Morten Østergaard (RV), 2011-01-14:
Som ministeren var inde på i sin indledende besvarelse, er det jo en lidt atypisk situation, idet der jo burde have stået en minister her og konkluderet på debatten.
For det er jo regeringens eget lovforslag, som vi i dag har fremsat, fordi regeringen uvist af hvilke grunde undervejs har mistet modet.
Hvis ikke det var, fordi det havde så alvorlige konsekvenser, kunne man jo sige: Nå ja, der er sikkert mange lovforslag, der har været oppe af skuffen og er røget ned i den igen.
Men det, der er kernen i det her, er, at man har svigtet et løfte, der var afgivet til de vestdanske regioner om, at man ville løse en uhensigtsmæssighed.
Hvad er det så for en uhensigtsmæssighed, vi taler om?
Jo, det er jo et af de kriterier, der afgør, hvordan midlerne fordeles mellem regionerne, det såkaldte middellevetidskriterium.
Og selv om den slags ting er meget tekniske, er det egentlig i virkeligheden ikke så indviklet at forstå problemstillingen, for det, man har gjort og som gælder i dag, er, at man fordeler midlerne mellem regionerne i forhold til deres middellevetid, på en sådan måde at den region, som har den højeste middellevetid, ikke får fordelt midler i forhold til sin middellevetid – alle andre indregnes i forhold til den.
Det betyder, at når de andre regioner, som tilfældet er, stille og roligt er ved at indhente Region Midtjylland, som har den højeste middellevetid, så bliver forskellene mellem regionerne mindre, men det har ikke betydning for fordelingen af midler, fordi man hele tiden regner ud fra den region, der har den højeste middellevetid.
Derfor indgik dette i det arbejde, som blev gjort i Finansieringsudvalget, som altså bestod af repræsentanter for Danske Regioner, sygehusejerne, Kommunernes Landsforening, Ministeriet for Sundhed og Forebyggelse, Finansministeriet, Økonomi- og Erhvervsministeriet, Skatteministeriet og, i sagens natur, Indenrigs- og Socialministeriet.
Tilbage i den første halvdel af 2009 analyserede de disse ting og kom frem til, at det er rigtigt, at det giver en uhensigtsmæssighed, som nærmest er en matematisk sandhed.
For hvis man i stedet for tager udgangspunkt i et middellevetidskriterium på gennemsnittet af middellevetiden, så betyder det, at hvis regionerne nærmer sig hinanden, afspejler det sig også i de bevillinger, de får.
Derfor kom regeringen også frem til, at hvis man laver et forslag som det, vi nu diskuterer i dag, vil kriteriet være robust over for ændringer i middellevetiden, som vil ske i de kommende år.
Derfor handler det her sådan set ikke om en kamp mellem øst og vest eller om den ene region eller den anden region.
Det handler om, hvorvidt et kriterium, som er født med en uhensigtsmæssighed, som er blevet større på grund af udviklingen i middellevetiden, skal rettes, eller om det ikke skal rettes.
Det, der har været det fascinerende ved debatten i dag, er, at der måske med undtagelse af fru Line Barfod vel ikke er nogen, som for alvor ikke har ment, at der er en uhensigtsmæssighed, og det følger altså også næsten af matematikken, at det vil der være.
Med mindre man har en fuldstændig uændret middellevetid regionerne imellem, så er den måde at udmåle kriteriet på, som bruges i dag, ikke robust over for ændringer og forskydninger i middellevetiden. Hvad betyder det så, og hvorfor er det så, at det giver så mange dønninger?
Det er, fordi det altså ikke er helt ligegyldigt.
Hvis det her middellevetidskriterium var indrettet, som regeringen selv foreslog i 2009, havde det sparekrav været 200 mio. kr. mindre, og det var måske også, fordi det er ret mange penge, at den daværende sundhedsminister, Jakob Axel Nielsen, den 21. oktober 2008 havde travlt med i Århus Stiftstidende – Aarhus ligger som bekendt i Region Midtjylland – at sige, at man ønskede at rette kriteriet, fordi regeringen godt kunne se, at der var et problem, som var af den her størrelsesorden.
Så er det klart, at det, præcis som det gør sig gældende, når man diskuterer den udligning, der er mellem kommuner, selvfølgelig er sådan, at udligning og bloktilskudsfordeling som sådan er et nulsumsspil, altså det er et spørgsmål om, at hvis nogle skal have lidt mere, så er der nogle andre, der får lidt mindre.
Derfor er det jo helt urimeligt, som det er fremgået af debatten i dag, at forvente, at man på noget tidspunkt i danmarkshistorien vil komme i en situation, hvor regionerne kommer arm i arm med hinanden og siger: Kunne I ikke tænke jer at tage nogle penge fra de to østdanske regioner og give til de tre vestdanske regioner?
Sådan vil det aldrig blive, sådan har det aldrig været.
Masser af kommuner var utilfredse – både dem, der fik, fordi de fik for lidt, og dem, der skulle give, fordi de skulle give for meget.
Og sådan vil det være, uanset hvor mange kriterier vi lægger ind i diskussionen.
Om vi så tager alle kriterierne og laver om på dem, så giver det jo en bundlinje, hvor man – og det må også fru Line Barfod erkende – flytter rundt mellem kommunerne.
Og det er klart, at dem, der skal betale, selvfølgelig vil være kede af det og synes, at det er helt urimeligt, og dem, der får, vil måske, som tilfældet var her, synes, at det slet ikke er nok.
