende sige, at man skal sikre sig, at en aflivningsparagraf kun rammer de hunde, som opfører sig på en måde, som gør, at der er en sandsynlighed for, at de faktisk har tænkt sig at gentage det med at skambide.
Det er ansatte jurister ved politiet måske ikke de bedst egnede til at finde ud af, så det kan godt være, at man skal inddrage noget sagkundskab og måske have nogle mere præcise definitioner af det.
De to ting synes jeg i og for sig det burde være forholdsvis enkelt at ændre på.
Der synes jeg ikke at vi har så meget brug for evalueringer og undersøgelser.
Der, hvor jeg selv er lidt usikker og jeg derfor også godt kan anerkende, at der er brug for at udfolde arbejdet seriøst, er jo med hensyn til spørgsmålet om, at vi skriver i beslutningsforslaget, at vi vil fokusere mere på hundeejernes ansvar og på, hvilke sanktioner de kan få, for hvis man spørger mig, præcis hvordan jeg har tænkt mig at det skulle udformes, er jeg nok nødt til at sige, at det har jeg faktisk ikke noget entydigt svar på.
Jeg har fået rigtig, rigtig mange gode forslag til, hvordan man kunne gribe det an, af de organisationer, der er på området, men der er jo for nu at sige det, som det er, en klar modsætning mellem på den ene side et ønske om, at vi sikrer, at mennesker, som bruger hunde forkert, bruger hunde som et angrebsvåben eller i hvert fald som en trussel, forhindres i at have hunde og bruge hunde på den måde.
På den anden side skal man jo ikke gøre det at få en hund til noget, som kræver et meget mere omfattende godkendelses- og eksamenssystem, end det f.eks. kræver at få lov til at få et barn eller i hvert fald at adoptere et barn – ikke få et barn, for det kan man jo bare få, men altså adoptere et barn.
Der skal være en form for balance i det, også så der ikke kommer nogle sociale skævheder, som vi ikke har ønsket os.
Så den del af det er jeg sådan set meget indstillet på at vi får en grundig diskussion om. Jeg synes også, at de elementer, som ministeren lægger op til skal evalueres og indgå i det kommende lovgivningsarbejde, er de rigtige elementer.
Så det har jeg ikke nogen problemer med.
Men det er klart, at tiden i den her sag selvfølgelig er vigtig, også fordi der, som jeg hører det, sådan set er et klart flertal i måske alle partier i Folketinget for, at den lovgivning, vi har i dag, ikke er god nok.
Og problemet er jo, at konsekvensen af, at vi har den lovgivning, er, at hunde bliver aflivet.
Det vil sige, at vi altså har en lovgivning, der fører til, at der er hunde, der bliver aflivet, men som et flertal i Folketinget formentlig ikke synes burde aflives.
En aflivning er jo sådan noget, som man ikke rigtig kan gøre om.
Man kan vel ikke engang rigtig give de mennesker, som bliver ramt af det – og det er jo primært det, der er problemet – en erstatning.
Jeg har forstået på ministeren, at lovgivningen er klar og præcis og intet kan fraviges og intet kan ændres, men jeg har ikke fået noget skriftligt svar endnu, så det vil jeg selvfølgelig afvente.
Jeg har forstået, at der faktisk er forskellig praksis i forskellige politikredse, og vi må jo gå ind og se på, om man kunne gøre noget med best practice og den slags ting på det her område.
Så jeg er sådan set indstillet på at indgå i arbejdet og indstillet på, at vi kan, om jeg så må sige, give ministeren opbakning eller vejledning og hjælp i det videre arbejde med f.eks. at lave en beretning, som præciserer, hvad det er for nogle ting, vi gerne vil have gjort noget ved, og måske også præciserer, hvad det er, vi synes der er problemet i den eksisterende tilstand, for på den måde at antyde, hvor vi gerne vil bevæge os hen, og at vi så kan få et hurtigt lovarbejde, sådan at vi på et rimeligt tidspunkt i løbet af næste folketingssamling kan få vedtaget en ændret hundelov.
Når jeg er tilbøjelig til også at acceptere den proces, selv om det selvfølgelig godt af folk, der kommer udefra, kan opfattes som langsomt og lidt sådan syltekrukkeagtigt, er det også, fordi hvis vi nu fik vedtaget det her beslutningsforslag inden sommerferien, ville ministeren jo bare meddele, at hun i næste samling ville komme med et lovforslag, og det ville jeg ikke have nogen som helst mulighed for at brokke mig over og kværulere over – jo, det kunne jeg sagtens, jeg kunne holde lange taler om, hvor forkasteligt det var – men et eller andet sted ville hun jo have ret i, at man ikke sagligt set kunne gøre det så meget anderledes.
Så kan man selvfølgelig stille spørgsmålet: Hvorfor så overhovedet fremsætte det her beslutningsforslag?
Har det overhovedet nogen betydning?
Jeg ved jo ikke, om det er det her beslutningsforslag, eller det er de mange, mange mennesker, som har forsøgt at presse på i forhold til medierne, i forhold til ministeren og også i forhold til de fleste ordførere – som jeg tror har fået en del henvendelser i den her sag; altså det folkelige pres, der har været – der har gjort, at tingene nok er gået lidt hurtigere, end det ellers var planlagt, eller om det er en kombination.
Det får vi jo aldrig helt opklaret.
Det, vi bare kan sige, er, at nu får vi i hvert fald en behandling af de elementer, som indgår i vores beslutningsforslag, og som jeg hører debatten i dag, er det meget, meget sandsynligt, at vi i løbet af den kommende folketingssamling kan få gennemført de ændringer eller i hvert fald nogle af de ændringer, Enhedslisten har stillet forslag om, og det må jeg vel erklære mig tilfreds med.
