Lars Barfoed (KF), 2010-12-07:
Jeg vil gerne starte med at sige, at jeg er glad for, at vi i dag får lejlighed til her i Folketinget at drøfte konsekvenserne af det retlige forbehold nærmere.
Så skal jeg da ikke lægge skjul på, at jeg har været glad for også at høre fru Lone Dybkjærs indledende betragtninger her, for jeg tror ikke, det før er sket, at jeg har oplevet et medlem af den radikale folketingsgruppe nærmest læse en hel kronik op, som jeg har skrevet til Politiken, og i den grad citere mig for en række ting.
Det er jo dejligt at notere sig, at det har gjort indtryk, og oven i købet få læst sin kronik op fra Folketingets talerstol.
Så det vil jeg da gerne takke for indledningsvis.
Retsforbeholdet er jo helt sikkert et vigtigt emne.
Retsforbeholdet vil i stigende omfang få konsekvenser for Danmark, hvis vi fastholder det, ingen tvivl om det.
Helt overordnet betyder retsforbeholdet jo, at Danmark på det retlige område står uden for det overstatslige EU-samarbejde, men deltager i det mellemstatslige samarbejde i EU.
Det var resultatet af den aftale, som den danske regering for 18 år siden opnåede i kraft af den såkaldte Edinburghaftale, og som alle ved, byggede Edinburghaftalen jo på det nationale kompromis, som bl.a. de partier, som de tre forslagsstillere tilhører, stod bag.
Det drejede sig om grænsekontrol, indvandringspolitik, asylpolitik og det civilretlige område.
Nu handler forespørgselsdebatten i dag jo om konsekvenserne af Danmarks retsforbehold set i lyset af Lissabontraktaten.
Men det er alligevel vigtigt at holde sig for øje, at vi allerede med Amsterdamtraktaten har gjort os nogle erfaringer med, hvad det vil sige at stå uden for EU-samarbejdet.
Og de erfaringer har været, at det har haft konsekvenser for Danmark at stå uden for samarbejdet.
Inden for det civilretlige område er der vedtaget en lang række vigtige retsakter; det drejer sig f.eks. om konkursforordningen, Bruxelles I-forordningen, Bruxelles II-forordningen og forkyndelsesforordningen.
På grund af retsforbeholdet har vi altså ikke kunnet deltage i vedtagelsen af disse retsakter, og det har utvivlsomt haft konsekvenser for danske borgere og virksomheder.
Blot som eksempel kan nævnes, at det er besværligt for danske virksomheder, at Danmark ikke deltager i konkursforordningen.
For at afbøde konsekvenserne af, at vi ikke er med i de nævnte retsakter, anmoder vi så EU om såkaldte parallelaftaler.
En parallelaftale er jo sådan en mellemstatslig aftale mellem EU og Danmark, hvor Danmark i forhold til den konkrete retsakt tilknyttes det samarbejde, der for de andre medlemsstater hviler på et overstatsligt grundlag.
Hvis der skal indledes forhandlinger om en parallelaftale, forudsætter det, at Kommissionen stiller forslag om det, og at Rådet giver Kommissionen mandat til at føre sådanne forhandlinger.
Det skal understreges, at Rådet ikke er forpligtet til at give Kommissionen sådan et mandat, og det sker i praksis kun, hvis ikke bare Danmark, men også EU og de øvrige medlemsstater har en interesse i en parallelaftale med Danmark.
Kommissionen har afslået at imødekomme to af disse anmodninger og har i den forbindelse givet udtryk for, at indgåelse af parallelaftaler er af ekstraordinær og midlertidig karakter og kun kan accepteres, når parallelaftalerne er i EU's interesse.
De to konkrete afslag drejede sig om konkursforordningen og Bruxelles II-forordningen om behandling af grænseoverskridende sager om forældremyndighed og skilsmisse.
For så vidt angår to af de andre danske anmodninger, nemlig om henholdsvis forkyndelsesforordningen og Bruxelles I-forordningen, indvilgede Kommissionen i, at der blev indledt forhandlinger med Danmark, og det resulterede da også i, at der blev indgået parallelaftaler om de to nævnte forordninger.
Forhandlingerne var imidlertid så langstrakte, at de forbeholdsramte retsakter først trådte i kraft for Danmark med flere års forsinkelse.
Jeg kan også nævne, at der inden for integrationsministerens område i sin tid blev indgået to parallelaftaler, hvormed Danmark blev tilknyttet Eurodacforordningen og Dublinregelsættet på mellemfolkeligt grundlag.
De hidtidige erfaringer med parallelaftaler viser, at Danmark ikke på forhånd kan forvente, at en anmodning om en parallelaftale vil blive imødekommet.
Det viser også, at EU anser parallelaftaler for at have en ekstraordinær midlertidig karakter, og at indgåelse af sådanne aftaler er en meget langstrakt proces.
Jeg vil også pege på, at Danmark, først når forhandlingerne om et forbeholdsramt EU-initiativ er afsluttet, har mulighed for at anmode om en parallelaftale.
Det betyder, at Danmark under forhandlingerne om det pågældende EU-initiativ ikke har mulighed for at arbejde aktivt for, at EU-retsakten får et bestemt indhold.
Når de andre medlemsstater har færdigforhandlet retsakten, kan Danmark enten forsøge at blive tilsluttet retsakten med det indhold, som de øvrige medlemsstater allerede har forhandlet sig frem til, eller vi kan forholde os passivt, og dermed er vi ikke omfattet af det pågældende initiativ.
Så det står altså klart, at parallelaftaler ikke er den bedste løsning for Danmark.
Det eneste tilfælde, hvor Danmark har en ret til at kunne deltage i de nye forbeholdsramte initiativer, er, hvis der er tale om en udbygning af Schengenreglerne.
Efter protokollen om Danmarks stilling kan Danmark nemlig inden for 6 måneder efter vedtagelsen af en ny foranstaltning træffe beslutning om, at vi ønsker at tilslutte os foranstaltningen på et mellemstatsligt grundlag, men det gælder også kun på Schengenområdet, der er en meget lille del af det samlede samarbejde inden for det politimæssige og strafferetlige område.
Med Lissabontraktaten blev den hidtidige søjlestruktur ophævet, og dermed gik det politimæssige og det strafferetlige samarbejde fra at være et mellemstatsligt til at være et overstatsligt samarbejde, og dette samarbejde blev således også omfattet af det danske retsforbehold.
Det viser, at konsekvenserne af forbeholdet ændrer sig, i takt med at karakteren af EU-samarbejdet forandres.
Danmark deltager altså ikke længere i vedtagelsen af ny EU-lovgivning om politi og strafferet, og denne lovgivning er ikke bindende for eller finder anvendelse i Danmark.
Så kan man jo, som forslagsstillerne har gjort det, stille det ret oplagte spørgsmål: Hvilke konsekvenser har det så for Danmark?
Det vil jeg redegøre for, i det omfang taletiden tillader det, og vi kan jo konstatere, at der løbende er sket en internationalisering af den grove kriminalitet, og mange af de forbrydelser, der i dag opfattes som nogle af de mest alvorlige, sker på tværs af de nationale grænser.
Her tænker jeg f.eks. på terrorisme, organiseret kriminalitet, menneskehandel, narkotikakriminalitet, økonomisk kriminalitet og it-kriminalitet.
Karakteren af den grænseoverskridende kriminalitet betyder, at den ikke alene kan bekæmpes af de nationale myndigheder hver for sig.
I det seneste årti er der derfor sket en forholdsvis hastig udvikling af samarbejdet i EU med henblik på at sikre en effektiv kriminalitetsbekæmpelse både i medlemsstaterne og på tværs af grænserne.
Et godt eksempel på et resultat af det samarbejde er den europæiske arrestordre, der sikrer en hurtig og effektiv procedure for udlevering af lovovertrædere mellem EU's 27 medlemsstater.
