Sara Olsvig (IA), 2012-10-04:
Næsten halvdelen af danskerne tror, at de fleste grønlændere bor i små afsides liggende bygder.
7 ud af 10 danskere ved ikke, hvem Grønlands politiske leder er, og 42 pct. af den danske befolkning tror, at hver tredje fanger i Grønland stadig benytter kajakken som sit primære fartøj i forbindelse med fangst til havs.
Dette er tal fra en undersøgelse, som analyseinstituttet YouGov har lavet for nylig.
Tallene viser med tydelighed, at der er en grum skævhed i, hvad danskerne ved om grønlændere og vores land – en skævhed, som bestemt ikke er med til at gøre livet lettere for de mange grønlændere, som bor i Danmark, eller for de hundrede af studerende, som hvert år kommer hertil for at læse.
Desværre oplever vi gang på gang, at der hersker denne store uvidenhed, og det er en klar hæmsko for at få et godt og naturligt forhold til hinanden på tværs af Atlanten.
I Grønland har vi en mere naturlig tilgang til Danmark gennem vores medier, gennem familierelationer og på anden vis.
Jeg vil derfor hermed opfordre den danske regering til at se på, hvordan man i Danmark bedre kan sikre, at danske børn og unge får et mere retvisende videngrundlag om Grønland og grønlændere.
Dette kunne f.eks. være ved at se på det pensum, der i dag bruges i den danske folkeskole eller på de danske gymnasier.
Rigsfællesskabet og forholdene i de to andre rigsdele bør fylde mere end en enkelt emneuge hist og pist, og det bør ikke være sådan, at når skoletjenesten fra de grønlandske huse tager ud på de danske skoler, skal ressourcerne bruges på at aflære eleverne fordomme om Grønland og grønlændere.
Undersøgelsen viser også, at 43 pct. af danskerne tror, at mere end halvdelen af de grønlændere, som bor i Danmark, er på overførselsindkomst.
Det er langtfra tilfældet.
Der er da også en del af samme befolkningsgruppe, for hvem integrationen halter.
Vi har talt om problemet før, og jeg har i det første år som folketingsmedlem holdt møder med socialministeren om den problematik, at integrationsindsatsen er så godt som ikkeeksisterende for de grønlændere i Danmark, som har brug for det.
Det har været vores klare ønske, at den nationale strategi, som socialministeren sidste år lovede ville blive fremlagt, indeholder en plan for, hvordan man vil imødekomme denne udfordring.
Her er det efter min mening helt centralt, at integration ses som en naturlig ting, som også forebygger.
Lad os tage fat, inden problemerne opstår.
Jeg venter spændt på at høre mere fra den danske regering om den kommende strategi.
Igen i år står også de grønlandske huse uden at vide, om de kan videreføre deres sociale projekter efter den 1. januar.
Det undrer mig meget, at der endnu ikke er fundet en løsning på det, da der jo netop har været fokus på at styrke indsatsen over for socialt udsatte grønlændere.
Jeg vil kraftigt opfordre satspuljepartierne til at se på den situation, de grønlandske huse står i netop nu.
Det bedste ville selvfølgelig være, at disse og andre projekter for socialt udsatte grønlændere i Danmark sikres varige midler, så en langsigtet indsats kan påbegyndes.
Der er ingen tvivl om, at Arktis fylder meget i disse år, også i den danske presse.
Overskrifter som »Nu kommer Grønlands milliarder«, »Bliver Danmark snydt?«, »Skal Danmark og Grønland skilles?«, »Kinesisk invasion truer Grønland« og »Ingen miner uden billige kinesere« har fyldt de danske aviser og givet genlyd i både udenlandsk og grønlandsk presse.
Men kan man nu tro på disse overskrifter?
Svaret er som oftest nej.
Rigtig mange af skriverierne i pressen har især det seneste halve års tid været stærkt overdrevne.
Realiteterne er, at vi i Grønland netop nu står med store udfordringer, som især drejer sig om at gøre hele systemet klar til den fremtidige industri.
Der går ikke tusinder af kinesere rundt i vores gader, og vi arbejder hårdt på den lovgivning, som skal beskytte både vores arbejdere og de udefrakommende arbejdere, hvis eller når storskalaprojekterne realiseres.
Vigtigst af alt er vi i Grønland meget bevidste om at skabe de mest hensigtsmæssige og trygge rammer for samfundet og for miljøet i forbindelse med udviklingen af disse industrier.
Det er vores ansvar, og vi tager det ansvar på os.
Rigtig mange af de udfordringer, vi står over for nu, har vi på mange måder oplevet før.
De beslutninger, vi tager nu, vil tegne Grønland i mange årtier og få betydning for mange generationer fremover.
Derfor står jeg og andre med kendskab til dette område lidt uforstående over for, at samfundsvidenskabelige forskningsaktiviteter i Arktis ikke opprioriteres i disse år.
Statsministeren nævnte i sin i øvrigt rigtig fine tale i tirsdags, at rigsmødet i august havde resulteret i aftaler om at forske yderligere i fiskebestande og klimaforandringer.
Jeg har lyst til at spørge: Er det ikke netop disse områder, som industrien og andre i forvejen nærmest kaster penge efter?
Hvad med forskningen i, hvad det er, vi som samfund kan forvente af den rivende udvikling i Arktis?
Samfundet og de mennesker, som bor i Arktis, er det centrale i hele denne udvikling, og det bør der være et stort fokus på.
Konkret er det desværre sådan, at Kommissionen for Videnskabelige Undersøgelser i Grønland, som var det eneste samarbejdsorgan, som bandt grønlandsk og dansk forskning sammen, nu nedlægges.
Pengene kanaliseres over i eksisterende grønlandske institutioner, dog nu med en mindre samlet bevilling, og der er ikke nogen ny ordning til at koordinere den mangeårige fælles grønlandsk-danske forskningsindsats, også på det samfundsvidenskabelige område.
Det fællesarktiske universitetssamarbejdsorgan University of the Arctic, som gennem 3 år har været på den danske finanslov, er nu også taget af.
Jeg har holdt et møde med den danske forskningsminister om dette og kraftigt opfordret til, at pengene til U Arctic findes igen og fremadrettet sikres.
U Arctic er netop et af de tiltag, som arbejder med forankring af viden i de arktiske samfund, med smidiggørelse af forskning på tværs af Arktis og med udveksling af studerende på øst-vest-aksen – et samarbejde, som Danmark og danske universiteter har kunnet nyde godt af, og som Danmark og Grønland gerne skulle kunne nyde godt af også fremover.
Netop et styrket samarbejde mellem vores rigsdele var et af hovedbudskaberne fra statsministeren, formanden for Naalakkersuisut og lagmanden efter rigsmødet i august.
Det bliver et styrket samarbejde, som er stærkt tiltrængt på særligt to områder, som jeg har arbejdet med her i Folketinget.
Rednings- og eftersøgningsberedskabet i Grønland, det såkaldte SAR-beredskab, er en af de store opgaver, det danske forsvar koordinerer.
Man har deltes om nogle af opgaverne, f.eks. har Grønlands nationale flyselskab lagt helikoptere til i en årrække.
Gennem mange måneder har vi ventet på et klart svar fra den danske regering om, hvad man vil gøre med SAR-beredskabet fra årsskiftet, hvor den nuværende servicekontrakt udløber.
Jeg selv har stillet spørgsmål til en række ministre om dette allerede i juli måned, men der er stadig ikke kommet svar.
Jeg stillede også et spørgsmål i forbindelse med fremlæggelsen af finanslovudkastet.
Svaret på det spørgsmål kom tidligere i denne uge, men var desværre et midlertidigt svar uden indhold.
SAR-situationen er et klart eksempel på, at der ikke altid er taget højde for de udfordringer, der er i rigsfællesskabet.
Udviklingen går hurtigt, og vi kan simpelt hen ikke leve med den usikkerhed, der skabes, når tingene forhales gang på gang.
Retsvæsenet er et andet område.
Det var med stor glæde, at vi kunne læse i regeringsgrundlaget sidste år, at den danske regering ikke har glemt den retskredsreform, som blev lovet for efterhånden nogle år siden, og som vi fra Inuit Ataqatigiit har kæmpet for rigtig længe.
Jeg har stillet spørgsmål til justitsministeren om, hvor meget der bliver tale om, efter at den tidligere regering fjernede de lovede 12 mio. kr. fra forrige års finanslov.
Svaret kom i dag, og jeg er glad for, at der endelig er afsat et konkret beløb til den tiltrængte retskredsreform.
Retsvæsenet i Grønland er generelt et område med rigtig store udfordringer, men en ting er sikkert: Vi mener som alle andre demokratiske lande, at det er en forudsætning og et krav, at der er en høj grad af retssikkerhed og et stærkt retsvæsen.
Vi ønsker at arbejde konstruktivt med at finde de bedste løsninger til det samfund, vi har.
Det samme gælder Kriminalforsorgen og anstalterne i Grønland, som på trods af nogle forbedringer gennem det seneste år stadig er stærkt udfordret i forhold til fysiske rammer, faglig kapacitet og antal pladser.
Jeg vil kvittere for, at man vælger at genåbne en midlertidig anstalt til at tage brodden af den lange venteliste til afsoning, men jeg vil gøre det klart, at jeg betragter den midlertidige anstalt som den næstbedste løsning.
Det er en nødløsning, og som vi har set de to gange, hvor man før har valgt denne løsning, så afhjælper det ikke problemet på lang sigt.
Der er ganske enkelt ikke pladser nok i de eksisterende anstalter.
De bør udvides, renoveres og fornys på stort set alle måder, så forholdene for både indsatte og ansatte på grønlandske anstalter i højere grad kommer til at svare til forholdene på danske anstalter.
Der er altså rigtig store udfordringer i rigsfællesskabet, både internt Grønland og Danmark imellem og i forholdet mellem os og resten af verden.
Der er meget at tage fat på, og det kræver en høj grad af samarbejde mellem Grønland og Danmark.
Rigsfællesskabet er mest værd, når det er et godt fællesskab, når der er tryghed og tillid imellem os, og når vi kan tale sammen fordomsfrit og på basis af de reelle forhold ved de forskellige udfordringer, vi har.