Per Stig Møller (KF), 2008-12-09:
Jeg siger tak for debatten.
Jeg synes, det er godt, at der er en offentlig debat om vores engagement i Afghanistan.
Det er et meget stort engagement, så det fortjener selvfølgelig også, at der brydes meninger om, hvad vi gør, og at der gives mulighed for at forklare dybere, hvad man gør, fordi der brydes meninger.
Så det synes jeg er meget fint, og jeg er sikker på, at alle, som også engagerer sig i Afghanistan, lægger vægt på, at Folketinget også er engageret.
Så jeg takker for debatten, og jeg takker også dem, der ikke er enige med mig.
Så vil jeg også godt sige tak, fordi soldaterne og politifolkene og vores civile rådgivere leverer et fantastisk arbejde derude.
Jeg har jo netop været derude og konstateret, hvor stor en indsats der gøres, hvor stor en indsats der også gøres uden for rampelyset og projektørlyset.
Af den grund kan man selvfølgelig også her i Folketinget komme til at tage fejl af, hvor meget der egentlig gøres, og hvor meget der nås.
Det skal jeg komme tilbage til.
Men jeg vil godt tage fat i nogle af de i mine øjne strategiske misforståelser af det, vi gør med den her beslutning.
Hr. Holger K. Nielsen siger, at vi har sagt, at vi vil trappe ned militært og så styrke det civile.
Nej, vi styrker faktisk både det militære og det civile.
Vi fordobler det civile engagement, vi fordobler beløbet.
Samtidig har vi selvfølgelig nu med det her forslag fået plads til at øge det militære engagement.
Det er da nødvendigt, hvis man skal øge sikkerheden, så man får plads til og mulighed for at øge det civile.
Det er det store flertal her jo enige om.
Så det, vi faktisk har gjort, er at øge begge dele.
Men det er fuldstændig rigtigt - og det er det, hr. Holger K. Nielsen ikke helt har fået fat på i anden del af beslutningsforslaget - at vi faktisk fastholder, at vi håber på, at vi i perioden hen mod 2012 kan have mindre militær i front, også fordi vi har fået trænet flere afghanske sikkerhedsstyrker, både militær og politi, så de kan påtage sig mere.
Og de er jo allerede med ude og slås og med ude og rydde op.
Så sikkerhedsstyrkerne går rent faktisk frem, og tilliden til sikkerhedsstyrkerne, f.eks. politiet i Afghanistan - og det kan man være overrasket over eller ej - er meget stor.
Uanset korruption eller ej, så er deres tillidskvote altså meget høj.
Vi ønsker at træne dem, og vi ønsker at træne flere, og derfor kan vi også være stolte af, at dansk politi er derude.
Hvem er det, der står for træningen derude, hvem er det, der leder politiindsatsen?
Det er danskeren Kaj Wittrup, som har et meget, meget tæt samarbejde med indenrigsministeren.
Det er rigtigt, at der er for meget korruption, alt for meget korruption, og det har jeg også sagt til præsidenten under mit møde derude.
Men der er udnævnt en indenrigsminister, som virkelig går i kødet på korruptionen, og som der er tillid til i hele alliancen.
Og der er flere politikere, højtplacerede politikere, som er røget i fængsel på grund af korruption.
Det vil sige, at der altså gøres noget, men selvfølgelig ikke nok - men det kan ikke ske fra den ene dag til den anden.
Men det er altså kræfter og personer, vi har tillid til.
Rent faktisk har Afghanistan også en kvindelig formand for menneskerettighedskommissionen, som ikke går med burka, og som kommer fra Nordalliancen, og som selvfølgelig takker os for vores engagement i menneskerettighederne.
Det er jo ikke rigtigt, at det ikke går frem for kvinderne derude.
Det går frem for kvinderne.
F.eks. har vi nede i Helmand en kvindelig civil rådgiver, som kører en kvindegruppe inde i byen, og kvinderne kommer til deres mødested, og den danske kvinde har møde med dem for at drøfte deres vilkår og deres udviklingsmuligheder.
Det er da et kæmpe fremskridt i forhold til før.
70 pct. af alle mikrokreditter går til kvinder, og det er da et kæmpe fremskridt, fordi de derved kan komme til at engagere sig i det økonomiske liv og starte med at skabe deres små virksomheder og bidrage til den samlede familieøkonomi.
Så vi øger altså begge dele.
Jeg kan sige, at den danske strategi, som vi altså har lavet, må være den, de har læst i USA, for det er jo altså også den, som Obama, den nyvalgte præsident, går ind for, og som går ud på at øge det militære og samtidig øge den civile og humanitære komponent, som USA rent faktisk også gør.
Så den danske strategi ser ud til at være den rigtige.
Det er jo heller ikke rigtigt, at vi ikke har nogen samtænkningsstrategi.
Så vil jeg sige til hr. Holger K. Nielsen, at når vi taler om FN, vil jeg sige, at Danmark jo er en stor støtte i FN.
Så det er også en del af samtænkningsstrategien.
Jeg er også helt enig i, at korruption og narko og narkobaroner og krigsherrer hænger sammen, det er vi enige om.
