Søren Pind (V), 2010-02-02:
Her står vi så igen – igen – og justitsministeren har nok en gang redegjort for, hvorfor regeringen ikke kan støtte forslaget, og jeg kan i sagens natur erklære mig ganske enig i alle aspekter af ministerens glimrende, fremragende redegørelse.
Som ved de to foregående behandlinger hæfter Venstre sig særlig ved den meget grundige udvalgsstruktur i arbejdet – med højesteretsdommer Jens Peter Christensen i spidsen – der mundede ud i en betænkning i 2006, der end ikke overvejede muligheden for oprettelsen af et særligt nævn, som forslagsstillerne nærer ønske om.
Desuden afviste udvalget behovet for indførelsen af omvendt bevisbyrde i sager om afskedigelse, der måske/måske ikke hænger sammen med en offentlig ansats ytringer i offentligheden, vel typisk om kritisable forhold på arbejdspladsen.
Udvalget anbefalede som bekendt, at der blev udsendt en vejledning, og det skete så også i 2006.
Vejledningen er enkel, forståelig og endda lettilgængelig.
Man kan, hvis man søger på det magiske værktøj Google, meget nemt finde den ved at søge på »offentligt ansattes ytringsfrihed«; så kommer den op som nummer et.
Så skulle der findes personer i kongeriget, som lever i uvidenhed om den glimrende vejlednings eksistens, kan de i hvert fald bringes ud af deres måske lykkelige uvidenhed uden at udfolde meget store bestræbelser.
Desuden kan offentligt ansatte søge råd en lang række andre steder, hvis de er i tvivl om deres ytringsfrihed – en ytringsfrihed, som jo i øvrigt er garanteret i grundlovens § 77, og som i sagens natur også gælder for offentligt ansatte.
Ansatte, der er i tvivl om grænserne for deres ytringsfrihed som følge af loven eller deres kontrakt – f.eks. regler om tavshedspligt – kan søge råd på deres arbejdsplads hos tillidsrepræsentanten eller hos den pågældende fagforening.
Ministeren bemærkede, at det er vigtigt, at offentligt ansatte deltager i debatten, ikke bare generelt, men bestemt også inden for de områder, hvor de besidder en specialviden i kraft af deres stilling.
Det kan medvirke til at kvalificere debatten, og det tror jeg også i mange tilfælde kan være nyttigt.
Jeg vil ikke afvise, at noget af mit kendskab til Københavns Kommunes andre forvaltninger i sin tid måske kunne bekræfte det indtryk, men jeg vil dog sige, at det generelt set ikke er min oplevelse, at det forholder sig sådan.
Og jeg tror, man skal være varsom med at male et alt for dystert billede.
Jeg savner en større grad af tillid til de institutioner, der allerede er på plads, hvis en offentligt ansats ytringer uberettiget skulle føre til afskedigelse eller anden negativ konsekvens.
Både Folketingets Ombudsmand og domstolene kan tage stilling til sådanne spørgsmål, og det er jeg ganske tryg ved.
Er der tilfælde, hvor forvaltninger træder ved siden af og forbryder sig mod reglerne?
Det er der givetvis.
Men hverken et særligt nævn eller den omvendte bevisbyrde er et columbusæg i forhold til en sikring af en ret, som allerede er sikret i grundlovens § 77.
Grundlæggende må spørgsmålet lyde, om reglerne, som de er i dag, er tilstrækkelige og hensigtsmæssige, og dertil må svaret efter Venstres opfattelse være ja, og jeg formoder, at denne opfattelse deles af et flertal i Folketinget.
Dernæst må spørgsmålet være, om man sikrer, at reglerne overholdes ved oprettelsen af et særligt nævn og indførelsen af omvendt bevisbyrde på området, hvilket udvalget efter grundig overvejelse har afvist som uhensigtsmæssigt, eller om man bedst kan kontrollere forvaltningen på dette punkt som på alle andre punkter via allerede etablerede institutioner.
Det er Venstres opfattelse, at enigheden i dette spørgsmål ikke er så stor, som jeg kan forstå den var i det forudgående, men det er demokratiets vilkår, og man kan jo så håbe, at beslutningsforslaget – tredje gang er jo lykkens gang – bliver ført til afstemning af forslagsstillerne, og så må vi se, hvordan det ender.