Liselott Blixt (DF), 2012-01-18:
Mener ministeren, at der bør være en øvre aldersgrænse for patienter, med hensyn til hvornår man skal sætte ind med sundhedsfaglig behandling, f.eks. trombolysebehandling, på de offentlige sygehuse?
Jeg vil også starte med at ønske tillykke med det nye ressortområde og håber da, at vi kommer til at se lidt til hinanden, hvilket jeg regner med, og også ønske tillykke med sundhedsministerens fødsel og barn.
Spørgsmålets ordlyd er: Mener ministeren, at der bør være en øvre aldersgrænse for patienter, med hensyn til hvornår man skal sætte ind med sundhedsfaglig behandling, f.eks. trombolysebehandling, på de offentlige sygehuse?
Jamen jeg er rigtig glad for svaret, for det er netop også, hvad jeg som sundhedsordfører for Dansk Folkeparti mener, nemlig at man ikke kan sætte aldersgrænser på for, hvornår man vil have en behandling.
Grunden til, at jeg stiller spørgsmålet, er, at vi for et år siden så en del, der ikke kunne få behandling på vores sygehuse, fordi der var nogle læger, der mente, at de ikke var raske nok til, at man ville bruge genoplivning på dem.
Det var der en stor ståhej om, og vi var alle enige om, at der skulle gøres noget ved den her problematik.
Jeg ved, at den tidligere minister gik ind og fik fat i regionerne, der så skulle rette op på det.
Jeg synes så, at det, vi har set nu her i det sidste stykke tid, er ældre medborgere, der får brev om behandling om 2-3 år, eller at personer over 80 år kommer ind og ikke får den trombolysebehandling, de har krav på, mens de pårørende står ved siden af og heller ikke føler, at de ældre får den behandling, de har krav på.
Derfor vil jeg gerne tage det her i opløbet og spørge, om der er noget, vi kan sætte ind med, om der er noget, sygehusene eller regionerne skal være bedre til, for vi skal vel ikke efterlade pårørende eller patienter i en situation, hvor de føler, de ikke får behandling på grund af deres alder.
Jeg vil så sige, at kommer man ind og har fået en blodprop i hjernen, og har den sat sig, så er udsigterne ikke særlig gode, og man vil måske komme til at leve den sidste tid under forfærdelige forhold.
Og så tror jeg da nok, at man som patient gerne så, at man fik chancen for at få en trombolysebehandling.
Men der, hvor jeg synes problemet er – og det var det jo også, da vi snakkede om det sidste år – er, at man ikke tager patienter og pårørende med på råd, når man undlader at behandle folk af den ene eller den anden grund.
Sidste år så vi, at det drejede sig om folk, der enten gik med rollator eller var svage på en anden måde, havde KOL eller havde nogle andre sygdomme.
I dag kan man jo godt være frisk og frejdig som 90-årig og aldrig nogen sinde have været indlagt på et sygehus før.
Men så bliver man indlagt med en eller anden form for sygdom.
Så er det vel ikke alderen, der skal tages i betragtning, men så gælder det vel om at få en snak med de pårørende om, hvordan den habituelle tilstand har været, inden vedkommende kom på sygehuset.
Vi er enige om, hvordan det bør være.
Problemet er bare, at tingene måske nogle gange går lidt for automatisk, som vi ser det, når nogle 90-årige får et brev ind ad døren, hvori der står, at der er 2 års ventetid.
Så står der længere nede i brevet, at de selvfølgelig kan henvende sig til en privatklinik osv.
Vi glemmer en gang imellem – eller det kan jeg høre at den fungerende minister ikke gør – at jo ældre man bliver, jo mere svækket bliver man, og man har måske lidt sværere ved at finde ud af, hvad der står i det brev, man nu modtager.
Man kan være 99 år og få at vide, at der er 3 års ventetid.
Det er sådan en af de problemstillinger, som får mig til at sige: Kunne vi ikke tage lidt hensyn til de ældre medborgere og patienter, vi har, når de kommer til et sygehus?
Man kan tage højde for den høje alder, og man skal måske gribe knoglen i stedet for, altså tage telefonen og ringe til den ældre og forklare, at der er et sted, vedkommende kan henvende sig.
Vi skal altså prøve at behandle dem lidt værdigt.