Joachim B. Olsen (LA), 2014-02-07:
Det er jo en spændende debat, som vi også har haft mange gange før.
Jeg synes personligt selv, at det er en lidt underlig debat en gang imellem.
Det gør jeg, fordi jeg synes, at fattigdom, ulighed, i Danmark absolut er et af vores mindste problemer.
Et velfærdssamfund er jo sådan kendetegnet ved, at der er en forholdsvis lige fordeling af indkomsterne, at det er et velstående samfund, og at der er en lige adgang til sundhed og uddannelse for alle, og det kræver jo et højt offentligt forbrug.
Hvis man så ser på de her forskellige parametre og ser, hvor det er, Danmark klarer sig bedst, er det absolut på spørgsmålet om lighed, ikke at jeg synes, at det er et mål i sig selv, men når man nu har den her definition, er det dér, vi klarer os bedst.
Vi har gennem mange år siden 1998 haft den tredjelaveste økonomiske vækst i OECD, og vi har udsigt til den femtelaveste økonomiske vækst.
Det betyder helt konkret, at i dag er vi blevet overhalet af en lang række andre højtudviklede velfærdssamfund som f.eks. Sverige.
Historisk set
har vi nydt en højere levestandard end svenskerne.
De nyder nu en levestandard, der er 5 pct. højere end vores.
Danmark er et af de mest lige lande i verden, et af de lande, hvor indkomsterne er fordelt mest lige.
Hvis man tager udgangspunkt i Økonomiministeriets »Fordeling og Incitamenter 2013«, kan man læse, at Danmark har en ulighed målt i et enkelt år på Ginikoefficienten på 25.
Kun Norge har en marginalt lavere ulighed end os.
Ser man over en lidt længere periode, f.eks. en treårig periode, falder uligheden til 22 på Ginikoefficienten, og ser man på livsindkomster, bliver uligheden for et enkelt år halveret, så den kommer helt ned på 12½.
Hvis man indregner det offentlige forbrug – og det skal man gøre, fordi det offentlige forbrug jo er finansieret af folk, der er i arbejde, og det går også til folk, som ikke er i arbejde – falder uligheden fra 25 i et enkelt år helt ned til 19.
Økonomiministeriet skriver selv, at der formentlig ikke er andre lande med så høj en grad af lighed som Danmark.
Så set i det perspektiv synes jeg måske – også for dem, der ønsker et velfærdssamfund, og det gør vi også i Liberal Alliance – ikke, at det er omfordeling og lighed, vi skal fokusere mere på.
Det er simpelt hen ikke der, vi sakker bagud.
Det gør vi på de andre områder og mest på velstand.
Da der er en konflikt mellem at øge velstanden og mindske uligheden, vil vi gerne have, at uligheden stiger lidt mere, hvis det betyder, at alle får en højere levestandard, og det vil jo være tilfældet. Man kan også sige, at venstrefløjen jo definerer fattigdom som personer, som har en indkomst på under 50 pct. af medianindkomsten, og det er jo i det hele taget en underlig måde at definere fattigdom på, fordi det jo betyder, at man aldrig nogen sinde kan udrydde fattigdom.
Der vil altid og til hver en tid være mennesker, som har en indkomst på under 50 pct. af medianindkomsten.
Hvis alle borgere i Danmark fik dobbelt så høje indkomster i morgen, som de har i dag, vil man med den her definition stadig væk have fattige.
Det giver jo ikke nogen mening.
Om 50 år, hvor man regner med, at vi er dobbelt så rige, som vi er i dag, hvor hver eneste dansker vil have dobbelt så højt et forbrug, som vi har i dag – man kan købe
dobbelt så mange varer
vil der med venstrefløjens definition, den her relative måde at måle fattigdom på, stadig væk være lige så mange fattige.
Det er for mig en meget underlig måde, og det er jo, fordi venstrefløjen hellere vil bruge ordet fattigdom, fordi det sikkert vækker nogle stærkere følelser hos folk, fordi de får nogle associationer til mennesker, der lever under nogle frygtelige forhold i andre lande, som vi slet ikke kender til her, men det, vi taler om her, er jo ulighed eller lighed.
Det er indkomster.
I øvrigt synes jeg, at det er interessant – nu har vi jo en radikal socialminister, og vi har en radikal økonomiminister – at når man spørger Økonomiministeriet og de skal definere det her, siger de ikke fattigdom, de siger lavindkomster.
Det, vi skal gøre i stedet for at have det her fokus på ulighed, er, at vi skal lave reformer, der gør os alle sammen rigere.
Så gør det ikke noget, at der er nogle, der bliver rigere end andre, så længe vi alle sammen bliver rigere, og det skal vi gøre ved at øge den økonomiske vækst, bl.a. ved at øge produktiviteten.
Som Finansministeriet lige har skrevet: at gennemfører man de mål, man har, om at øge produktiviteten, vil det betyde, at et par på kontanthjælp med to børn vil få øget deres rådighedsbeløb med 2.300 kr., og ja, et LO-par, altså et par, der går på arbejde, med to børn, vil få øget deres rådighedsbeløb med 5.300 kr., altså mere.
Uligheden vil stige, men vi vil alle sammen blive mere velstående.
Det er den vej, vi skal.