Og så vil jeg sige, at det jo så er en fornuftig udgang på den her sag.
Jeg håber så bare, at vi i fremtiden, når vi træffer meget vidtgående beslutninger, som har indgribende karakter i forhold til andre menneskers liv – for det har det, vi gør, jo somme tider – er opmærksomme på, at vi forsøger at lytte også til saglige råd.
Det er jo ikke, fordi jeg skal forsøge at bilde nogen ind, at det gør jeg bare altid, så det er mig, der er den gode her, og alle de andre, der er nogle skurke.
Der skal nok være enkelte, der mener, at jeg indimellem også er forfaldet til lettere populistiske anstrøg.
Men i hvert fald i den her sag synes jeg at sagligheden taler for de forslag, vi har stillet.
Det er jo rart at få udpenslet, at Venstre nu har fået et byrdestop, som er lige så rodfæstet i ethvert indlæg fra talerstolen hernede, som skattestoppet i sin tid var.
Det, man kan trøste sig med, er, at det viste sig, at skattestoppet jo kunne fortolkes på mange måder, bare det var den rigtige, der fortolkede det forskelligt, og sådan vil det sikkert også vise sig at være med byrdestoppet.
Det er jo sådan set ikke, fordi jeg ikke godt vil benytte lejligheden til at udtrykke en lille smule forståelse for Venstres synspunkt.
For det er klart, at vi står med nogle modsætninger i forbindelse med det her uddannelseskrav.
På den ene side rammer det mindre virksomheder, for hvem små udgifter kan være relativt store, men på den anden side skal der tages et rimeligt hensyn til, at man skal have noget kendskab til det dyr, man går og passer, for at sikre, at dyrevelfærden er i orden.
Jeg må sige, at efter at have læst høringssvarene og set, hvem der i grunden står bag det her forslag, mener jeg at kunne konstatere, at det er en byrde, vi nok godt kan pålægge erhvervet til fordel for dyrevelfærden, uden at det får alvorligt negative konsekvenser.
Jeg bemærker da også, at hverken Venstres eller Dansk Folkepartis ordfører var inde på, hvor mange arbejdspladser det ville koste, og det plejer da ellers altid at være med som sådan et bielement.
Det er nok, fordi tallet er nul, og så er det jo godt nok.
Jeg har også forståelse for det andet principielle synspunkt, som både Venstre og Dansk Folkeparti tager op, nemlig spørgsmålet om bemyndigelser.
Man skal jo altid tænke over, om man ville kunne leve med, at den bemyndigelse blev udøvet af en minister, man slet ikke havde tillid til, og den risiko eksisterer jo i et parlamentarisk demokrati, særlig for sådan nogen som os, må vi nok se i øjnene.
Jeg vil bare sige, at selv hvis det var en Venstremand, der skulle blive fødevareminister igen – det er næsten udelukket, men det kan jo ske ved et uheld – ville jeg nok turde overlade den her bemyndigelse også til ham eller hende.
Så jeg vil sige, at selv om jeg sådan set principielt er enig i, at man, når man indfører regler, som stiller de samme krav eller nogle tilnærmelsesvist ens krav til små virksomheder som til store virksomheder, skal være omhyggelig med, at de ikke har en utilsigtet effekt, og at man selvfølgelig også skal være forsigtig med at give bemyndigelse, så tror jeg godt, at Enhedslisten kan støtte det her lovforslag.
Men jeg vil sådan set godt give det tilsagn til både Venstre og Dansk Folkeparti, at jeg synes, at vi generelt skulle se på noget af reguleringen og alle de krav, vi stiller, på fødevareområdet og andre områder, og som måske har taget udgangspunkt i, at vi ligesom har vurderet, at alle virksomheder er lidt på niveau med Danish Crown i Horsens.
Vi burde prøve at se på, hvordan der kunne gennemføres nogle lempelser og mindre bureaukrati, uden at man løb nogen som helst risiko i forhold til fødevaresikkerhed, sundhed osv.
Det sidste er jo vigtigt, for vi ved også godt, at vi alle sammen står nede foran tv-kameraerne og skælder ud, hvis der er noget, der smutter i forbindelse med fødevaresikkerheden.
Der tror jeg at alle er hurtige og oppe på beatet.
Så det skal man selvfølgelig være opmærksom på.
Et andet element i det her lovforslag er det med, at der kommer en egentlig hjemmel til og nogle regler for, at man kan transportere slagtesvin fra sin svinebesætning til et slagteri, uden at den er mærket, når der er sikkerhed for, at svinene kan spores efterfølgende.
Til det vil jeg sige, at så længe vi bare er sikre på, at vi faktisk kan spore, hvor kødet kommer fra, så vil det jo i hvert fald i forhold til noget af det, vi ser ude i Europa nu, være et kæmpe fremskridt.
Jeg tror godt, at vi her i Danmark kan klare at administrere det med de bestemmelser, der er lagt ind, så jeg ser ikke nogen grund til, at vi ikke også skulle kunne vedtage det.
Alt i alt kan jeg sige, at det ikke er i denne sag, at Enhedslisten får svært ved at leve op til den indimellem lidt sure forpligtelse at udgøre et parlamentarisk grundlag for regeringen.
Jeg skal dog for god ordens skyld sige, at det jo ikke er nogen garanti for, hvad vi kan finde på at sige og stemme til resten af de forslag, der skal behandles i dag.