Stine Brix (EL), 2013-01-31:
Tak for det.
Først tak til Venstre for at indkalde til den her forespørgselsdebat.
Hver gang et menneske bliver udsat for tvang i det psykiatriske system, er det en krænkelse.
Så klar er Det Etiske Råd i deres seneste udmelding om tvang i psykiatrien.
Rådet skriver, at det er et indgreb i den enkeltes ret til selvbestemmelse over sit eget liv og sin egen krop.
Det er jeg meget enig i.
Jeg synes også, at det er vigtigt at tage med, at tvang kan stå i vejen for, at man får opbygget den nødvendige tillid og dermed kan komme igennem et godt behandlingsforløb og hjælpe patienten ud på den anden side.
Derfor er det Enhedslistens mål, ligesom jeg kan høre på resten af Folketingets partiers ordførere her i dag, at brugen af tvang minimeres til absolut minimum, og vi så faktisk gerne, at man på lang sigt helt kom af med tvang i psykiatrien.
I forvejen er det jo sådan, at hvis et menneske er til fare for sig selv eller til fare for andre, findes der nødretsbestemmelser, som gør, at man kan gribe ind.
Det kræver selvsagt et meget stærkt psykiatrisk beredskab, hvis det skal kunne lade sig gøre, at man som patient kan henvende sig, også tidligt, altså meget før det går helt galt, når man står i en ekstrem psykisk krise.
Det kræver selvfølgelig også et personale, som er rigtig godt rustet til at håndtere situationen, når den så bliver skærpet.
Jeg vil også gerne bidrage med et par bud fra vores side om, hvordan vi mener vi kan komme videre i diskussionen om tvang.
For det første tror jeg, at det kunne være rigtig interessant at lære noget mere af det, vi så i Italien, med hensyn til at have en meget mere tilgængelig psykiatri.
Jeg møder af og til patienter, som siger, at de har forsøgt at henvende sig, fordi de havde det rigtig, rigtig skidt, men som så er blevet afvist med det resultat, at deres situation blev endnu værre, end den var.
Det må på en eller anden måde være et ideal, at man kan få hjælp, når man har brug for det og henvender sig.
For mig at se tror jeg det ville være en kæmpefordel – og også en fordel i forhold til diskussionen om tvang – hvis man kunne få hjælp, uden at man nødvendigvis behøver at flytte på en institution eller et psykiatrisk hospital.
Og det kræver, at man har lokalt forankrede tilbud, som er tilgængelige og åbne.
Det kræver også, tror jeg, at man har en bedre støtte i hjemmet, end man har i dag, sådan at krisen ikke opstår.
Det kræver selvfølgelig også et særligt tilbud, der er lokalt, til dem, som har både et misbrugsproblem og en psykisk lidelse.
Et andet bud har jeg egentlig fundet i Rådet for Socialt Udsattes seneste årsrapport, hvor man også tager fat på spørgsmålet om tvang.
Rådet opfordrer sådan set Folketinget til at vedtage et opgør med brugen af tvang og peger på det her med måltal, som vi også har diskuteret i dag, som et middel til, hvordan man kunne fastholde fokus.
Jeg har set, at man allerede arbejder med måltal i regionerne og er i gang med det, og jeg kan også se, at begge forslag til vedtagelse i dag indeholder det.
Men jeg tror, at det er en metode, vi kan bruge til fælles at fastholde et fokus på, at brugen af tvang skal være mindre.
Rådet for Socialt Udsatte peger også på muligheden for at lave forsøg med tvangsfrie afdelinger – det har også været drøftet tidligere, og det synes jeg også kunne være rigtig interessant at kigge videre på.
Flere har også allerede peget på, at det er oplagt at udbrede de erfaringer, som der var med Gennembrudsprojekterne for nogle år tilbage.
Det vil jeg ikke gå mere ned i, men det er jeg meget, meget enig i.
En tredje ting, man kunne tage fat i – det har jeg også nævnt lidt i debatten her i dag – er det her med forhåndserklæringer, for indtil vi når det her mål med at få nedbragt tvangen markant og måske helt kommer af med den i forhold til i dag, så tror jeg, at det vil være et meget vigtigt skridt at gå ind og prøve at ændre det magtforhold, som der er mellem behandleren og patienten i dag, for der vil være et magtforhold; det ligger jo i sagens natur med brugen af tvang.
Der har man altså erfaringer fra bl.a. Tyskland med, at borgeren eller patienten selv kan udtale sig i de perioder, hvor de har det godt, om, hvordan de ønsker, at personalet hjælper dem eller håndterer dem, når de har en psykisk krise eller en psykose eller på anden måde i dag ville blive mødt med tvang.
Her kan man jo tage hensyn til de oplevelser, som patienterne selv har, i forhold til hvordan medicinen virker på dem; hvordan forskellige typer af tvang virker på dem; hvordan samtale virker på dem osv. Derfor synes jeg også, at det er rigtig godt, at der faktisk står en sætning i begge forslag til vedtagelse om, at Folketinget lægger vægt på, at patienterne har haft mulighed for at tilkendegive, hvilken form for tvang der opleves som mindst indgribende.
Men jeg synes godt, at vi kunne udvikle det videre og måske også formulere os i lyset af de erfaringer, der har været i Tyskland, hvor man altså har gjort det til en del af lovgivningen på området.
Så kan jeg se, at tiden løber ud, men jeg vil bare sige, at for mig er det vigtigt, at vi holder fokus fuldstændig klart på at nedbringe brugen af tvang, og derfor vil jeg være tilbøjelig til at være meget skeptisk over for at indføre nye former tvang; men det kan vi jo eventuelt tage i den videre debat.