runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Ida Auken (SF), 2010-01-26:
Det kan jeg kun give formanden ret i.
Især når man står og fægter med to artikler, kan det blive ekstra kompliceret.
Men lad os lige prøve at komme tilbage til det her, som jo er en kompliceret sag.
Altså, hovedkritikken af Danmark er, at vi gik væk fra den strategi, vi havde haft hele tiden, med at prøve at samle og køre i to spor, som mange mener at Klimaministeriet kørte i, mens Statsministeriet kørte en strategi igennem, der handlede om at lægge sig tæt op ad USA.
Det er ikke kun socialdemokratiske politikere, der har været ude at kritisere Danmark, det er altså også The Guardian, det er The Times, det er BBC, det er tyske medier, det er kommentatorer fra hele verden, det er indiske medier.
Det er jo ikke bare hvem som helst, der har været ude at kritisere Danmark.
Men så skal vi høre her, næsten som om det kom fra Komiske Ali, at det er der søreme ikke noget om, det gik fuldstændig fremragende, der er ikke tale om det, det her er det pure opspind.
Det må jeg nok sige.
Så kommer vi jo ikke langt i en evaluering, hvis det er sådan her, forholdet er til en selv.
Steen Gade (SF), 2010-01-26:
Det er jo svært at diskutere med folk, når der slet ikke er en lille åbning over for, at man godt kunne have begået nogle fejl.
Det er sådan nogle underlige besværgelser.
Jeg ved godt, at det fungerer lidt sådan her i Folketinget, men det er altså ikke klogt, og det vil jeg så også bede hr. Per Ørum Jørgensen tænke over.
For mig at se er der ikke nogen tvivl om, at vi mistede troværdighed.
Det er et afgørende punkt som mødeleder og som vært at have troværdighed.
Vi mistede troværdighed.
Hvorfor mistede vi troværdighed?
Det gjorde vi, først og fremmest fordi der opstod en klar oplevelse af, at Danmark var ved at forlade Kyotosporet, og at Danmark sammen med andre lande var i gang med en proces, der undergravede ideen om at køre i to spor.
Vil hr. Per Ørum Jørgensen ikke se det i øjnene?
Per Ørum Jørgensen (KF), 2010-01-26:
Jeg må indrømme, at jeg egentlig havde større forventninger til hr. Steen Gades analyse af COP15.
Vi forlod jo ikke de to spor.
Der blev nedsat to arbejdsgrupper med min partifælle og daværende klimaminister, Connie Hedegaard, i spidsen, som jo netop var baseret på at køre i Kyotosporet.
Så det, jeg bare i al stilfærdighed prøver at sige – og det kan hr. Steen Gade så være uenig med mig i eller ej – er, at fredag morgen, hvor man gik ind i den afgørende fase i forbindelse med COP15, var der intet, der forhindrede verdens ledere i at indgå en aftale.
Vi havde stadig væk en forhåbning om, at det kunne lade sig gøre, men det viste sig hurtigt at være en spildt forhåbning, fordi Kina sagde nej.
Steen Gade (SF), 2010-01-26:
Jeg er så uenig med hr. Per Ørum Jørgensen i, at Danmark ikke skabte tvivl om, hvorvidt man ville forlade Kyotosporet.
Det gjorde Danmark efter min bedste mening, og det sagde jeg undervejs derude, så det kan hr. Per Ørum Jørgensen ikke være i tvivl om.
Men selv om hr. Per Ørum Jørgensen så har ret, må hr. Per Ørum Jørgensen da se i øjnene, at det mente næsten hele den resterende del af udviklingslandene.
Så er det, jeg spørger: Skal man så ikke tage bestik af det?
Skulle det så ikke have været sådan, at Danmarks statsminister og Danmarks klimaminister i dag sagde: Nu tager vi ved lære af det, vi vil tydeligt markere op til mødet i Mexico, at vi kører i to spor, og at Kyotosporet ikke skal undermineres?