Det er jo derfor, at det er Folketinget og ikke regionerne selv, der aftaler, hvordan bloktilskuddet fordeles, for det kan man ikke med nogen rimelighed forvente at de skulle kunne blive enige om.
Jeg tillader mig så at tolke ministerens indledende indlæg sådan, at selv om han godt nok sagde, at regeringen ikke har helt den samme opfattelse i dag, så mener man
Det er så det, der er det fascinerende, for forslaget skal jo ses isoleret.
Forslaget foreslår kun at rette på denne ene uhensigtsmæssighed.
At der så er masser af andre uhensigtsmæssigheder, burde føre til en perlerække af andre spændende forslag.
Men det her er jo et forslag, hvori man isoleret set kigger på den uhensigtsmæssighed, som ministeren erkender findes.
Så forstår jeg, at man nu i slutningen af februar vil komme med et nyt bud.
Jeg glæder mig.
Jeg vil selvfølgelig sidde spændt og vente, og jeg går ud fra, at det her kommer til at indgå, for det er jo et løfte, regeringen har afgivet, præcis ligesom det løfte, vi diskuterede i går i Finansudvalget.
Her har regeringen lovet sygehusbyggeri for et sted mellem 80 og 90 mia. kr., men har barberet det ned til 40 mia. kr. uden at give et svar på, hvordan den vil leve op til det valgløfte, den har givet.
Det er jo der, hvor jeg synes man gambler med sin troværdighed, hvis man bare traver i valgkampen eller for den sags skyld uden for valgkampen, som det var tilfældet med ministerens forgænger i den her sag, og skyder om sig med løse løfter, man ikke har nogen ambitioner om at indfri.
For selvfølgelig lytter regionerne til, hvad det er, der bliver sagt, og har forventninger om et stort sygehusbyggeri eller har forventninger om at få en anderledes bloktilskudsfordeling – særlig når det kommer så vidt, at man sender lovforslaget i høring.
Jeg har da også noteret mig, at den region, jeg tror regeringen lytter meget til, nemlig Region Syddanmark, som jo har en regionsformand fra Venstre – sådan set er den eneste region, som har sagt, at det her fint kan gennemføres.
Andre regioner har sagt: Det er for lidt, vi skal have flere penge.
Og så er der nogle, der har sagt: Det er for meget, vi skal afgive for mange penge.
Forslaget ligger et sted midtimellem som et udtryk for en eller anden form for forsøg på at få synspunkterne til at mødes.
Jeg ser som sagt frem til, at regeringen fremsætter sit forslag.
Medmindre andet bliver sagt i dag, må vi jo antage, at man så dér og i god tid inden tilskudsåret 2012, hvilket er det, vi lægger op til, kan løse problemet i den større sammenhæng, som altså indtil videre har forhindret, at man lever op til sit løfte fra 2008.
Så er det selvfølgelig lidt en skuffelse, at Socialdemokraterne ikke i dag har kunnet tilkendegive deres umiddelbare støtte til forslaget.
Jeg var bibragt den opfattelse, at det ville man gøre på baggrund af den debat, der bl.a. har været lokalt.
Men jeg noterer mig også, at hr. Rasmus Prehn ikke udelukker, at der er uhensigtsmæssigheder, og det betyder selvfølgelig, at der bliver basis for at kigge på noget, hvis ikke det kommer til at indgå i regeringens planer.
Så kom vi til hr. Hans Kristian Skibby, og det var jo en saga helt for sig selv.
Jeg er glad for, at jeg har 3 minutter endnu, så jeg kan vie noget af tiden til hr. Hans Kristian Skibby.
Det er utrolig spændende at følge Dansk Folkeparti, som synes, at det her er en grundlæggende urimelighed.
Hr. Hans Kristian Skibby hidsede sig på østjysk tv op over, at borgerne i Region Midtjylland skulle lide den tort at få en ringere service, og sagde, at det var helt forfærdeligt, at en regering, som selv havde godkendt de her tal, havde glemt dem igen.
Så er det, hr. Hans Kristian Skibby siger, at han jo ikke kunne vide, at vi ville fremsætte et lovforslag, og at han med den viden måske havde udtalt sig anderledes.
Det er vel i virkeligheden sagen i en nøddeskal, at hr. Hans Kristian Skibbys mod varede, lige indtil han fandt ud af, at han skulle ned i Folketingssalen og stå på mål for det, han havde sagt.
Så var det, at Dansk Folkeparti løb skrigende bort.
Det her har ingen konsekvenser for nogen eksisterende aftaler, hverken for finansloven eller for de økonomiaftaler, der er med regionerne, for det vil i sagens natur først gælde fra 2012, og den økonomiaftale skal jo først indgås til sommer.
Endelig vil jeg takke SF for den positive modtagelse.
Da vi fik rettet op på misforståelsen om, hvornår det skulle træde i kraft, antager jeg, at SF's synspunkter må være dækket af forslaget, og at vi så, hvis ikke regeringen fatter mod og finder sine gamle forslag frem i forbindelse med det her i februar, kan finde en løsning på problemet, når vi efter et nyt valg forhåbentlig har en ny regering.
Det er i hvert fald fortsat vores ambition, både i offentligheden at sige det, vi agter at gennemføre, når vi får indflydelse til det, og også i Folketingssalen at stå ved det, som vi meddeler udadtil.