Kristian Jensen (V), 2015-11-12:
Tak for en livlig debat.
Der er i andre sammenhænge et ordspil, der lyder, at man ikke glemmer første gang.
Jeg er enig i, at hr. Holger K. Nielsen også i det her har meget på samvittigheden, men til hr. Holger K. Nielsens ros skal det siges, at i modsætning til andre hænger hr. Holger K. Nielsen ikke fast i en tid, der er gået, hænger ikke fast i en verden, der ikke længere eksisterer.
Det ærgrer mig, at der er andre, der hænger så meget fast i deres første gang.
Man må gerne huske første gang, men man skal også videre end første gang.
Jeg havde faktisk en første gang her i morges.
Det var ikke den slags første gang, nej, nej, jeg havde nemlig for første gang i morges fornøjelsen af at besøge Reden International og det værested, de har her i København for handlede kvinder, som er blevet bragt til Danmark, tvunget til prostitution, tvunget til at gennemføre noget af det mest nederdrægtige, man kan forestille sig, nemlig at stille deres krop til rådighed for andre mod deres egen vilje, enten på grund af trusler om vold, på grund af gæld, de har opbygget, eller på grund af trusler mod deres familie i hjemlandet.
De fortalte en helt konkret historie om en af de kvinder, der var bragt til Danmark fra et andet europæisk land og tvunget til prostitution med trussel om, at hendes 6-årige søn, der var blevet hjemme, ville komme ud for noget, hvis ikke hun rettede sig ind.
Man forsøgte, da de kom i kontakt med hende, at få fat i drengen dernede, men det lykkedes ikke for det lokale politi.
Det lykkedes først, da et samarbejde mellem dansk politi og hjemlandets politi igennem Europol fik de rigtige kompetencer i spil til at redde den 6-årige søn ud af kløerne på de bagmænd, der holdt hende i fangenskab her i Danmark, og på den måde kom hun fri fra sin tilværelse som en handlet kvinde.
Derfor skal vi være med i Europol.
Derfor skal vi ikke sætte vores deltagelse i Europol på spil, sådan som nejsiden vil.
For sagen er, at når vi i dag står med en afstemning, er det, fordi Europa flytter sig og Europol flytter sig.
Europol flytter sig næste år, således at hvis vi ikke er med med en tilvalgsordning, ryger vi udenfor og skal friste en tilværelse, hvor der ikke er nogen sikkerhed for, hvilken tilknytning Danmark kan have til Europol.
Det blev sagt af hr. Kenneth Kristensen Berth, at de, der havde advaret imod et nej, var sådan nogle, der ikke vidste noget om, hvordan virkeligheden var i Danmark, og at det var juraeksperter, der ikke kendte det.
Jeg vil sige, at en af dem, der kender vores forhold til EU allerallerbedst, en, der allerallerbedst kender vilkårene i den Lissabontraktat, vi arbejder ud fra nu, er Per Lachmann, der var forhandler på området, og han siger ganske klart til Politiken tidligere i oktober måned, at nejpartiernes plan ikke kan lade sig gøre.
Det er indledningen på den artikel, som Per Lachmann gennemgår, altså hvad det er for en problemstilling, der er.
Per Lachmann siger ganske klart, at nejsidens argumenter ikke holder.
Den model, der er blevet lagt på bordet, er usikker, og hvis man ønsker at blive i Europol, er vejen fem, at man deltager helt og fuldt ved at gå ind i en tilvalgsordning.
Hvad betyder det?
Det betyder, at når vi nu, som regeringen foreslår, omdanner et retsforbehold til en tilvalgsordning, så får Danmark på det retslige område friheden til selv at bestemme, hvor vi vil være med, og hvor vi ikke vil være med – på hele det retslige område.
Vi har sagt klart, hvordan vi ønsker at bruge den frihed, vi har peget på Europol, vi har peget på 22 helt konkrete retsakter, som vi ønsker at deltage i, og det er det, vi siger ja til.
Så har vi sagt, at der er nogle retsakter, vi ikke ønsker at sige ja til, og så er der mulighed for, at der kan komme nye retsakter, som vi i givet fald selv kan vælge at sige ja eller nej til.
Vi får endda muligheden for at vælge, hvorvidt vi vil gå med ind i forhandlingerne fra starten af på lige fod med de andre lande, men så er vi også på lige fod med de andre lande forpligtet til at deltage i retsakten, når den er færdigforhandlet, eller om vi vælger at sige, at vi venter og ser, hvad de andre bliver enige om, og så tager vi på det tidspunkt stilling til, om vi vil være med eller ej.
Vi får i det danske Folketing friheden til selv at vælge, hvordan vi ønsker det skal være.
Det synes jeg er glimrende, for vi har i Danmark et repræsentativt demokrati bygget op af grundloven, bygget op af det folkestyre, der har været gældende her igennem lang tid, og det betyder, at det er Folketinget, der tager beslutning på en lang række områder for, hvordan det danske samfund skal udvikle sig.
Og det mener jeg også vi kan og skal gøre på en lang områder inden for det retslige område.
