Kristian Thulesen Dahl (DF), 2013-01-17:
Tak til statsministeren og europaministeren for besvarelserne.
Det er altid fortrinligt at få en diskussion med europaministeren; så ikke noget problem i det.
Jeg vil mest forholde mig til det, statsministeren var inde på.
Statsministeren siger jo, at den her fleksible integration skal bygge på tre principper.
Det ene princip er, at den fleksible integration aldrig er et mål i sig selv.
Jeg synes i hvert fald, at den er interessant set lige præcis i lyset af det her med, at fleksibel integration aldrig kan være et mål i sig selv.
Han skriver: »Hvis Fleks-Europa bliver fremtiden, som meget tyder på, stiller det de danske undtagelser fra EU-samarbejdet i et ganske andet lys end hidtil.
Undtagelsen vedrørende euroen, undtagelsen vedrørende EU's forsvarsdimension og undtagelsen vedrørende det retlige samarbejde kan sagtens tænkes som værende af permanent karakter, uden at Danmark af den grund er et ringere medlemsland i EU.
Ja, man kan måske ligefrem argumentere for, at Danmark via de fire undtagelser banede vejen for et Fleks-Europa, som i stedet for at fragmentere EU bliver EU's overlevelse.«
Sagen er jo: Hvad er egentlig målet med EU-samarbejdet?
Er målet med EU-samarbejdet at have et samarbejde, der bygger på så bred folkelig opbakning som muligt?
Altså, hvis man lige træder et skridt tilbage fra den der daglige trummerum og ser på, hvad det egentlig er, vi vil være en del af, hvad det er for en verden, vi vil være en del af, er det en verden, der bygger på demokrati; det er en verden, der bygger på folkestyre; det er en verden, der bygger på, at det, vi laver politisk, i så høj grad som overhovedet muligt hviler på en bred folkelig opbakning og et bredt folkeligt mandat. Hvis man har det udgangspunkt også i forhold til hele EU-debatten, altså at det, man laver, skal hvile på et bredt folkeligt mandat, at demokratiet handler om, at folket er med, at det ikke er noget med, at man skal overtale folket til at gå med ud fra, at alternativet er meget værre, så nu må folk finde sig i, at man gør sådan og sådan, eller måske slet ikke engang spørger befolkningen, er det så rigtigt at sige, at fleksibel integration i EU-samarbejdet aldrig kan være et mål i sig selv?
Eller skulle man i virkeligheden sige: Jo, det er netop et mål i sig selv, at man udvikler et EU-samarbejde, hvor landene kan samarbejde om det, deres befolkninger ønsker?
Hvis man ønsker rigtig mange medlemmer i EU – det har man jo ønsket, man har ønsket en udvidelse af EU, der tager stadig flere lande med i EU-samarbejdet –
er logikken jo også, at man bliver nødt til at respektere, at der er ting, som landene ikke kan være fælles om, hvor landene ønsker at håndhæve national suverænitet.
Derfor må jeg bare anfægte det ene princip af de tre og sige, at det er et mål i sig selv at have fleksibel integration, fordi det gør, at landene samarbejder mest muligt om det, der er bred folkelig opbakning til.
Det betyder selvfølgelig også i modsætning til det, statsministeren ønsker, et opgør med Romtraktatens tanker om en stadig snævrere union, som involverer alle, at man altså skal ende det samme sted, og at det kun er et spørgsmål om den hastighed, hvormed man når dertil.
Man bliver nødt til at respektere, at der er forskellige grader af samarbejde, og man bliver derfor også nødt til at acceptere det, som professor Peter Nedergaard er inde på i kronikken, nemlig at de forbehold, som Danmark har, ikke er en midlertidig placering for Danmark, men er en mere permanent situation.
For os handler det om, at man opbygger et mangfoldighedernes Europa – et Europa, hvor der er plads til befolkningernes forskellighed, og ikke et Europa, hvor der er et ønske om at ensrette det hele på stadig flere områder.
Det er i virkeligheden at tage hensyn til det demokratiske i Danmark og det demokratiske i EU.
Det er også det, vi nu har en historisk mulighed for som følge af det, der foregår i England med David Camerons muligvis indenrigspolitiske taktiske ting i forhold til at komme op imod et UKIP, der bliver stadig større, osv.
Men uanset hvad, så gør det, englænderne gør, at Danmark får nogle nye muligheder, hvis vi vil.
Vi får nu en reel mulighed for at sige, at vi hellere vil et fleksibelt Europa end det ensrettede Europa.
Vi vil hellere et Europa, hvor landene bevarer national selvstændighed end et tysk-fransk baseret, der i højere og højere grad bliver nødt til at centralisere beslutningsprocesserne for at redde euroen.
Vi får nogle valgmuligheder.
Det er nu, vi skal vælge, og vi håber selvfølgelig, at vi vælger den engelske kurs.
I Storbritannien pågår et arbejde med at udrede landets relation til EU og muligheden for, at EU kan rumme lande, der ønsker deltagelse i et slankere samarbejde.
Folketinget ønsker, at Danmark aktivt skal støtte Storbritanniens bestræbelser på at skabe en demokratisk zone i EU med fokus på fred, frihed og et indre marked.
Folketinget konstaterer, at den danske befolknings nej til euroen er blevet krænket ved en række overdragelser af suverænitet og kompetence til EU.
Konkret slår den danske protokol fast, at vi »ikke agter at deltage i Den Økonomiske og Monetære Unions tredje fase«.
Alligevel har Danmark tiltrådt sixpacken, europluspagten og finanspagten.
Næste skridt kan blive, at Danmark tiltræder en bankunion.
Folketinget pålægger regeringen at respektere danskernes nej til euroen samt at tilbagerulle aftaler, der ikke lever op til Edinburghaftalen.«