I dag kan en efterlyst formodet gerningsmand forventes at blive udleveret inden for få uger eller ganske få måneder.
For bare 10 år siden var det langt mere usikkert, om der overhovedet kunne ske udlevering, og hvis det var tilfældet, kunne det tage meget lang tid, før en udlevering i praksis blev gennemført.
Nu betyder retsforbeholdet jo ikke, at Danmark med Lissabontraktaten fra den ene dag til den anden står helt uden for EU's politimæssige og strafferetlige samarbejde, men det betyder som sagt, at Danmark ikke længere deltager i nye initiativer på området, og dermed er vi ikke med til at præge videreudviklingen af samarbejdet.
Lad mig bare nævne et par konkrete eksempler på, hvad Danmark ikke deltager i.
På EU-justitsministermødet i sidste uge drøftede vi et direktivforslag om bekæmpelse af seksuelt misbrug af børn og børnepornografi.
Forslaget indeholder en række nye tiltag i kampen mod seksuelle krænkelser af børn, som vi altså ikke er omfattet af.
Vi sidder selvfølgelig med til de møder, hvor forslaget forhandles, men det siger sig selv, at muligheden for at præge de forhandlinger er mindre, når vi ikke deltager i den endelige afstemning i Ministerrådet.
I forhold til dette direktiv vil vi dog har mulighed for at gennemføre det i dansk ret, hvis der her i Tinget er flertal for det, altså gennemføre den lovgivning, som direktivet lægger op til.
Men det er jo ikke altid, vi har sådan en mulighed, for i de tilfælde, hvor et direktiv bygger på princippet om gensidig anerkendelse, vil Danmark ikke ensidigt kunne gennemføre direktivet i dansk ret.
For de andre medlemsstater er jo ikke EU-retligt forpligtet til at efterkomme en anmodning eller en afgørelse fra danske myndigheder inden for det pågældende område.
Det gør sig gældende i forhold til to direktivforslag, som for tiden bliver drøftet i EU.
Det drejer sig om et direktivforslag om den europæiske beskyttelsesordre og et direktivforslag om en såkaldt europæisk efterforskningskendelse.
Tanken med forslaget om den europæiske beskyttelsesordre er, at en person, som er undergivet en såkaldt beskyttelsesforanstaltning i en medlemsstat fortsat kan være undergivet den foranstaltning, selv om personen tager ophold i en anden EU-medlemsstat.
Et praktisk eksempel kunne være en kvinde, som her i landet er beskyttet af et polititilhold mod f.eks. sin tidligere samlever.
Kvinden vil efter direktivforslaget kunne få beskyttelsesforanstaltningen, altså polititilholdet, med sig, hvis hun flytter til en anden EU-medlemsstat, sådan at den anden medlemsstat som udgangspunkt vil være forpligtet til at håndhæve det pågældende polititilhold.
I forhold til dette direktivforslag er det ikke en løsning at tilpasse de danske regler i lyset af EU-reglerne, for vi kan som nævnt ikke i dansk lovgivning ensidigt fastsætte regler, der tvinger de andre medlemsstater til at iværksætte foranstaltninger om beskyttelse af danske kvinder, som tager ophold i udlandet.
Hvis vi vil tilknyttes direktivet om den europæiske beskyttelsesordre er den eneste mulighed, at vi anmoder EU om indgåelse af en parallelaftale, når vi nu står uden for med det retsforbehold, vi har.
Det samme gælder i forhold til forslaget om en europæisk efterforskningskendelse, der drejer sig om indførelsen af et samlet system for medlemsstaternes anmodninger om retshjælp til indsamling og fremskaffelse af bevismateriale, som befinder sig i en anden medlemsstat.
Som nævnt viser de hidtidige erfaringer, at Danmark bestemt ikke på forhånd kan forvente, at en anmodning om en parallelaftale vil blive imødekommet, og at indgåelse af en sådan aftale i givet fald vil være en meget langstrakt proces.
