Per Stig Møller (KF), 2008-05-21:
Fokus er selvsagt lige nu på den humanitære situation, som udviklingsministeren har redegjort for.
Derfor skal vi med FN i fokus og med ASEAN-landene, Kina og Indien i en langt mere aktiv rolle fortsætte med at lægge maksimalt pres på generalerne for at sikre fuld og uhindret adgang for den internationale nødhjælp.
Det drøftede jeg indgående den 13. maj med generalsekretær for FN, Ban Ki-moon, i New York.
Han har haft tætte kontakter med nabolandene og ikke mindst ASEAN.
Burmas generaler havde indtil da ignoreret hans henvendelser, men de seneste dages åbninger fra regimets side viser, at det internationale pres er begyndt at virke.
Således ser det ud til, at ASEAN-landene nu kan komme ind med nødhjælp, og generalsekretæren ankommer torsdag til Burma - og John Holmes har jo været der siden søndag.
Danmark har allerede for 2 uger siden demarcheret i ASEAN-landene og Burmas nabolande, Indien og Kina, for at få dem til at lægge pres på regimet for at give adgang til nødhjælp.
På dansk initiativ har EU også demarcheret i disse lande, og den danske ambassadør i Thailand tog straks til Burma, vurderede situationen og fik lagt det første pres på regimet.
På et særligt indkaldt ASEAN-udenrigsministermøde i Singapore i mandags blev det besluttet at oprette en ASEAN-ledet koordinationsmekanisme, som bl.a. skal sikre en mere effektiv fordeling og anvendelse af international nødhjælp samt en hurtig deployering af nødhjælpsarbejdere.
ASEAN's udenrigsministre besluttede også at etablere en task force under ledelse af ASEAN's generalsekretær, som i tæt samarbejde med FN og repræsentanter for Burmas regering skal fastlægge de nærmere retningslinjer for koordinationsmekanismen.
Af en erklæring fra mødet fremgår, at Burmas regering har givet øjeblikkelig adgang for lægehold fra alle ASEAN-landene.
Som udviklingsministeren også har oplyst, arrangeres der den 25. maj en international konference under ledelse af FN og ASEAN i Rangoon.
Selv om det endnu er for tidligt at vurdere resultatet af disse beslutninger, er der grund til i første omgang at glæde sig over ASEAN-landenes beslutsomhed og ASEAN-landenes lederskab med hensyn til en indsats for katastrofen i Burma.
Vi kan igen konstatere, at det internationale pres - også i forhold til ASEAN-landene, som vi jo også har lagt pres på - giver resultater.
Regeringen er af den holdning, at alle muligheder skal afprøves for at hjælpe det nødlidende burmesiske folk.
Samarbejde og dialog om nødhjælpsindsatsen er stadig vores førsteprioritet, og alle lande, der har indflydelse på generalerne, skal fortsat inddrages i dialogen og kraftigt opfordres til at lægge pres på dem.
Regeringen vil også arbejde for, at EU, såfremt generalerne på ny lægger hindringer i vejen for nødhjælpen, overvejer nye sanktioner rettet mod generalerne.
Involvering af FN's Sikkerhedsråd er selvsagt den bedste mulighed, som jeg drøftede med Ban Ki-moon, og flere lande har allerede udtalt støtte hertil.
Fra vores egen tid som medlem af Sikkerhedsrådet i 2005 og 2006 ved vi jo godt, at det er særdeles vanskeligt at få vedtaget resolutioner om Burma.
Selv en sikkerhedsrådsresolution, der blot opfordrer regimet til at give fuld og uhindret adgang for nødhjælp, vil få en vanskelig gang i Sikkerhedsrådet, uagtet at FN-topmøde-erklæringen fra 2005, som blev vedtaget enstemmigt af 150 stats- og regeringschefer, fastlagde princippet om ansvar for at gribe ind, når et land svigter sin befolkning, det, der kaldes responsibility to protect.
Dette princip drøftede jeg også indgående i sidste uge, både med Ban Ki-moon og den ansvarlige for FN's arbejde med responsibility to protect, Edward Luck.
Det er regeringens klare opfattelse, at juntaen i Burma helt klart svigter sit ansvar for at beskytte egne borgere ved ikke at give fuld og uhindret adgang for international nødhjælp.
Regeringen vil derfor gerne se på, om princippet om ansvar for at gribe ind kan anvendes på Burma, men ifølge FN kan det altså ikke bruges her.
Desuden vil en forberedelse af en militær intervention nok få generalerne til at lukke for nødhjælpen, og det vil desuden tage meget lang tid at samle en sådan styrke.
Mens man bruger tid på at samle en sådan styrke, kan man frygte, at landet vil være lukket, og så vil tusinder og titusinder dø i mellemtiden - tusinder og titusinder, som ville kunne reddes, hvis vi koncentrerede os om at få nødhjælpen ind uden politiske overtoner.
Disse politiske toner kan og skal vi spille videre bagefter.
Samtidig må vi erkende, at det internationale samfunds ansvar for at gribe ind er et meget kontroversielt emne for mange FN-lande, ikke mindst udviklingslande, og mange vil mene, at situationen i Burma ikke falder ind under dette princip; det er jo f.eks. Edward Lucks opfattelse.
Så kan vi arbejde for at udvide princippet, men det gøres jo ikke fra den ene dag til den anden.
Den åbning, vi har set de seneste dage, er et resultat af pres og dialog.
Derfor vil regeringen fortsætte denne linje og samtidig styrke presset på det burmesiske regime gennem FN, EU, ASEAN, Kina og Indien. Får vi alligevel ikke hjælpen frem nu, må vi hente sanktionsvåbenet frem, så generalerne ved, at det får konsekvenser for dem, og vi må igen se på, om princippet om responsibility to protect kan aktiveres.
Katastrofen har med al tydelighed vist, hvor vanskeligt et lukket, isoleret diktatur har ved at håndtere deres forpligtelser over for egne borgere.
Selv når det samlede internationale samfund står rede til på alle måder at bidrage, vælger regimet kynisk at modarbejde indsatsen, og regimet bidrager dermed til, at mange flere mennesker omkommer, og at lidelser forlænges, og det er ganske uacceptabelt.