Mette Bock (LA), 2014-11-06:
Noget af det, som gør medieområdet til et af de mest spændende områder overhovedet at beskæftige sig med politisk, er, at det er et område, hvor borgerne med deres fødder løber hurtigere, end vi herinde i Folketinget kan finde ud af at løbe.
Det så man i det sidste medieforlig, og det tror jeg faktisk også at man vil komme til at se i det her forlig.
Liberal Alliance er med i forliget for de kommende år, og det er jeg glad for, selv om der er en lang række forhold, som vi fra Liberal Alliances side gerne havde set rykkede endnu hurtigere, end tilfældet er her.
Jeg synes stadig væk, at det medieforlig, vi sidder med her, er et medieforlig, som bygger på mange af fortidens antagelser.
Vi havde i det her forlig gerne set, at der kom endnu mere frit valg på tv-området – vi er kommet et lille skridt af vejen.
Vi ville gerne have set på, om man ikke kunne gøre noget ved hele licensproblematikken; nu bliver den afskaffet i form af erhvervslicensen, men vi synes, man skal have en grundlæggende debat om: Hvad er licens i et moderne samfund, hvad er det, den skal dække, og hvor er borgernes muligheder for at vælge fra?
Men det perspektiv, som i den periode, vi kigger ind i nu, bliver rigtig, rigtig interessant at kigge på, er jo grundlæggende: Hvad er public service i et moderne samfund?
Nu bliver der nedsat et udvalg, og det bakker vi selvfølgelig op om, men jeg vil vove den påstand, at jeg simpelt hen ikke tror, de kommer med noget, som kommer til at drive ret meget, for borgerne vælger med fødderne, de stemmer med fødderne.
I gamle dage definerede man public service som det at være og levere i folkets tjeneste.
Og man havde ikke de der berøringsflader, hvor man i virkeligheden kommer i konflikt med hinanden.
Nu har vi så et medieområde, hvor antallet af private aktører jo er eksploderet, medieudbuddet er eksploderet, og det betyder også, at vores klassiske public service-institutioner går ind og konkurrerer med det private marked på en helt anden måde, end tilfældet var, da DR havde monopol og vi havde 156 avistitler i Danmark, hvilket vi havde i 1925, da Danmarks Radio blev stiftet.
Nu går man ind og konkurrerer.
Hvad gør vi i den situation?
For er det en opgave for staten at støtte levering af noget, som markedet lige så godt kan levere?
Nu kan det lyde, som om jeg synes, vi skal lukke DR.
Det synes jeg overhovedet ikke, for Danmark er et lille land, det er et lille sprogområde, og der er simpelt hen indhold, som det private marked hverken kan eller vil levere.
Så derfor synes jeg stadig væk, at vi skal have en public service-institution som Danmarks Radio.
Men jeg vil meget gerne have, at vi kommer til at diskutere, også politisk: Hvad er det så, man skal levere?
Vi ved, at markedet har flyttet sig – også når vi taler de elektroniske medier – fra, at man f.eks. lavede flow-tv, hvor vi satte os foran skærmen klokken halv syv hver aften og så tv-avis, og så så vi ellers fjernsyn til de lukkede, fordi det var det eneste, der var, som man kunne se på en skærm, til, at borgerne og forbrugerne jo i langt højere grad plukker, altså henter det ind on demand.
De ser det, de vil, hører og læser det, de vil, når de vil.
Og det betyder også, at det er en helt ny situation.
Det, jeg synes man skal kigge på, når man definerer fremtidens public service, er for det første, at verden har ændret sig fuldstændig, fra dengang vi først begyndte at tale om public service, og for det andet: Hvad er det så for et indhold, og hvad det så for en kvalitet, som der er brug for at man stiller til rådighed i et lille land som Danmark, fordi markedet ikke kan eller vil levere det?
Den store udfordring for public service-udbydere som Danmarks Radio er ikke at levere det samme, som alle de andre leverer.
Det er at levere et indhold, som formår at samle borgerne, ikke ved at man presser det ned i halsen på dem, men ved at man simpelt hen indholdsmæssigt kan levere formatet, levere et indhold, som gør, at borgerne faktisk selv ønsker at abonnere på den slags indhold.
Det tror jeg vi vil komme til at diskutere rigtig meget i de kommende 4 år.
Jeg er glad for, at Liberal Alliance er med i forliget, så vi kan være med i diskussionen, men jeg har stadig væk den overbevisning, at borgerne altså vil gå hurtigere, end vi kan gå.
En sidste ting, jeg vil nævne, er, at jeg ikke begriber, hvorfor det ikke er en del af det her medieforlig, at TV 2 bliver sat til salg.
Det har vi ventet på i årevis, og selv om jeg har spurgt adskillige gange, har jeg ikke kunnet høre én eneste politiker fremkomme med et argument for, hvorfor TV 2 fortsat skal ejes af den danske stat.