Det blev ikke sagt.
Per Ørum Jørgensen (KF), 2010-01-26:
Jeg forstår ikke rigtig hr. Steen Gades præmis.
For hvis vi vender blikket mod de to arbejdsgrupper, kan vi se, at netop udviklingslandene var dybt engagerede i det arbejde, som også vedrørte de to arbejdsgrupper.
Så har vi nogle repræsentanter fra f.eks. diktaturstaten Sudan med den i den danske offentlighed efterhånden velkendte Lumumba som hovedrolleindehaver, men helt klart med en mission om at blokere formandskabets arbejde lige fra starten.
Han gav udtryk for at være udvandret fra møder, som slet ikke havde fundet sted osv. osv.
Han fik en meget central rolle, som han slet ikke skulle have haft, og det kunne jo være, at han havde nogle interesser, der faldt sammen med Kinas.
Jeg synes, at retorikken i den her debat når nye højder for, hvordan vi taler til hinanden her i Folketinget.
Det, jeg synes er væsentligt i forhold til alle de analyser, der kommer efter COP15, hvilket jo er meget naturligt, er at se på, hvad der reelt skete.
Vil Danmark være i stand til at få USA til at være mere progressiv?
Jeg tror, at vi alle sammen er lidt skuffede over Obamas lederskab.
USA kom meget sent ind i kampen.
Havde det en effekt?
Jeg tror også, vi er mange, der er skuffede over Kina.
Kina ville jo ikke engang have, at EU skrev sine mål ind.
De sagde nej til alting.
Kina ville ikke have en juridisk bindende aftale, og der faldt den.
Skal vi da ikke være ærlige, om ikke andet så af hensyn til historieskrivningen, og sige, at det faktisk var det, der skete?
Nu nævnte jeg faktisk det omtalte papir i min ordførertale, netop også for at illustrere det postyr, som fru Anne Grete Holmsgaard – alle – ved eksisterer i forbindelse med et klimatopmøde.
Det blev blæst op til en meget, meget stor ting, men sandheden var jo, at det var ét ud af mange dokumenter.
Og man kan da ikke klandre det danske formandskab for at afsøge så mange muligheder som muligt, når man nu står i en kompleks forhandlingssituation.
Jeg vil godt prøve at skitsere forhandlingssituationen ganske kort: Den svarer jo til, når man forhandler i FN, at samtlige medlemmer skal være fuldstændig enige om en tekst.
Hvis fru Anne Grete Holmsgaard som den eneste er uenig, kan hun nedlægge veto og nedlægge den tekst.
Sådan er FN's forhandlingssystem.
Det er den kompleksitet, vi reelt taler om.
Anne Grete Holmsgaard (SF), 2010-01-26:
Jeg synes måske, det ville klæde hr. Per Ørum Jørgensen, hvis han nedtonede sin skamros lidt.
Altså, Danmark har lavet fremragende diplomati på lange distancer, men har også gjort noget, der aldeles ikke var fremragende.
Var det også en fremragende indsats?
Per Dalgaard (DF), 2010-01-26:
Sætte flere vindmøller op, støtte vindmølleindustrien.
Altså, efter min overbevisning er det sådan, at vindmøller virkelig var sagen en gang, og nu forsyner vindmøller det danske elnet med 20-22 pct. el.
Nu begynder de så at flytte til udlandet og at producere dem i udlandet.
Jeg kan ikke forstå, hvis fru Pia Olsen Dyhr synes, at det er en god idé at støtte en industri, der flytter sin produktion til Kina.
Skal vi så sende pengene med til Kina?
Det kan jeg ikke rigtig få til at hænge sammen med, at vi skal bevare danske arbejdspladser.
Det ved jeg at der tales meget om i regeringen og sikkert også i forligskredsen omkring energien.
Per Clausen (EL), 2010-01-26:
Jeg synes jo, at hr. Per Ørum Jørgensens gennemgang mangler et par interessante elementer.
