Jakob Ellemann-Jensen (V), 2012-05-29:
Tak for det.
Det har været en åben, konstruktiv og inkluderende debat, selv om vi i sagens natur ikke har været enige om alting undervejs.
Det har dog været meget tydeligt, at ministeren hele vejen har haft et oprigtigt ønske om at sikre en bred opbakning til regeringens strategi.
I Venstre mener vi, at man kunne have nået en sådan opbakning, ved at regeringen simpelt hen tilsluttede sig den i øvrigt ganske udmærkede strategi, som VK-regeringen stod bag, men som man havde valgt at tilslutte sig af årsager, der ikke havde meget med strategien at gøre.
Det har regeringen ikke ønsket, og det har været vigtigt for regeringen at sætte sit eget fingeraftryk.
Det er heller ikke nogen hemmelighed, at vi i Venstre langtfra var tilfredse eller imponerede over det første udkast til en strategi, som ministeren præsenterede.
Det var præget af væsentlig mere idealisme end realisme, og den slags har verdens fattigste set rigeligt af.
Man kan nu engang ikke omfordele sig ud af fattigdom.
Vi skal bare huske på, at økonomisk vækst i udviklingslandene er en forudsætning for at bekæmpe fattigdom.
Når kravene bliver så urealistiske, risikerer man at skabe en kunstig vækst, som alene opretholdes af udviklingsbistanden, og som ikke vil være økonomisk bæredygtig i det lange løb.
Den økonomiske bæredygtighed må og skal være til stede.
Vi skal ikke stille urealistiske krav til verdens allerfattigste.
Vi skal sætte den enkelte fri, og vi skal give økonomiske muligheder.
Selv om strategien i sin endelige form i den grad har levnet plads til en masse hule floskler og højtflyvende hensigter, er disse krav blevet mere jordnære og realistiske.
Nødvendigheden af økonomisk vækst har fået en meget mere central placering.
Kravene til grøn vækst er tydeligere, og der er sikret en balance mellem økonomisk vækst og de hensyn, som vi må og skal tage i en verden, der har meget begrænsede ressourcer.
En debat, vi har haft gentagne gange under arbejdet med strategien, handler om vægtning af menneskerettigheder.
De sociale rettigheder handler om fordeling, mens frihedsrettighederne handler om muligheder.
Udfordringen er naturligvis, at mulighederne begrænses, hvis fordelingen er skæv.
Derfor skal vi tage udgangspunkt i behovene for det enkelte land, når vi ser på, hvilke rettigheder vi fra dansk side skal hjælpe med at kæmpe for.
For det er ikke realistisk, at et udviklingsland skal sikre 30 forskellige menneskerettigheder med et slag.
Men vi må aldrig acceptere, at regeringer tilsidesætter fundamentale frihedsrettigheder og undskylder sig med, at man i stedet fokuserer på andre rettigheder.
Vi skal sikre den frihed, der giver mennesker mulighed for at påvirke deres egen situation og give deres familie mad på bordet.
Vi skal hjælpe med at sikre den private ejendomsret.
En forudsætning for økonomisk vækst er, at vi som mennesker kan være sikre på, at det, der er vores i dag, ikke bliver taget fra os i morgen.
Vi skal hjælpe med at sikre frie markeder og økonomisk frihed.
Det gør vi bl.a. ved at sikre udviklingslandene adgang til vores markeder, men det er ikke nok.
Samhandelen udviklingslandene imellem skal også styrkes, og den hæmmes i dag af massive toldmure og bureaukrati.
Det er ofte den eneste mulighed for effektiv skatteopkrævning.
Udviklingsbistand kan give et land en hjælpende hånd, men fri handel kan for alvor sætte et lands økonomi i gang.
Derfor skal der være en sammenhæng mellem vores udviklingspolitik og alle de andre politiske områder, som har direkte indvirkning på vores partnerlande.
Det er her, vi kan gøre den store forskel.
Vi skal også sikre samtænkning af vores indsatser for fred, stabilitet og udvikling i verden.
Det er glædeligt at se, at regeringen har modet til at anerkende det.
Det kræver mod til at erkende, at vi ikke kan hjælpe alle.
Derfor skal vi have mod til at prioritere og mod til at fokusere, for så bliver vores udviklingssamarbejde mest effektivt.
Effektivitet med skattekronerne skylder vi selvfølgelig de danske skatteydere.
Men vi skylder i høj grad også vores partnerlande at være så effektive som muligt med vores udviklingsbistand.
Derfor skylder vi også at sikre bred politisk opbakning til Danmarks udviklingspolitiske strategi, og vi vil ikke bruge den som indenrigspolitisk kastebold, fordi vi er fornærmede over noget, der ikke har med strategien at gøre.
Naturligvis ville vi i Venstre have foretrukket at beholde den strategi, VK-regeringen præsenterede for 2 år siden, for det var en bedre og mere skarp strategi, men det er nu engang ikke muligt.
Derfor bakker Venstre op om regeringens strategi for Danmarks udviklingssamarbejde.
Jeg skal derfor fremsætte følgende forslag til vedtagelse på vegne af Venstre, Socialdemokratiet, Dansk Folkeparti, Det Radikale Venstre, Socialistisk Folkeparti, Enhedslisten, Liberal Alliance og Det Konservative Folkeparti: