Per Stig Møller (KF), 2012-06-11:
Europarådet er sat i verden for at sikre, styrke og udvikle demokratiet og menneskerettighederne i Europa.
Dets indsatsområder er blevet flere i takt med udviklingen i Europa, og medlemskredsen er heldigvis efter Murens fald og Sovjetunionens sammenbrud blevet udvidet til at omfatte alle Europas lande med undtagelse af Hviderusland.
Når der opstår problemer med demokratiet og menneskerettighederne i bred forstand, tager både Ministerkomiteen og Europarådets Parlamentariske Forsamling det op.
Dette er senest sket i forbindelse med den ungarnske regerings nye love, som bragte det på kant med retssikkerheden og pressefriheden, og hvor Ungarn fik en række henstillinger.
Nogle af dem ser det da i hvert fald ud til at Ungarn har lyttet til og efterkommer, men vi skal naturligvis stadig væk holde øje med det.
Ikke mindst er det sket i forbindelse med Ukraine.
Her er tilbageskridtene uacceptable.
Europarådet har grebet ind og debatteret det, og domstolen behandler en klage fra den fængslede forhenværende statsminister Julija Tymosjenko.
Foreløbig har rådet desværre kun beskæftiget sig med hendes manglende hospitalsbehandling, hvor Ukraine trods alt langt om længe har efterkommet henstillingen og ladet hende indlægge på hospitalet og tilse af en tysk læge.
Men det var jo ikke det vigtigste.
Der synes jeg, at Europarådet måske har gjort livet lidt for let for den ukrainske regerings undertrykkelse af Julija Tymosjenko og andre politiske fanger.
Det vigtigste er jo, at hun overhovedet kom i fængsel i henhold til en gammel sovjetisk lov, Ukraine ikke har ophævet, denne gamle lov, som landet gentagne gange har lovet at ophæve.
Intet tyder desværre på, at Ukraine får taget sig sammen til at gøre dette, altså ophæve den gamle lov, før valget til efteråret, fordi man ikke vil risikere at have Julija Tymosjenko på fri fod under valgkampen.
Ud over Tymosjenko sidder andre ministre fra hendes regering i fængsel.
Den parlamentariske demokratiske frihed er blevet indskrænket af de ukrainske domstole.
Ombudsmanden er flygtet til Rusland.
Skræmmende at sige er det jo, at ifølge mine oplysninger vedrørende sagen mod Tymosjenko indsatte regeringen en helt uprøvet og nyudklækket 30-årig dommer til at dømme i denne sag, og så var man da helt sikker på, at man fik hende dømt.
Der synes jeg at Europarådet har været for svagt – og også i den sidste session har man undladt at behandle sagen.
Det synes jeg er parlamentarikernes eget ansvar, men ministerkomiteen har jo også et ansvar for hele tiden at holde dem oppe.
Det var en skuffelse for mig at være til sessionen sidst, hvor der ikke var en Ukrainedebat.
Ministerkomiteen og Den Parlamentariske Forsamling må optræde mere håndfast end hidtil i forbindelse med tilbageskridt i Ukraine.
Det er trods alt i Europa det foregår, og Ukraine blev jo optaget i 1995, og jeg var selv med til at optage Ukraine.
Det fortryder jeg ikke at vi gjorde.
Jeg var med i den juridiske komité dengang og besøgte Ukraine og havde møde med præsident Kuchma og den nye justitsminister, som havde været medlem af Europarådet som observatør.
Han havde anbefalet os at optage Ukraine, og vi gjorde det efter mange og grundige overvejelser og forberedelser og ikke mindst efter anbefaling fra disse ukrainske politikere, der mente, at netop et medlemskab ville konsolidere det nye, uafhængige ukrainske demokrati, bl.a. fordi Ukraine nu kom ind under Menneskerettighedsdomstolen.
Det er jo så den, Julija Tymosjenko har appelleret til.
Det var faktisk den samme begrundelse, som de russiske observatører i Europarådet anvendte, dengang vi skulle diskutere Ruslands optagelse, og vi gjorde det også, fordi Rusland derved kom under Menneskerettighedsdomstolen.
Menneskerettighedsdomstolen er med rette blevet kaldt vores kronjuvel, men denne kronjuvel funkler ikke, som den burde.
Når domstolen nu erklærer at ville hastebehandle Tymosjenkos klage, ville det nok være en god idé at hastebehandle den.
Men der sker jo ikke rigtig noget.
Mens græsset gror, dør horsemor.
Vi har i mange år drøftet problemet med domstolens langsommelighed, og vi har iværksat mange reformer for at speede domstolen op.