Det første er: Har hr. Per Ørum Jørgensen slet ikke gjort sig nogen overvejelser om, hvad der gjorde, at hverken Sydafrika eller Brasilien på noget som helst tidspunkt følte sig fristet til at bryde sin alliance med Kina og på intet tidspunkt følte nogen som helst trang til at give udtryk for, at de ikke ønskede at være repræsenteret af en leder fra Sudan?
Kunne det ikke hænge sammen med, at der var manglende reelle tilbud fra den rige vestlige verden, og at det var lykkedes Danmark at bringe sig i en position, hvor man oplevede, at Danmark var en del af problemet?
Det er jo ikke så underligt, at Kina og nogle andre har rottet sig sammen, men det interessante er, at ingen tilsyneladende i den tredje verden følte nogen som helst trang til at bryde den alliance, de havde, fordi de åbenlyst ikke følte, at de fik noget som helst.
Det andet er: Skal jeg forstå det, hr. Per Ørum Jørgensen siger om EU's rolle, at vi for sidste gang har hørt en konservativ ordfører tale om, hvordan EU kan spille en ledende rolle på verdensplan?
For det, hr. Per Ørum Jørgensen siger i dag, er jo bare: Det har I jo ingen muligheder for, det kan I under ingen omstændigheder gøre.
Det er dog en erkendelse, vil jeg sige, selv om jeg synes, det er trist, at det skulle komme dertil, at selv de mest begejstrede EU-tilhængere havde opgivet, at EU kunne spille nogen som helst positiv rolle på verdensplan.
Per Ørum Jørgensen (KF), 2010-01-26:
Tak for det, formand.
Jeg vil godt starte med det sidste først, nemlig EU's rolle, for jeg synes, EU's rolle er væsentlig i hele den her diskussion.
Jeg vil egentlig tro, at det ikke havde ændret på Kinas position, hvis EU gik ind i de her forhandlinger og sagde, at de ville reducere med 80 pct. i 2020.
Kina havde én klar position – selvfølgelig også støttet af Sydafrika og Brasilien og G77 – da de kom til sidst, Kina ville ikke kigges i kortene.
Det gav de meget klart udtryk for, og det var et springende punkt.
Kina ville simpelt hen ikke have, at vi havde en vis sikkerhed for, om de nu også levede op til de mål, som var skitseret.
Det var faktisk det, må vi sige.
Det var en af knasterne, hvor Kina ikke ville give sig, samtidig med at Kina ikke ville indgå en juridisk bindende aftale.
Per Clausen (EL), 2010-01-26:
Det, der står tilbage, er jo stadig væk det mærkelige, at det på trods af de meget store modsætninger, der f.eks. findes i Gruppe 77, tilsyneladende for det danske formandskab aldrig lykkedes at ramme nogen målsætninger, men tværtimod at fastholde en fuldstændig enig front, på trods af at hr. Per Ørum Jørgensen da må erkende, at der er kommet udtalelser og signaler fra både Sydafrika og Brasilien, der var langt mere positive.
Til allersidst vil jeg bare spørge: Er konklusionen fra hr. Per Ørum Jørgensen, at EU fulgte den optimalt rigtige taktik og intet fik ud af det, og at konklusionen er, at EU ikke kan og aldrig vil komme til at spille nogen rolle på verdensplan?
Per Ørum Jørgensen (KF), 2010-01-26:
Det sidste er en meget vidtrækkende konklusion, og den vil jeg heller ikke drage her.
Men hvis vi ser på slutspillet i COP15 og vi skal adressere spørgsmålet om, hvem der var årsag til, at der ikke blev en ambitiøs juridisk bindende aftale, synes jeg, det er utrolig forkert – og det er jo så det, oppositionen gør – at rette den kritik mod det danske formandskab vel vidende, at en så stor og central spiller som Kina sagde nej til alting – til alting – den sidste dag.
Så kunne man være nok så ambitiøs i den omkringliggende verden.
