Bertel Haarder (V), 2010-03-04:
Jamen jeg vil da bede formanden overveje at planlægge, når man alligevel tilrettelægger dagsordenen på denne måde, at forhandlingerne kommer til at ligge kl. 02 eller 03 om natten, for så bliver der endnu mere ro.
Socialistisk Folkeparti vil pålægge regeringen at tage initiativ til inden udgangen af denne folketingssamling at fremsætte lovforslag om ændringer på høreapparatområdet.
Det vedrører tre aspekter: Det første er en obligatorisk og ensartet kvalitetsmåling for både offentlige og private høreklinikker; det andet er en fælleskommunal indkøbsordning for anskaffelse af høreapparater til udlevering hos både offentlige og private høreklinikker; og endelig er det tredje et forbud mod, at speciallæger i øre-, næse- og halssygdomme kan henvise til øreklinikker, som de selv har en økonomisk interesse i.
Forslaget har været drøftet flere gange tidligere.
Denne kontrol, som skal vise, om høreapparaterne reelt benyttes af borgerne, eller om de ender i skufferne, ønsker forslagsstillerne at ensrette, så det er den samme kvalitetsmåling og opfølgning, der finder sted, hvad enten høreapparaterne er udleveret i offentligt eller privat regi.
Jeg er selvfølgelig enig med forslagsstillerne i, at det er vigtigt at sikre høj kvalitet i høreomsorgen.
I dag er det sådan, at kommunerne er forpligtet til at tilbyde gratis instruktion i brugen af høreapparater.
Forpligtelsen omfatter alle brugere af høreapparater, uanset om de er udleveret hos en godkendt privatforhandler eller på et sygehus.
Det er min opfattelse, at kommunernes forpligtelse til gratis instruktion og undervisning i anvendelsen af høreapparater er med til at forbedre kvaliteten i høreomsorgen, herunder til at forebygge, at høreapparatet ender i skuffen.
Kommunernes pligt til pædagogisk opfølgning er understreget i Sundhedsstyrelsens vejledning om høreapparatbehandling fra marts sidste år.
En undersøgelse fra forrige år viser, at mere end 85 pct. anvender deres høreapparat i 4 timer eller mere om dagen, kun godt 1 pct. af brugerne benytter slet ikke deres høreapparat.
Så der er efter min vurdering ikke behov for at fremsætte regler om fælles kvalitetsmåling, men vi vil selvfølgelig følge området tæt.
Forslagsstillerne ønsker også, at kommunerne skal kunne etablere et fælles udbud for samtlige offentligt betalte høreapparater, hvad enten de udleveres i privat eller offentligt regi.
Baggrunden er, at SF forventer, at dette vil kunne reducere kommunernes samlede udgifter til høreapparater.
I bemærkningerne anslår forslagsstillerne, at der kan forventes en besparelse på 40-50 mio. kr. årligt, men det er ikke korrekt – desværre, havde jeg nær sagt.
Det er rigtigt så langt, at de kommunale udgifter til høreapparater, som udleveres offentligt, er lavere end det tilskud, som kommunerne skal betale i forbindelse med privat udleverede høreapparater.
Derfor er det også rigtigt, at de kommunale udgifter øges jo flere borgere, der benytter sig af private leverandører.
Hvis man i stedet ser på det samfundsmæssige, altså på de offentlige udgifter, så gælder der noget andet.
Det hænger sammen med, at den kommunale udgift til høreapparatbehandling i offentligt regi alene omfatter udgiften til selve høreapparatet, den nøgne udgift uden moms, mens den kommunale udgift til høreapparatbehandling i privat regi udgør et lovfastsat tilskud, som omfatter både høreapparatet og tilpasningen, høreprøve, afprøvning, garanti – og så er det i øvrigt inklusive moms.
Den kommunale udgift til høreapparater, som udleveres offentligt, er dermed lavere end det kommunale tilskud til privat udleverede høreapparater.
Men når et høreapparat udleveres i offentligt regi, ligger hele behandlingsdelen i sundhedssystemet, og udgiften afholdes af regionerne som en sundhedsudgift.
Det er ikke gratis, det afholdes bare af regionerne.
Så når man lægger momsen til på udgifterne til et høreapparat udleveret i det offentlige og bagefter også medregner udgifterne til behandlingen, som regionen betaler, er der samlet set ikke noget, der tyder på, at der skulle være en besparelse for det offentlige ved den omlægning af tilskudsordningen, som SF foreslår.
Kommunerne blev kompenseret økonomisk for de opgaver, de overtog fra de tidligere amtskommuner ved kommunalreformens ikrafttræden.
Det gælder også de opgaver, som kommunerne overtog på høreapparatområdet.
Derudover opnås der ved de årlige forhandlinger med kommunerne om de økonomiske rammer enighed om, at kommunerne har de nødvendige midler til at løfte opgaverne.
Forslagsstillerne finder ikke, at den nuværende ordning er tilstrækkelig for at sikre, at patienterne modtager uvildig vejledning, og derfor vil forslagsstillerne have en regelændring, så speciallæger i øre-, næse- og halssygdomme ikke kan henvise til høreklinikker, som de selv har økonomisk interesse i.
Regeringen har sikret, at en ørelæge efter overenskomsten for speciallægehjælp i forbindelse med henvisning til høreapparatbehandling skal oplyse patienten om mulighederne for frit valg af høreapparatleverandør enten i det offentlige eller i det private med tilskud, og i den sammenhæng udleverer Sundhedsstyrelsen en pjece, som hedder, »Hvis du skal ha' høreapparat – Vejen til bedre hørelse – offentlig eller privat behandling«.
Hvis ørelægen selv optræder som privat leverandør eller på anden måde har økonomisk forbindelse til leverandøren, har ørelægen pligt til at oplyse patienten om det i forbindelse med henvisningen, og desuden skal oplysning om aftale med leverandør eller andre økonomiske forbindelser fremgå af opslag eller af en fremlagt pjece i venteværelset.
For at sikre, at patienten modtager denne information, skal patienten underskrive en erklæring om at have modtaget fuld oplysning om valgmuligheder og om ørelægens eventuelle relationer til en leverandør.
Ønsker patienten ikke at afgive en sådan erklæring, skal ørelægen anføre det i patientens journal.
Kan ørelægen ikke fremlægge dokumentation for, at oplysningspligten er opfyldt, vil ørelægen kunne tildeles advarsel eller bod i henhold til sygesikringsoverenskomsten.
Ministeriet har indhentet udtalelse fra Speciallægelandssamarbejdsudvalget – det er et langt ord på 34 bogstaver – om behandling af sager vedrørende aftalen i landsoverenskomsten om ørelægers informationspligt, når de henviser til høreapparatbehandling.
Speciallægelandssamarbejdsudvalget har oplyst ministeriet om, at udvalget ikke har behandlet nogen sager vedrørende ovenstående siden aftalens indgåelse den 1. juli 2006.
Endvidere har ingen regionale samarbejdsudvalg haft sager vedrørende ørelægers informationspligt ved henvisning til høreapparatbehandling, og endelig har danske øre-, næseog halslægers organisation meddelt, at de heller ikke har kendskab til nogen sager.
Der er altså ikke noget, der tyder på, at øre-, næse- og halslægerne forsømmer deres pligt til at give patienterne nødvendig information, men det er klart, at hvis der er konkrete eksempler på problemer med mangel på uvildighed og økonomiske interessekonflikter på området, så er det selvfølgelig noget, vi skal se på.
Det er min vurdering, at de eksisterende regler, som jeg her har beskrevet, og som er ganske omfattende, og som går med både livrem og seler, sikrer, at patienten kan foretage et ordentligt informeret valg og afgøre, om han eller hun har tillid til, at man får en god og fair behandling hos den pågældende læge, eller om patienten vil tage sin henvisning med et andet sted hen.
Som jeg ser det, vil SF's forslag begrænse patienternes frie valg, en valgmulighed, som i øvrigt blev indført af en tidligere regering, regeringen Poul Nyrup Rasmussen, for at komme de lange ventelister på området til livs.
Det er derfor regeringens holdning, at mistanke om misbrug bedst bekæmpes gennem åbenhed og information og gennemsigtighed og ikke ved forbud, som SF foreslår.
Men som sagt, hvis der er konkrete eksempler på problemer, skal de frem i lyset, så der kan tages hånd om dem, og hvis det var sådan, at der var den besparelse på 40 mio. kr., som SF antyder der er, ville jeg da også tage imod det med kyshånd, men som jeg har beskrevet, er en sådan besparelse desværre ikke mulig.