Der vil være nogle områder, jeg ville ønske at sige nej til, for der er nogle områder, som jeg ikke mener vi skal arbejde sammen på.
Vi har fra Venstre, fra Socialdemokratiet og fra Det Konservative Folkepartis side helt klart sagt, at vi ikke ønsker, at vi skal være en del af asyl- og indvandringspolitikken.
Det har vi endda sagt så klart, at hr. Søren Søndergaard i dag nærmest har hånet andre partier for, at vi har sagt det så klart og gjort det så tydeligt, at det ikke er en del af afstemningen.
Det har varmet mit hjerte at høre hr. Søren Søndergaards varme forsvarstale for, at asyl- og indvandringspolitikken nu er blevet lagt til en sådan side, at det kræver en fornyet folkeafstemning i Danmark, hvis nogen på et tidspunkt måtte ønske, at vi skulle deltage i den.
Jeg tror faktisk, jeg vil tage udskriften af hr. Søren Søndergaards flammende tale med og bruge som forsvarsskrift, hver eneste gang jeg hører fra andre i dansk politik, at jeg slet ikke er stærk nok, og at vi alligevel risikerer at blive en del af asyl- og indvandringspolitikken, for så har jeg nu hr. Søren Søndergaards ord, ud over mit eget og de fem partier, der siger ja.
Det er altid rart at have venner med, og i det her tilfælde anser jeg hr. Søren Søndergaard for at være en ven og allieret, når han bekræfter, at vi ikke stemmer om asyl- og indvandringspolitikken.
Det virker, som om hr. Søren Søndergaard beklagede det, men jeg glæder mig over det.
Det ændrer ikke ved, at hr. Søren Søndergaards argumenter var ganske stærke.
Til gengæld var hr. Søren Søndergaard på dybt vand, da han begyndte at snakke om strejkeret, for strejkeret er ikke en del af de retslige og indre anliggender.
Strejkeret er overhovedet ikke noget af det, vi stemmer om den 3. december.
Og hr. Søren Søndergaard sagde på et tidspunkt, at Domstolen havde sagt rend og hop til Danmark.
Jeg vil gerne lige høre, hvor i dommen, der står rend og hop.
Nu har jeg brugt ventetiden på at sidde og læse det igennem, og jeg håber, at hr. Søren Søndergaard kan retvise mig til, hvor der i dommen står rend og hop til Danmark,
Så jeg ville gerne, når spørgsmålene nu kommer, få vist, hvor der i teksten står rend og hop.
I forhold til nogle af de andre spørgsmål, der har været, er det sådan, at vi fra regeringens side er rigtig glade for, at det er den brede opbakning, der har været.
Vi er glade for, at der er så mange, der har valgt at sige ja.
Jeg ærgrer mig over, at vi ikke ser helt ens sammen med Alternativet på, hvordan vi skal håndtere spørgsmålet om tilvalgsordning og andet, og jeg undrer mig over, hvorfor de partier, der er bekymrede for, hvorvidt vi, der har tilmeldt os aftalen om retsakterne, kan forvalte det godt nok, ikke på forhånd har meldt sig til og er blevet forligsparter og derved fået den samme vetoret, som forligspartierne nu engang har.
Alt i alt har det været en debat, som har lignet debatten ved andenbehandlingen og debatten ved førstebehandlingen, men debatten har dog også vist noget nyt.
Bl.a. blev det fra nogens side refereret, at der ikke er kommet nogen parallelaftaler siden Lissabontraktaten.
Det er korrekt, for det er der nemlig ikke.
For siden Lissabontrakten har der været lagt op til, at der ikke er et parallelaftalesystem, der er en tilvalgsordning.
Danmark har fået lov til at vælge selv, hvad vi vil være med i eller ikke være med i, og dermed er der ikke et behov for en parallelaftale.
Jeg tror – og det er min personlige vurdering – at det bliver enormt svært at overbevise de andre lande om, at det skulle være så attraktivt for dem at begynde at lave en masse parallelaftaler på de områder, som nogle så bagefter måtte ønske vi skulle være med til, hvis vi først siger nej til selv at måtte vælge, hvad vi vil være med i.
Jeg kan se, at for andre lande uden for EU har det, når de har forsøgt at lave parallelaftaler med EU, taget lang tid, og jeg kan se på de forsøg, vi selv har gjort med et lave parallelaftaler, at det ikke altid har været succesfuldt, og jeg kan se, at med den måde, Lissabontraktaten nu er lagt op på, er det ikke blevet mindre kompliceret at skulle begive sig ned ad den vej.
Jeg kan naturligvis ikke på forhånd garantere, at det ikke måtte kunne lykkes efter svære forhandlinger at få en parallelaftale, det er bare for usikkert i forhold til at sikre politiet de bedst mulige værktøjer for at sikre danskernes tryghed.
Derfor er jeg glad for, at der er et stort flertal i Folketinget, der lige om lidt stemmer ja til L 29 og dermed vedtager lovforslaget.
Det vil ikke være nok til de fem sjettedels flertal, der skal være, for det er jo et spørgsmål om suverænitetsafgivelse, så det ville kræve fem sjettedele, hvis Folketinget skulle klare det alene.