Har vi så pleaset Kina nok i spillet op til mødet?
Jamen jeg tror faktisk ikke, det havde gjort nogen som helst forskel.
Kina ville ikke indgå en juridisk bindende aftale, og Kina ville ikke have, at der var nogen, der skulle kontrollere deres målopfyldelse.
Sådan var virkeligheden.
Mette Gjerskov (S), 2010-01-26:
Jeg kan jo godt høre, at den konservative ordfører har rigtig, rigtig travlt med at give Kina skylden for alverdens ulykker.
Vi må konstatere, at hele G77 protesterede.
Det var 134 lande; det var ikke kun Kina.
Kina var bøvlet, men det er der jo bestemt ikke noget nyt i.
Det, man kan spørge sig selv om, er, om man havde kørt en strategi, som sikrede, at man fik et så optimalt resultat ud af Kina som overhovedet muligt.
Og i hvert fald stod vi jo altså i en situation, hvor det var gratis for Kina at lave ballade, fordi alle de andre også lavede ballade.
Ingen var blevet lagt ved, strategien havde kikset.
Det var jo sådan, det var.
Per Ørum Jørgensen (KF), 2010-01-26:
Så kan man jo have to udgangspunkter for den her debat, hvor fru Mette Gjerskov antyder, at jeg har meget travlt med at give Kina skylden for, at vi ikke fik en juridisk bindende klimaaftale.
Nu har fru Mette Gjerskov så omvendt travlt med at give det danske formandskab skylden, og så kan man jo fundere over, hvem der er tættest på sandheden.
Mette Gjerskov (S), 2010-01-26:
Jeg er sådan set ikke så forfærdelig optaget af at give nogen skylden.
Jeg er optaget af, at vi her i Danmark kigger på os selv og spørger: Hvad kunne vi have gjort bedre?
Regeringen bør erkende, at der altså her var tale om en fiasko, så vi bliver nødt til at hjælpe verden med at komme i sving med at få lavet den aftale i Mexico.
Det er sådan set det, det hele drejer sig om.
Det er derfor, jeg har lavet en strategi for, hvad jeg ville have gjort, hvis det var mig, der var statsminister.
Så kan jeg jo stille det spørgsmål til den konservative ordfører, hr. Per Ørum Jørgensen: Hvad er Det Konservative Folkepartis strategi for at få en bindende aftale igennem på COP16 i Mexico i december?
Per Ørum Jørgensen (KF), 2010-01-26:
Nu er det ærgerligt, at fru Mette Gjerskov ikke kom på banen med sine planer før COP15.
Så havde alle verdens problemer været løst.
Det lyder forholdsvis enkelt, og jeg ved ikke, hvor meget man skal lægge i det udsagn.
Det tror jeg må være op til hver enkelt at fundere over.
Hvad kunne vi have gjort bedre? spørger fru Mette Gjerskov.
Danmark kørte et fornemt klimadiplomati frem til COP15 i december.
Dygtige forhandlere prægede processen i en retning, som egentlig skulle være naturstridig for en nation på 5 millioner indbyggere.
Vi samlede verdens ledere her i København.
Danmark gjorde intet, der forhindrede verdens ledere i at træffe en ambitiøs aftale.
Jeg gentager: Danmark gjorde intet, der forhindrede verdens ledere i at træffe en ambitiøs aftale.
Lars Christian Lilleholt (V), 2010-01-26:
Til fru Mette Gjerskovs udtalelser her om, at statsministeren virker som en rød klud, ved jeg ikke hvad jeg skal sige.
Jeg er målløs.
Er det rimeligt at omtale en dansk statsminister på den måde?
Dernæst vil jeg spørge: Hvor mange danske job skal det koste, at vi bare melder 30 pct. ind?
Hvor mange europæiske job skal det koste, og hvad skal det koste de danske husholdninger?
Mette Gjerskov (S), 2010-01-26:
Jeg vil meget gerne have, og Socialdemokraterne vil meget gerne have, at der bliver indgået en juridisk bindende klimaaftale i Mexico i december.
Hvad skal der til?
Der skal bl.a. det til, at EU træder i karakter.
Vi kan jo ikke sende Danmarks statsminister
af sted personligt
Han virker som en rød klud i hovedet på alle landene rundtomkring i verden.
Næh, vi må have EU på banen, og i EU kan man kaste det første kort ved at sige, at nu går vi fra 20 til 30 pct.
Det var vi nogle der på det nærmeste lå på vores grædende knæ og bad om ude i delegationslokalet i Bella Center, men vi fik det ikke.
EU-landene svigtede ude i Bella Center.
Da vi sad der den sidste nat, hvor var de så henne?
Ed Miliband hjalp vores statsminister.
Ingen af dem var der
Det må vi have tilbage på sporet!
Per Dalgaard (DF), 2010-01-26:
Det var jo to typiske SF-svar, hvor man ikke fik noget som helst ud af det, der blev sagt, men en masse sniksnak om at tage ledelse og skabe fremdrift, og jeg ved ikke hvad.
Omkostningerne for det danske samfund er SF fuldstændig ligeglad med.
Jeg vil spørge fru Anne Grete Holmsgaard: Hvis vi nu tager den hypotetiske tanke, at Danmark lukkede al industri i dag totalt, ville man så kunne måle en ændring i CO2-indholdet i f.eks. England, Norge, Sverige eller for den sags skyld Danmark?
Altså, ville man kunne måle en ændring i CO2-indholdet, hvis Danmark totalt set lukkede for sin industri?
Anne Grete Holmsgaard (SF), 2010-01-26:
Det her handler om at skabe udvikling.
Det handler også om at frigøre os fra afhængigheden af olie- og gasimport udefra.
Det troede jeg sådan set at Dansk Folkeparti var vældig optaget af.
Det bliver dyrt at blive afhængig af den import.
Vi må forvente stigende priser, og det kommer til at ramme ikke bare samfundsøkonomien eller statskassen, men også den enkelte.
Så vil jeg sige, at hvis der overhovedet skal være hoved og hale i det, Dansk Folkeparti siger, om, at man gerne vil være uafhængig af de ustabile olie- og gaslande, så burde Dansk Folkeparti faktisk sige ja til, at vi nu selvfølgelig skal gå systematisk i gang med at få nedbragt vores afhængighed af olie og gas og også af kul.
Per Dalgaard (DF), 2010-01-26:
For tredje gang må jeg konstatere et intetsigende svar på et konkret spørgsmål, og, ja, hvad skal man så næsten gøre?
Altså, uanset hvad jeg spørger om, vælger fru Anne Grete Holmsgaard at svare på noget andet, og fru Anne Grete Holmsgaard ved udmærket godt, at vi i Dansk Folkeparti meget, meget gerne vil være fuldstændig uafhængige af olie fra Mellemøsten og for så vidt også af russisk gas, fordi det er nogle regimer, som indimellem kan finde på at lukke for hanen, og det kan vi selvfølgelig ikke leve med.
Men hvad er omkostningerne for Danmark ved SF's forslag egentlig?
Er det fuldstændig ligegyldigt?
Anne Grete Holmsgaard (SF), 2010-01-26:
Lad mig prøve en gang til at gøre det forståeligt for hr. Per Dalgaard.
Hvis vi derimod gør det kloge, nemlig at gøre os mindre afhængige af at bruge olie og gas i vores energiforsyning, så slipper vi billigere ud af det her, og det troede jeg egentlig at Dansk Folkeparti var enig i.
Jeg kunne aldrig drømme om at bruge begrebet blankocheck i en forhandling.
Jeg vil gentage: Det her handler om at skabe dynamik.
