Lone Dybkjær (RV), 2009-11-10:
Lad mig starte med konklusionen.
Vi har jo ligesom ordføreren for forslagsstillerne ladet os inspirere af Alzheimerforeningen, og det er jo fint nok, at der er nogle foreninger, der kommer og påpeger et problem, og at vi så tager det op.
Jeg vil bare sige, at jeg tror, det er meget lykkeligt, at det er blevet forankret i Socialministeriet, fordi sundhedsministeren jo, som jeg har nævnt det tidligere, til mig har sagt blankt nej til en handlingsplan.
Jeg vil gerne henvise til spørgsmål 1, 2 og 3 i Sundhedsudvalget, hvor sundhedsministeren siger, at det overhovedet ikke er nødvendigt, at alt er perfekt inden for området, og at der slet ikke er nogen grund til at lave en handlingsplan.
Så, tja, jeg synes stadig væk, det skal være tværministerielt, men sundhedsministeren har altså hidtil ikke været så positiv.
Det kan også være, at regeringen ikke har været så positiv, før det er kommet ind i en større sammenhæng; det skal jeg ikke kunne sige.
Selvfølgelig ved vi godt, at der er stor forskel på folk herinde i Folketinget, og sådan er det vel.
Men jeg tror, det er vigtigt, at vi får større indsigt i og overblik over emnet.
Det er sådan set også efter lang tids arbejde for nogle af europaparlamentsmedlemmerne, tror jeg nok.
Jeg kan i hvert fald huske, at der, da jeg var i Europa-Parlamentet, var nogle, der var voldsomt optaget af, at der burde ske noget på området, og at der ikke skete nok.
Det er ikke for at genere ordføreren, at jeg siger noget om Europa i denne sammenhæng, men jeg synes, det er vigtigt, og jeg tror faktisk, at det er klogt, hvis vi indsamler data, at vi så også bruger, hvad der på europæisk plan findes af viden, erfaring og alt muligt, sådan at vi laver en udveksling af den konkrete viden, forskning og alt muligt andet.
Den konservative ordfører var meget inde på spørgsmålet om de pårørende.
Jeg tror nu, at der er en hel del sygdomme, hvor man kan sige det ville være ønskeligt, hvis de pårørende blev inddraget på en anden måde.
Det bliver jeg nødt til at sige, for de pårørende er jo alligevel dem, der til syvende og sidst skal tage fra.
Og jeg synes generelt måske godt, at der i sundhedsvæsenet fra forskellige institutioners side kunne være en lille smule mere fokus på de pårørende og på måske at tilrettelægge arbejdet på sygehusene og andre steder en lille smule mere, sådan at de pårørende kunne inddrages på en eller anden fornuftig måde.
For det er jo til syvende og sidst meget ofte de pårørende – heldigvis, kan man sige – der skal samle op, og hvis ikke man har de pårørende inde i billedet, er der forløb, der i hvert fald ikke bliver særlig gode.
Det vil jeg ikke afvise.
Det andet er faktisk forebyggelse, som jeg ikke er helt klar over om man har med i så høj grad i forbindelse med den globaliseringsaftale, der er lavet, og hvor der står, at et af projekterne skal være et demensforskningsprojekt – det synes jeg er fint, for jeg tror, det er vigtigt, at vi også fokuserer på forskning inden for det her område.
Altså, selv om det er en sygdom, og det hører jeg også til dem, der mener at det er – det er en kronisk sygdom, og hvad ved jeg – er der jo altså faktisk også sygdomme, der kan forebygges.
Vi ved jo mig bekendt ikke så meget om, hvem der egentlig får demens, og det er så også vigtigt at få kortlagt.
Det, vi ved fra andre sygdomme, er jo nu, at nogle af os er mere prædisponerede for forskellige sygdomme.
Kræft er nu erkendt, men der er også andre sygdomme, hjertesygdomme og andre sygdomme, hvor det er erkendt.
Jeg ved ikke, om der er nogle prædispositioner inden for det her område, men det er jo under alle omstændigheder vigtigt at få kortlagt.
Det er selvfølgelig en forskningsmæssig side af det, men jeg synes da også, det er vigtigt at få klarlagt, hvad vi kan gøre på forebyggelsesområdet.
For tallene er jo alarmerende, som forslagsstillerne også peger på.
Jeg vil så sige, at jeg i det videre arbejde ikke synes, at vi skal lade Alzheimerforeningen diktere, men jeg synes godt vi kan lade os inspirere af noget af alt det arbejde, de allerede har lavet, og prøve at få det med ind i det fagministerielle eller tværministerielle arbejde, eller hvad det nu er, vi skal kalde det arbejde, der skal foregå.
Og måske kan vi, hvad enten det foregår i det ene eller det andet udvalg, få en dialog om – i forbindelse med samråd, eller hvad ved jeg – hvad vi synes er retningslinjerne, sådan at vi bliver lidt klogere på, i hvilken retning vi rent faktisk synes at tingene skal gå.
Jeg er helt med på, at de 5 minutter er gået, og at man havde glemt at trykke på knappen, så jeg er færdig.
Jeg stod også og skævede derned og tænkte: Hvad sker der?
Men overordnet set er vi positive og afslappede med hensyn til, hvor forankringen er.