Vi behøver ikke at være uenige i den analyse.
Det er fuldstændig rigtigt.
Og derfor er det altså også vigtigt, at der sættes ind, og det sker faktisk også i Helmand, hvor vi er.
Det, vi så dernede, var f.eks., at der er narkoområder, der skifter karakter til at være områder for frugtdyrkning.
Det forudsætter så selvfølgelig, at de, som dyrker frugt, kan komme af med deres frugt i byområder, og det kræver så igen, at man har en infrastruktur, som betyder, at bilerne kan komme frem, således at lasten ikke rådner, før den når frem.
Derfor er der altså mange ting, der spiller ind, hvis man skal af med narkoen.
Men der skal altså sørges for infrastruktur, så landmændene kan komme af med deres varer.
Det er jo også det, der hjælpes med internationalt, også fra vores side.
Jeg håber, det lykkes.
De alternative afgrøder ser ud til at være fornuftige, men jeg giver ingen garanti.
De skal noget andet i stedet for, som de så har tillid til.
Så vil jeg godt her også sige, at det er rigtigt, at det trækker hårdt på den danske indsats.
Vi kan nu gå op til 750.
Vi er også i Kosovo med 350 eller sådan noget.
Det er klart, at det trækker.
Vi har tidligere haft mange i Irak.
Man skal hele tiden vurdere, hvor vi gør den største indsats.
Det er min vurdering, at i stedet for at sprede ti hist og ti pist i verdens forskellige uro- og krigszoner, så gør Danmark nok mest gavn ved at være dybt og effektivt markant til stede, hvor vi så er.
Tidligere havde man nogle rundtomkring, men de kunne jo aldrig have den store virkning, og lokalområdet kunne ikke rigtig fornemme, at det var Danmark, der var der, fordi vi var der med så få.
Derfor synes jeg faktisk, at strategien er rigtig, altså at hvor vi er, er vi dybt og effektivt.
Men vi er jo altså også ud for Somalia.
Alle ved jo, at vi har skibet »Absalon« derude for at være med til at stoppe pirateriet, men jo nok så meget Task Force 150 mod våben og terrorbevægelserne.
Det er også rigtigt, at man godt kunne være i Congo.
Vi drøftede det i EU’s udenrigsministerkreds i går og konkluderede – og det var der altså 27 lande der var enige om - at ingen stillede med militær.
Ingen stillede med militær, vil jeg sige til hr. Holger K. Nielsen, så det gælder ikke kun Danmark.
Vi var enige om, at vi skal hjælpe Congo teknisk, humanitært og politisk, og det vil sige, at vi hjælper FN, og vi forhandler videre i EU-kredsen med FN i næste uge.
Så til sidst til det regionale.
Jeg kommer til hr. Frank Aaen her til næstsidst.
Jeg synes, at det er et temmelig håbløst forslag: Træk USA og NATO ud hurtigst muligt, forhandl så med grupperne og få så en international styrke ind til at beskytte aftalen og skabe ro.
Det forslag er fantastisk.
Først trække tropperne ud, så tro, at man kan få en aftale med Taleban, når man har trukket tropperne ud, og derefter så gå ind og beskytte den aftale, man aldrig får, med nogle FN-styrker.
Det er himmelråbende naivt, og det er opskriften på en katastrofe i Afghanistan.
Så vender jeg mig så til sidst til det allersidste, jeg gerne vil sige.
Det er et meget farligt og afgørende område i verden, det er vi jo alle enige om.
Pakistan er også et land, der er i meget stor risiko for at skride ud.
Vi kan selvfølgelig ikke håndtere begge med vores militær, men Europa skal f.eks. være langt mere opmærksom på Pakistan.
Det har Danmark arbejdet for, og EU’s beløb til Pakistan er firedoblet i løbet af det år, vi har arbejdet med sagen.
For overtager islamisterne i Pakistan, så kan vi jo set med det, det skete i Mumbai forleden dag, hvor meget uro der først vil komme regionalt, men så sandelig også her, for flyvemaskinen er opfundet, så man også kan komme hertil.
Derfor er det meget vigtigt, at der bliver stoppet ved grænsen ved Pakistan, men jo ikke alene det, men at Pakistan også får understøttet sin demokratiske antiterroristiske udvikling, for ellers bliver det meget svært.
Jeg synes, det er meget vigtigt, at vi har en så grundig og ordentlig debat, som vi har haft her i dag, og det er også meget vigtigt, at man forstår, at det ikke er gjort alene med Afghanistan, det er ikke gjort alene med Pakistan; vi er nødt til at løse begge problemer, men selvfølgelig på hver sin måde.
Pakistanproblemet er jo ikke løst, ved at man forlader Afghanistan og så lader talebanerne komme ind fra Pakistan.
Det er jo det, de gjorde, for at smide syre i hovedet på skolepiger.
De kom jo fra Pakistan, ligesom de kom til Mumbai fra Pakistan.
Så det er altså et regionalt problem, og hvis vi forsvinder, bliver det alt for let for de terroristiske islamister at destabilisere hele området, og så kommer der virkelig store menneskelige ulykker derude og derefter terrorisme i vores del af verden.