Det handler om at skabe ledelse og om at påtage sig ledelsesrollen – og ikke sidde og gemme sig nede bag ved pultene, som EU kom til at gøre i København, hvilket var virkelig dårligt – og sige: Nu går vi op, nu taler vi rent ud af posen.
Det er det her, der er nødvendigt.
Man er nødt til at bygge det pres op igen.
Så spørger hr. Lars Christian Lilleholt, hvad det her skal koste danske familier.
Det er jo sådan en helt besynderlig bagudskuende måde at se på det på.
Det her vil være, som jeg også sagde før, en platform i Danmark for, at vi rent faktisk får fremdrift i vores grønne industrier, får skabt job, får skabt nye indtægter.
Så det er ikke en negativ, men en positiv og fremadrettet dagsorden.
Jeg håber, at hr. Lars Christian Lilleholt vil melde sig i koret af dem, der ser fremad, og ikke prøver at skræmme folk med, at det kommer til at koste noget.
Det er noget, vi vinder på.
Per Ørum Jørgensen (KF), 2010-01-26:
Tak for det.
Jeg synes, at det måske kunne være interessant at få knyttet lidt flere ord til EU’s rolle og også til fru Anne Grete Holmsgaards forventninger til EU’s rolle i den videre proces.
For, som jeg hører det, er der en meget stor forventning om, at EU kan drive processen frem.
Vi skal jo huske, at USA og Kina tilsammen står for over 50 pct. af CO2-udledningen.
Det er virkelig der, der er et kæmpe potentiale for, at man får rykket.
Er det fru Anne Grete Holmsgaards overbevisning, at EU kan drive de to stormagter i den rigtige retning?
Anne Grete Holmsgaard (SF), 2010-01-26:
Jeg kan i hvert tilfælde konstatere, at EU ikke trådte i karakter og gjorde en bestræbelse på det under klimatopmødet, og det var skidt.
Der er jo noget med, at ord og handling må følges ad.
EU har – jeg ved ikke, hvor mange gange – erklæret, at man vil påtage sig lederskab i de internationale klimaforhandlinger, og lederskab er jo at vise vejen og gå foran for at trække de andre med og også for at gøre det klart, hvad det er, der er nødvendigt, hvis man skal holde sig under 2-graders-loftet.
Nu gentog både klimaministeren og statsministeren her, at det er rigtig vigtigt, at det står i Copenhagen Accord, men er det så også så vigtigt, at det er det, der er styremærket for politikken?
Hvis det er det, må EU gå ud og sige klart: Ved I hvad, venner, vi skal altså op på minimum 30 pct. i EU, og I andre skal bidrage med noget mere, hvis det her skal lykkes.
Så kommer vi også med penge for rent faktisk at få den her deal, handel, til at gå op.
Jeg ved ikke, hvad hr. Per Ørum Jørgensen ellers mener med lederskab.
Er det at sidde og putte sig og sige, at medmindre de andre gør noget mere, gør vi ikke noget?
Det kommer der jo ingenting ud af.
Per Ørum Jørgensen (KF), 2010-01-26:
Jeg synes ikke rigtig, der blev svaret på spørgsmålet, for det er jo vigtigt i den her diskussion også ligesom at skabe et eller andet realistisk billede af, hvad det er, EU kan.
Vi skal huske, at EU faktisk var den mest konkrete, den mest ambitiøse af de store spillere i forhold til forhandlingerne, der fandt sted i Bella Center, og at Kina ikke ville noget, og at USA kom alt for sent ind til at spille en aktiv del i de forhandlinger.
I forhold til hvad vi kan forvente, at EU kan rykke, er det min vurdering, at selv om EU havde sagt under topmødet i København, at man gik op på 30-procents-reduktion, havde det jo ikke rykket Kina en tøddel.
Jeg tror oven i købet, at hvis EU havde sagt 80 pct., havde det heller ikke rykket Kina.
Anne Grete Holmsgaard (SF), 2010-01-26:
EU er jo også os.
Det er også Danmark.