Rigtigt er det jo, at den overvæltes af klager, og dermed er den ved at blive kvalt i sin egen succes.
Men et er, at bunken af sager vokser eksplosivt, noget andet er, at antallet af afgjorte sager trods reformerne falder.
I 2010 var antallet af sager ved domstolen 161.600.
Ifølge de oplysninger, der er fremlagt for Folketinget, var antallet i 2011 174.200, og heraf stammer de fleste fra Rusland og Ukraine, hvilket viser, at det var rigtigt at få dem med for at få dem ind under domstolen.
Borgerne i disse lande har fået øje på domstolen.
Samtidig med denne stigning er antallet af afgjorte sager faldet.
Ifølge de oplysninger, vi har modtaget fra regeringen, er de faldet fra 2.607 i 2010 til 1.511 i 2011, altså en tilbagegang på 42 pct.
Det er jo uacceptabelt.
Det må ministerrådet se at få gjort noget effektivt ved i samarbejde med domstolen.
Der er lavet en masse erklæringer, men det er ikke nok, for det må jo ikke gå tilbage.
Der er 174.000 sager, der ligger.
Man klarer 1.500 om året, og det vil sige, at vi jo så altså kan vente sådan 150 år, før den sidste sag er behandlet.
Den går jo ikke.
Netop Ruslands optræden i Tjetjenien har givet mange klager, og Ruslands optræden i Georgien er fortsat forkert og fastholdes på dagsordenen, og så vidt jeg ved, behandles den også på junisessionen, hvor der vil komme en rapport om Georgien-Rusland.
Danmark støtter netop Europarådets virksomhed og kontorer i Ukraine og Georgien.
Vi har særlige programmer om retsudviklingen og retssamfundet i Georgien, som vi indviede for nogle år siden.
Det er vigtigt, at vi støtter disse truede stater, hvis demokratiske og frie udvikling må fastholdes, og når det går tilbage, må det påtales, og man må ind med redningsaktioner.
Jeg beskæftigede mig også selv som udenrigsminister i 2008 og 2009 indgående med konflikten mellem Georgien og Kaukasien.
Vi prøvede fra dansk side at se, om vi kunne bidrage som lille land til en optøning af konflikten og rejste rundt mellem Kaukasien og Georgien, og var vist de første, der gjorde det, eller i hvert fald nogle af de første, der gjorde det.
Men så kom krigen, og derefter i 2009 blev det jo temmelig umuligt.
Jeg tror, at krisen bliver langvarig, men man skal holde øjnene på den. Man skal også være opmærksom på, at kaukasierne ikke ønsker uden videre at blive georgiere.
Det ønsker sydossetierne altså heller ikke, uanset hvor meget Europarådet måtte mene det.
Derfor er det en meget vanskelig proces, og min anbefaling er at sørge for at lave tillidsskabende foranstaltninger, få arbejdet for, at grænsen mellem Kaukasien og Georgien tøs op, at kaukasiere altså kan få lov til at handle inde på den georgiske side og få lov at arbejde der, for det må være nedefra og op, tilliden bygges op.
Det lader sig ikke gøre oppefra og ned for tiden.
Men vi skal holde meget øje med det og komme med alle de tillidsskabende foranstaltninger og forslag, som vi kan.
Danmark er jo også til stede i Georgien som observatør.
Taletiden tillader mig ikke at komme ind på meget mere af Europarådets vidtforgrenede og voksende virksomhed, men jeg vil til slut pege på det gode i, at der er indledt et særligt samarbejde med flere lande i Nordafrika og Mellemøsten med henblik på at fremme den demokratiske udvikling, som forhåbentlig nu kommer, men selvfølgelig ikke er nogen given sag.
Jeg vil også pege på Venedigkommissionen, hvis betydning for retsstatsudviklingen er afgørende, og hvis konsulentvirksomhed er meget væsentlig i nye og svage demokratier. Vi skal gøre, hvad vi kan, for at støtte denne udvikling.
Jeg vil ligeledes her til slut nævne det udmærkede arbejde, der er gjort med Living together-rapporten, som den tyske udenrigsminister Joschka Fischer stod i spidsen for.
Det er jo ikke en rapport, vi bare skal implementere uden videre, for det kan man ikke, men det er en, man skal holde sig for øje, fordi den jo netop meget klogt har påpeget alle de konflikttendenser, der i de seneste år har vist sig i vores ellers velfungerende europæiske demokratiske samfund.
Vi må vise al den rettidige omhu, vi kan, for at sikre de værdier, Europarådet er sat i verden for at fremme.
Det er vores opgave som medlem af Europarådet, om det så er i ministerkomiteen eller i den parlamentariske forsamling.