Rasmus Prehn (S), 2009-11-05:
Jeg vil på Socialdemokraternes vegne gerne takke for den debat, vi har haft.
Jeg synes, der har været rigtig mange gode overvejelser med i den her debat, og vi har haft nogle principielle diskussioner af, hvad vi skal gøre på boligområdet.
Så mange tak for det.
Det, der kan ærgre mig lidt, er, at jeg synes, at når man sådan følger dansk politik, oplever man, at der er utrolig meget fokus på, hvad der kan gøres med hensyn til at straffe folk i forbindelse med at sætte ind over for kriminelle, at sætte ind over for bander og andet.
Allerede for år tilbage
besluttede man sig fra den nuværende regerings side for, at nu skulle der gøres noget ved det, man kaldte ghettoproblemstillingen.
Det ord er man så gået væk fra, bl.a. fordi det på mange måder er med til at stigmatisere folk, der bor i de her boligområder.
Men i områder, hvor der er udsatte borgere, folk med problemer, skulle man gøre noget for at sætte ind over for det.
Man tog så de allerallerklogeste hoveder, der var i Danmark, på det her område, og nedsatte det, man kaldte for Programbestyrelsen med fokus på dialog og balance i udsatte boligområder.
De kom så med en række anbefalinger til, hvad man rent faktisk kan gøre for at løse det her problem.
En af de ting, de altså sagde var det allervigtigste, var at give kommunerne en hjemmel til at kunne planlægge og beslutte sig for, at de faktisk vil indrette deres samfund på en bestemt måde.
Det gælder f.eks. det, at man i en kommune kan sige, at man faktisk gerne vil fastholde den store tradition, der er i Danmark – som også hr. Frank Aaen var inde på – hvor det er sådan, at de rige og fattige bor dør om dør, og hvor deres børn går i samme folkeskole osv.
Det kan man faktisk planlægge sig til, hvis man vil.
Men det er nødvendigt at have hjemmelen til det, for vi kan se, at der begynder at komme en udvikling i retning af en større segmentering.
I nogle områder bor de fattigste danskere, og i andre områder bosætter de rigeste sig.
Man skal også køre i en bestemt bil for at få lov at komme ind i det her område, ellers kan man slet ikke være der.
I andre områder bor folk under virkelig kummerlige forhold.
Hvis ikke vi skal havne i den situation, er det altså vigtigt, at kommunerne får et planlægningsredskab, og det er sådan set det, vi i al beskedenhed foreslår med det her beslutningsforslag.
Vi har lyttet til regeringens egne kloge hoveder, vi har simpelt hen taget regeringen på ordet og sagt: Hvis I har sat de klogeste til at undersøge det her og de kommer med en anbefaling, vil vi gerne være med til det.
Derfor er det underligt, at regeringen siger: Det kan godt være, de kommer med det her forslag, men det er slet ikke noget for os; det ødelægger det hele, og det vil være en undertrykkelse af den private ejendomsret.
Men det er jo ikke det, det er.
Det er demokrati.
Skulle der nu være noget forkert i at være et fællesskab, der træffer beslutninger og siger: Nu er vi faktisk enige om det, og ja, det får nogle konsekvenser for os alle sammen, men vi er enige om det; vi har truffet en demokratisk afgørelse?
Skulle det være odiøst at træffe en demokratisk afgørelse og være enige om noget i fællesskab?
Regeringen får det lige pludselig til at lyde, som om at hvis der er nogle, der er enige om noget, så må de ikke gøre det, hvis der er én, der føler sig truffet.
Jamen så kan vi jo ikke skabe fællesskab, så kan vi jo ikke skabe demokrati, så kan vi ikke lave planlægning.
Så det synes jeg er dybt problematisk.
Derudover er det jo også sådan, at man i andre lande, hvor man har oplevet den samme udvikling, er skredet til handling.
Det bliver nævnt i beslutningsforslagets bemærkninger, at man i London har taget skridt til at kunne planlægge på den her måde, og at det rent faktisk har nyttet.
Altså, der er det jo svært at forstå den indre logik i at sige: Vi kan se, at vi har et problem, de også har i andre lande; i andre lande er problemet større, men de har faktisk formået at afværge det i tide ved at gøre noget bestemt, men – siger man så fra den danske regerings side – dem, der har fundet ud af, hvordan det her løses, gider vi ikke at lytte til; vi lukker bare øjnene, og så venter vi på at se, hvad der sker.
Det er sådan set lige præcis det, der er tilfældet her.
Man vil ikke engang se på, hvad de har gjort i London, og gøre det samme.
Så jeg synes, det har været en usædvanlig skuffende omgang og i øvrigt også en meget ansvarsløs omgang.
Vi har alvorlige problemer med segmentering i vores boligpolitik.
Tænk på, hvad det giver af integrationsproblemer, fattigdomsproblemer, sociale skævheder og glidebane med bandekriminalitet og alt muligt andet.
Man har chancen for at gribe ind her, og man vil ingen som helst ting.
Jeg synes, det er skuffende.