Bertel Haarder (V), 2011-05-19:
Mine damer og næh, der er ingen herrer.
Så vidt er det kommet her i Folketinget.
Dansk Folkeparti ønsker med beslutningsforslag nr. B 130, at Folketinget tager initiativ til, at der udarbejdes en national handlingsplan, som skal sikre inkontinenspatienter en bedre og mere ensartet behandling.
Forslagsstillerne har ret i, at det er vigtigt med en ensartet og god behandling af patienter, der lider af inkontinens, og forslagsstillerne har også ret i, at denne lidelse måske har været lidt overset på forskellig måde.
Spørgsmålet er så, om en national handlingsplan er det rette værktøj.
Der kan være mange forskellige formål med at udarbejde en national handlingsplan.
Formålet kan være at skabe øget opmærksomhed på et sygdomsområde, at forbedre patientbehandlingen, f.eks. ved at skabe sammenhæng i behandlingsindsatserne eller fastsætte målsætninger for patientbehandlingen.
På de områder, hvor der udarbejdes nationale handlingsplaner, er der ofte tale om komplekse problemområder med mange aktører, og handlingsplanen har så til formål at etablere særlige rammer for samarbejde mellem de aktører for at sikre, at den ene hånd ved, hvad den anden gør i forhold til patienten.
Det plejer at være formålet med handlingsplaner.
Måske må man sige – og det vil jeg vende tilbage til – at der på dette område, der vedrører inkontinens, ikke er tale om en sådan kompleks situation, som kalder på en handlingsplan.
Sundhedsstyrelsen offentliggjorde i december 2009 rapporten, der hed »Urininkontinens hos kvinder – Evaluering af udredning og behandling i almen praksis og på hospital«.
Formålet var at undersøge udrednings- og behandlingsforløb i primærsektoren og på hospitaler med henblik på at vurdere, om de eksisterende kliniske retningslinjer og guidelines følges i den kliniske praksis.
Evalueringen er baseret på to spørgeskemaundersøgelser, en blandt afdelingsledelserne på landets gynækologiske og urologiske afdelinger og en blandt kvinder med urininkontinens, som blev udredt i almen praksis eller hos speciallæge.
Rapportens tre væsentlige konklusioner er følgende: For det første er det utilfredsstillende, at Dansk Selskab for Almen Medicins vejledning ikke bliver fulgt i praksis, og at patienterne ikke er fuldt udredt, når de henvises til hospitalet. For det andet: 40 pct. af de kvinder, der lider af inkontinens, bliver ikke behandlet i almen praksis.
Det kan skyldes, at de enten har alarmsymptomer eller fund, som fører til, at de henvises direkte til hospitalet uden forudgående behandling i almen praksis.
Men det kan også skyldes, at kvinderne ikke er blevet udredt grundigt nok til at igangsætte en passende behandling og i stedet er blevet henvist direkte til hospitalet.
Sundhedsstyrelsen konkluderer på den baggrund, at det bør tilstræbes, at en større andel af kvinderne først behandles i almen praksis, inden de eventuelt henvises til hospitalet.
For det tredje: Forholdsvis mange afdelinger gennemfører flere forskellige kirurgiske indgreb set i forhold til den ønskelige faglige praksis.
Det beslutningsforslag, vi behandler, rejser nogle kritikpunkter, som bruges som argumenter for en national handlingsplan.
Praktiserende læger følger ikke de faglige retningslinjer, og 19 pct. af kvinderne bliver ikke undersøgt for inkontinens, når de henvender sig hos egen læge.
Derudover bliver 40 pct. af kvinderne ikke tilbudt behandling, inden de henvises til hospitalet, som jeg nævnte.
Det er kritikpunktet.
Til det kan jeg sige, at der allerede findes vejledninger for udredning og behandling udarbejdet af henholdsvis Dansk Selskab for Almen Medicin og Dansk Selskab for Obstetrik og Gynækologi.
Problemet er, at disse anbefalinger ikke bliver fulgt i tilstrækkelig grad.
Den omtalte rapport fra Sundhedsstyrelsen omhandlede i øvrigt – det skal man huske –
Dansk Selskab for Almen Medicins tidligere retningslinjer på området.
Siden har Dansk Selskab for Almen Medicin udsendt opdaterede vejledninger og har i den forbindelse sat ekstra fokus på området.
Bl.a. er der afholdt implementeringskurser i hele landet, og et e-læringsprogram er ved at blive udarbejdet, og så vidt jeg er orienteret, vil det blive lanceret inden længe.
Forslagsstillerne fremhæver i beslutningsforslaget, at det i Sundhedsstyrelsens rapport konkluderes, at behandlingen af inkontinens er spredt på for mange hospitaler, og at det kan forringe kvaliteten af de kirurgiske indgreb, som nogle af kvinderne behandles med.
Til det kan jeg sige, at det er rigtigt, at i forhold til den kirurgiske behandling konkluderer Sundhedsstyrelsens rapport fra 2009, at der er behov for en samling af den kirurgiske behandling på færre sygehuse.
På den baggrund har den kirurgiske behandling af inkontinens indgået i Sundhedsstyrelsens specialeplan for gynækologi og obstetrik, der er sket en betydelig samling af den kirurgiske behandling, og der er opstillet krav om samarbejde med specialet urologi.
Beslutningsforslaget påpeger endelig, at den demografiske udvikling vil medføre en større andel af ældre og dermed et større antal danskere med vandladningsproblemer.
Det er korrekt, ubestrideligt, at der kommer flere ældre i fremtiden, og at forekomsten af inkontinens tiltager med alderen og særlig efter en fødsel.
Derfor er det også vigtigt, at vi har en god og ensartet behandling af inkontinens i hele landet.
Men sammenfattende mener regeringen ikke, at inkontinens er et område, hvor kompleksiteten er så omfattende, at det er nødvendigt med en national handlingsplan.
Det er Sundhedsstyrelsens vurdering, at det ikke er nødvendigt med en handlingsplan.
I forhold til de nævnte kritikpunkter er der iværksat initiativer i almen praksis med nye retningslinjer, implementeringskurser og et kommende e-læringsprogram, og i sygehussektoren samles den kirurgiske behandling på færre enheder, sådan som jeg har beskrevet.
I regeringen mener vi derfor, at vi bør give tid til at lade de iværksatte initiativer slå igennem.
Samtidig anerkender både regeringen og Sundhedsstyrelsen behovet for, at vi følger området, f.eks. i forbindelse med overvågning af specialfunktioner og opfølgning på retningslinjer, så det sikres, at de initiativer, jeg har nævnt, får den ønskede effekt på patientbehandlingen.
Konklusionen er, at alt det, som forslagsstillerne ønsker med forslaget, er regeringen fuldstændig enig i.
Vi mener, at der er taget skridt med alt det, jeg har nævnt, som kan sikre det formål, som forslagsstillerne har med forslaget.