Simon Emil Ammitzbøll (LA), 2013-02-26:
I dag styrker vi regeringsmagten.
Vi styrker regeringsmagten i forhold til pressen, og vi styrker regeringsmagten i forhold til Folketinget.
På den måde gør vi egentlig op med en stolt tradition, hvor vi med en meget tidlig offentlighedslov i forhold til de fleste andre lande i verden allerede i 1970 var på banen – dog ikke med samme hastighed som svenskerne, som allerede i 1766 med tryckfrihetsförordningen lavede den første form for offentlighed omkring forvaltningen og åbenhed omkring tingene, altså på et langt tidligere tidspunkt end alle andre.
Da man behandlede den første offentlighedslov i 1969 og 1970, var det med stolthed, at den i øvrigt konservative justitsminister Thestrup gennemførte loven.
Da en anden konservativ justitsminister i 1985 gennemførte yderligere åbenhed i den næste offentlighedslov, fortsatte man med stolthed – mere åbenhed.
Denne gang – det indrømmer jeg gerne – bliver der mere åbenhed længere nede i systemerne, men der bliver mindre åbenhed i toppen af magtpyramiden.
Og det er især § 24, der er problemet.
Så ja, der er foretaget kosmetiske ændringer af paragraffen, men det er jo sådan set bare ord.
Justitsministeriet har ikke ønsket at have nogen reel dialog om lovforslaget, regeringspartierne løber fra de holdninger, de fremførte før folketingsvalget, og regeringspartierne ignorerer deres eget regeringsprogram.
Sådan var det ikke i de gode gamle dage.
I 1980'erne, da man vedtog den anden offentlighedslov, var det faktisk sådan, at det første forslag blev trukket tilbage af den borgerlige regering.
Det var faktisk også sådan, at det andet forslag blev trukket tilbage af den borgerlige regering.
Det var først tredje gang, man kom med et lovforslag, at det blev gennemført af et bredt flertal i Folketinget – endda så bredt, at Venstresocialisternes ordfører, Jørgen Lenger, roste regeringen og sagde, at det ikke ville ske ofte, men at der denne gang var grund til det.
Hvem var det så, der ændrede det?
Var det en helgenkåret kommissionsformand?
Der var en regering, der lyttede; der var et Retsudvalg, der tog opgaven på sig og ikke sank hen i åndelig dovenskab og parerede ordre.
Nu kan man faktisk ikke engang få en høring om den her tredje offentlighedslov.
Nu skal der bortforklares.
For det er jo en kommission, der er kommet med det, og vi må gennemføre det, som det er.
Det er fuldstændig ligegyldigt, at kommissionsmedlemmerne – i hvert fald flere af dem – springer fra de konklusioner, de selv har afleveret.
Det er sådan set fuldstændig ligegyldigt, for kommissionsmedlemmer må ikke skifte mening; det må regeringspartier godt, men ikke kommissionsmedlemmer.
Så siger man: Jah, men det har faktisk været i gang i rigtig mange år; de har siddet i 7 år i den her kommission, og nu skal vi vedtage det, for de har jo siddet i lang tid, og det har været grundigt.
Jeg må bare sige, at der gik længere tid både i slutningen af 1960'erne og i midten af 1980'erne med at ændre offentlighedsloven, end der gør nu.
Og begge gange tog Folketinget behandlingen alvorligt og udliciterede det ikke bare til nogle eksperter, der senere fortrød.
Men kommissionen har jo talt, selv om det bare er ord.
Måske er det ikke helt tilfældigt, at de fem partier, der har fundet sammen, er de fem partier, som alle har prøvet at have ministerposter.
De er nemlig øjensynligt mere optaget af forholdene for ministrene end af offentligheden.
Jeg ved ikke, om de nuværende regeringspartier har overvejet, om det måske bliver sådan, at røde regeringer bliver en parentes i et borgerligt århundrede.
I hvert fald kunne man godt anbefale Socialdemokraterne at have en lidt større interesse for meningsmålingerne, for så kunne det være, at de blev mere interesseret i at beskytte mindretallet, i at sikre offentligheden, i at være på folkets side, i stedet for på statsmagtens.
Men det er måske for meget at forlange.
Vi laver også åbenhed, hører man.
Jeg ved ikke, om det er gået op for regeringen, men der er ingen, der har kritiseret de nogle og tyve forslag, der giver mere åbenhed – ingen.
Så dem kan vi sådan set bare vedtage i fuld fordragelighed i et samlet Folketing.
Men man har åbenbart, især fra SF's side, vænnet sig så meget til at være i regering, at man ved, at der skal være noget, man ikke kan lide, før man kan få noget, man kan lide.
Hvem der så kan lide det, fortoner sig fuldstændig, for der er jo ikke rigtig nogen, der vil forsvare det – måske ud over en justitsminister, som i sidste uge begyndte, endelig, at svare på spørgsmål.
Jeg har prøvet at finde ud af, hvad det er, der har været problemet med de nuværende regler, men det har man ikke rigtig ville fortælle, indtil DR 2 havde et debatprogram i torsdags.
Der sagde justitsministeren, at det var beslutningsgrundlaget omkring henholdsvis politiforliget og aftalen om kriminalforsorgen, som åbenbart ikke var kommet til offentlighedens kendskab.
Vi er med i det ene forlig, ikke det andet, og jeg tror ikke, der er noget specielt gedulgt ved det beslutningsgrundlag, der er for kriminalforsorgsaftalen, og hvis jeg skal være helt ærlig, forestiller jeg mig heller ikke, at der er det på politiforligets område, men det må ministeren jo forsvare, hvis han ellers mener, at han er i stand til det.
Til sidst vil jeg sige, at vi hele tiden får at vide: Jamen det er jo ligesom udviklingen, og der er jo gået mange år siden 1985.
Og det er også rigtigt, og jeg medgiver også gerne, at den anden offentlighedslov har medført mere åbenhed, end man oprindelig havde forestillet sig.
Jeg ved godt, at det for de regeringsbærende partier sikkert lyder ganske forfærdeligt, men det har den.
Men det er jo ikke i går eller i forgårs eller i forfjor, at den her øgede åbenhed er opstået.
Det er sådan set lang tid siden.
I ganske få er man ikke blevet ramt af denne åbenhed, bl.a. Justitsministeriet, der så desværre står for loven, for de har ikke haft den åbenhed, som har været den almindelige.
De har fortsat haft lukketheden, mere end så mange andre, måske på grund af en tilfældig organisationsform.
Men når det nu har virket så godt og man ikke kan komme med eksempler på, hvor det har givet problemer, hvorfor i alverden er det så, at man vil ændre det?
Hvad er det for store tanker – for at bruge hr. Jeppe Mikkelsens ord – man er bange for ender på forsiden af en avis?
Jeg har aldrig før hørt en politiker, der har været bange for, at store tanker skulle ende på forsiden af en avis.
Men det har vi så hørt i dag, så der har dog været en enkelt nyhed.
Jeg synes, at man burde se på, at det faktisk fungerer ganske, ganske fint i dag.
Folketinget er hundrede procent enige om, at der er en række steder, hvor der skal være mere åbenhed.
Det er sådan set den danske befolkning, der har valgt Folketinget, det er Folketinget, der kan fjerne regeringen, og det er fint at have en fri presse, som kan sørge for at afsløre regeringen, når alting ikke er helt fint i kanten.
Men det er da ikke nogen gåde, at regeringer ikke ønsker, at de skal kunne blive kontrolleret.
En trist dag for det danske folkestyre.