Et særligt spørgsmål er Danmarks videre deltagelse i allerede eksisterende EU-retsakter om politi og strafferet.
Det fremgår udtrykkeligt af protokollen om Danmarks stilling, at EU-retsakter, der er vedtaget inden Lissabontraktatens ikrafttræden, fortsat vil gælde for Danmark på mellemstatsligt grundlag, selv om de efterfølgende ændres i medfør af Lissabontraktaten.
I dette efterår er der opstået en vanskelig juridisk-teknisk diskussion om, hvorvidt Danmark fortsat er bundet af gamle retsakter, som bliver ophævet eller erstattet af nye retsakter efter Lissabontraktatens ikrafttræden.
Fra dansk side har vi den opfattelse, at sådanne retsakter, der erstatter, erstattes eller ophæves, ikke længere vil gælde for Danmark.
Det var en opfattelse, alle lagde til grund under forhandlingerne i 2007 om revision af den danske protokol i tilknytning til Lissabontraktaten.
I forbindelse med de igangværende forhandlinger om et direktivforslag om menneskehandel har Rådets Juridiske Tjeneste imidlertid nu givet udtryk for en anden opfattelse.
Den gamle rammeafgørelse blev indgået under det tidligere samarbejde, som Danmark som nævnt fuldt ud deltog i.
Rådets Juridiske Tjeneste har nu givet udtryk for den opfattelse, at sådanne gamle retsakter i hvert fald som udgangspunkt fortsat vil være gældende for Danmark, selv om de erstattes eller ophæves i forhold til de andre medlemsstater.
Som sagt er vi ikke enige heri rent juridisk, og der har været drøftelser mellem Danmark og de centrale aktører om dette spørgsmål.
Problemstillingen blev drøftet på et rådsmøde i sidste uge i forhold til direktivet om menneskehandel, og udfaldet var, at Rådets Juridiske Tjenestes opfattelse blev lagt til grund.
Det skal dog nævnes, at der er enighed om, at denne opfattelse ikke nødvendigvis skal være gældende i forhold til fremtidige lignende problemstillinger.
Vi vil fortsat fra dansk side forsøge at overbevise de andre medlemsstater og øvrige centrale aktører om, at Rådets juridiske tjenestes opfattelse ikke er korrekt, og jeg vil naturligvis sørge for løbende at holde Folketinget orienteret om den sag.
Blot for god ordens skyld skal jeg understrege, at den nævnte uenighed på ingen måde har betydning i forhold til kernen i det retlige forbehold.
Det vil altså sige, som allerede nævnt flere gange, at vi ikke er med i nye EU-retsakter inden for det politimæssige og strafferetlige område.
Som sagt betyder retsforbeholdet ikke, at Danmark efter Lissabontraktatens ikrafttræden sådan fra den ene dag til den anden er helt udelukket fra at deltage i det politimæssige og strafferetlige samarbejde.
Som jeg har redegjort for, vil konsekvenserne af retsforbeholdet imidlertid med tiden blive mere og mere alvorlige og mærkbare for Danmark og dermed danske borgere og virksomheder.
I den sidste ende kan vi risikere at komme til at deltage i en meget begrænset del af samarbejdet eller komme til at stå helt uden for det.
Det er regeringens opfattelse, at retsforbeholdet hæmmer varetagelsen af danske interesser.
Hvis forbeholdet skal afskaffes, er en folkeafstemning som bekendt nødvendig, og det er regeringens plan at sætte forbeholdene til afstemning.
Nogle vil sikkert spørge om, kunne jeg forestille mig, hvornår en sådan folkeafstemning skal finde sted, men jeg håber, at der vil være almindelig forståelse for, at det er et spørgsmål, jeg ikke kan udtale mig om.
Det er ikke justitsministeren, der afgør, hvornår en sådan folkeafstemning skal afholdes.
Det er naturligvis op til udenrigsministeren og statsministeren at træffe en sådan beslutning.