Og hvad EU kan, afhænger jo af, hvor meget de enkelte lande vil.
Så i andre sager om lederskab er det nødvendigt, at der er nogle, der siger: Kom, nu går vi altså den her vej og trækker de andre med.
Mit spørgsmål er sådan set til hr. Per Ørum Jørgensen
: Hvad er alternativet?
Er det, at vi endnu en gang oplever, at man ikke kan beslutte sig for noget, der bare når i nærheden af det, som næsten alle i den her sal står og siger, nemlig at vi skal holde os under 2-graders-loftet?
Man bliver jo nødt til at drive den proces frem, skabe det pres og også gøre det klart, at man rent faktisk kan, og synliggøre, hvad det også er for nogle gevinster, der er i at gøre det her, for samfundsøkonomien og for de mange virksomheder, som faktisk står på spring for at vokse som grønne virksomheder.
Anne Grete Holmsgaard (SF), 2010-01-26:
Jeg noterede mig, at der ikke i forslaget til vedtagelse står, at regeringen vil arbejde for en juridisk bindende aftale, og det synes jeg er ret besynderligt.
Klimaministeren sagde det meget klart.
Statsministeren sagde: helst en juridisk bindende aftale.
Nu kommer der så et vedtagelsesforslag fra det største regeringsparti, Venstre, Konservative, Dansk Folkeparti og fru Pia Christmas-Møller, hvor der ikke står »juridisk bindende«.
Skal vi tage det som udtryk for, at man i virkeligheden ikke arbejder for en juridisk bindende aftale?
Det er jo helt besynderligt, at det ikke er med i vedtagelsesforslaget.
Lars Christian Lilleholt (V), 2010-01-26:
Det er en ren blankocheck at sige 30 pct., uanset hvad der kommer af indmeldinger.
Hvor meget skal det her koste danske familier og danske virksomheder?
Hvor mange job skal vi flytte til Kina og Indien?
Per Clausen (EL), 2010-01-26:
Det var jo med stor spænding og vel også med nogle forventninger, at vi så frem til klimatopmødet i København.
Nogle havde jo brugt anledningen til at omdøbe København til Hopenhagen i forbindelse med det her klimatopmøde.
Da det var slut, var der vistnok flere hits på internettet på Nopenhagen.
På den måde kan man sige, at klimatopmødet jo mildt sagt ikke blev nogen succes.
Mens der før klimatopmødet havde været diskussion om, hvorvidt der kunne blive tale om en juridisk bindende aftale eller en såkaldt politisk bindende aftale, endte det med, at der ikke blev nogen aftale, men en erklæring, som de forskellige lande efterfølgende kunne tilslutte sig.
Mens man inden klimatopmødet diskuterede, hvor ambitiøse reduktionsmål for CO2-udslippet vi kunne forvente at de rige lande ville tilslutte sig, måtte man efter klimatopmødet konstatere, at der ikke var kommet nogen aftale om nogle bindende reduktionsmål, og der var heller ingen sikkerhed for betaling af de rige landes klimagæld.
Hvorfor det gik så galt er selvfølgelig et spørgsmål.
Hang det sammen med, at Danmark valgte den strategi ensidigt at alliere sig med USA, hvilket enten kunne have ført til en dybt uretfærdig klimaaftale, eller, som det gik, førte til ingen klimaaftale – eller er der andre forklaringer?
Når jeg tror, det er vigtigt at få det afklaret i dag, så er det jo ikke nødvendigvis, fordi det handler om at finde ud af, hvem der er de skyldige eller har ansvaret, men fordi rigtige konklusioner på det er afgørende for, hvordan vi handler i fremtiden.
Og det er jo det andet spændende spørgsmål: Hvad gør vi i fremtiden?
Hvilke initiativer kræver det i forhold til FN, hvilke initiativer kræver det i forhold til EU, og hvilke initiativer kræver det i Danmark?
Jeg ser da frem til at høre statsministerens besvarelse af den her forespørgsel.