Charlotte Fischer (RV), 2006-12-14:
Først vil jeg sige, at det er rigtig godt, at det her lovforslag bliver delt; at hele den del, der handler om elektroniske patientjournaler, nu bliver taget ud i den her omgang og skubbet til foråret, for det giver os faktisk en mulighed for at behandle det langt mere grundigt, hvilket jeg synes vi rettelig bør, for det er både utrolig kompliceret og har meget store konsekvenser.
Jeg håber på, at vi i foråret kan nå til en meget bred aftale, en slags EPJ-forlig, for det fortjener det her område – det fortjener ro og grundighed – og det ser vi meget lyst på.
Så er der det resterende lovforslag.
Som det fremgår, er vi store modstandere af beslutningen om i forbindelse med frit valgs-retten at sænke fristen til 1 måned.
Det lyder utrolig besnærende, og jeg bilder mig ind, at vi på linje med alle andre i det her Folketing går varmt ind for korte ventetider i sundhedsvæsenet, hurtig behandling, men vi har et særligt ansvar som politikere herinde til at forvalte de ressourcer, der nu engang er, med stor omtanke.
Når vi ved, at vi lige nu står med et massivt problem, nemlig meget stor mangel på speciallæger og meget stor mangel på sygeplejersker, synes vi, det taler for, at man træffer beslutninger af denne art med ekstra stor omtanke.
Som også Socialdemokraterne har været inde på, savner vi, at der overhovedet er blevet lavet en form for analyse på området.
Vi føler, at man springer ud fra vippen med bind for øjnene.
Vi ved ikke, hvad det kommer til at koste, og det er måske næsten det mindste problem.
Vi ved ikke, hvad konsekvenserne vil blive, men vi frygter, at konsekvenserne kan blive, at ressourcerne bliver taget fra de forkerte steder, nemlig nogle af de steder, som vi mener man bør prioritere i disse år.
Meget tyder på, at vi generelt har store problemer med interne ventetider.
Vi har noteret os, at en lang række høringssvar fra både patientorganisationer og lægeforeningen peger på, at det måske i virkeligheden er det, vi burde satse meget mere på end den kortere frit valgs-ret på 1 måned.
Overlægernes formand har tidligere foreslået, at man laver en meget grundig analyse og netop kigger på, hvad det kommer til at betyde økono misk, organisatorisk, for personaleressourcerne osv., og det synes vi havde været det helt rigtige at gøre, hvis man overhovedet skulle overveje et tiltag af denne art.
Men nu springer man ud i det, og jeg har ikke hørt nogen som helst i dag sige et ord om, hvad de tror konsekvenserne vil blive.
De krydser fingrene og håber, det går godt, men jeg vil sige, at for vores vedkommende vil vi følge det rigtig tæt og prøve at aflure, hvad konsekvenserne kan blive, for jeg synes, vi har et meget stort ansvar for at sikre, at sundhedsvæsenet ikke bliver skævvredet, sådan som mange frygter i høringssvarene.
Så vil jeg kort kommentere Socialdemokraternes forslag om at indføre en bagatelgrænse for medicin, så patienter kommer til at opleve færre medicinskift.
Vi synes, det er et meget sympatisk forslag, og vi er helt enige i sigtet, nemlig at antallet af medicinskift, som jo især går ud over de patienter, der har et højt forbrug af medicin, skal nedbringes.
Vi er bare mere forsigtige end Socialdemokraterne.
Jeg har prøvet at tænke over: Hvad nu, hvis det var mig, der var minister, hvad ville jeg så gøre?
Jeg ville nok ende med at sige: Lad os tage det første skridt med de to pakker, som ministeren har sat i værk.
Det ligger jo i lovforslaget, at tilskudsprisen vil blive opretholdt prisperioden ud, og det tror vi kan føre til færre medicinskift for den enkelte.
Vi noterer os også, at der bliver igangsat en stor undersøgelse, så vi kan få noget mere viden om, hvad de medicinskift egentlig betyder for patienternes liv og helbred.
Alt i alt vil vi også her følge området tæt og se på, om pakkerne virker.
Virker de ikke, skal man selvfølgelig tage nogle skridt videre for at sikre, at der kommer færre medicinskift, og at det ikke går ud over patienterne.
Men når det gælder medicinudgifter og medicinomkostninger, som jo handler både om omkostningerne for den enkelte patient – altså hvad man betaler for sin medicin – og om omkostningerne for de offentlige kasser, er vi meget forsigtige.
Vi ved, at medicinudgifter er noget af det allersværeste at styre.
De er vokset rigtig meget over de seneste år, og jeg synes, vi har et særligt ansvar for ikke at give slip, før vi virkelig synes, at det simpelt hen er det, vi må gøre, fordi der ikke findes andre løsninger.
Alt i alt synes vi, forslaget er sympatisk.
Gør de ikke det, er vi parat til at gå videre.