Johanne Schmidt-Nielsen (EL), 2015-05-07:
I 30 år har udlændingeloven jo været indrettet sådan, at den til enhver tid siddende justitsminister har haft kompetence til at give en humanitær opholdstilladelse til en afvist asylansøger, hvis der var alvorlig sygdom eller andre humanitære hensyn, der skulle tages.
Og i samtlige de her 30 år har reglen været brugt meget, meget restriktivt.
I regeringsgrundlaget fra 2011 skrev regeringen, at man ville gennemføre en gennemgang af reglerne om humanitært ophold, og det her lovforslag er jo altså et resultat af den gennemgang, som regeringen afsluttede for ganske kort tid siden.
Jeg synes sådan set, at der er brug for et langt mere vidtgående opgør med den i mine øjne alt, alt for stramme praksis, der er omkring humanitært ophold.
Og i den forbindelse er det vigtigste jo nok den regel fra 2010, som fastslår, at man kan give afslag på humanitært ophold, hvis den medicin, som en ansøger har brug for, er tilgængelig et eller andet sted i hjemlandet.
Om det så er praktisk muligt for ansøgeren at få medicinen, er efter den her regel fra 2010 fuldstændig underordnet.
Bare den formelt er tilgængelig, kan man altså give et afslag.
Det synes jeg er helt skørt, og den urimelighed gør lovforslaget jo altså ikke op med.
Tværtimod lægger man sig fast på, at man på næsten alle områder fortsætter den meget, meget stramme praksis.
Da regeringen lancerede det her forslag i slutningen af marts, hed det i en overskrift i Politiken: »Syge forældre skal lettere have humanitært ophold« .
Når man så læser artiklen i Politiken lidt nøjere, og ikke mindst når man læser selve lovforslaget, kan man konstatere, at den såkaldte lempelse får betydning for et meget, meget lille antal personer.
Man kan sige, det er et miniskridt i den rigtige retning, men det er selvfølgelig bedre end ingenting.
Det afgørende nye ved det her lovforslag er, at sagsbehandlingen flyttes fra Justitsministeriet til Udlændingestyrelsen med klageadgang til Flygtningenævnet, og det synes jeg sådan set der kan være nogle gode argumenter for.
Medarbejderne i Udlændingestyrelsen er måske fagligt mere kompetente til at behandle ansøgninger om humanitært ophold end embedsmænd i Justitsministeriets departement.
Der kan også være en fordel ved, at det er de samme myndigheder, som behandler asylsagerne, der også behandler de humanitære sager.
Og alt andet lige kan man sige, at det gavner retssikkerheden, at man indfører et toinstanssystem, sådan at et afslag i Udlændingestyrelsen så kan sendes videre til Flygtningenævnet.
Med andre ord kan man sige, at det ikke er sådan en dramatisk forbedring af retssikkerheden, der er tale om.
Et særligt problem, som bl.a. Institut for Menneskerettigheder har påpeget, er, at Flygtningenævnets afgørelser jo er endelige.
Det fremgår af lovforslaget, at også Flygtningenævnets afgørelser i de her humanitære sager fremover vil være endelige.
De kan altså ikke indbringes for domstolene.
Det kan Justitsministeriets afgørelser af sager om humanitært ophold i dag, også selv om den mulighed bliver brugt meget, meget sjældent.
At Flygtningenævnets afgørelser er endelige i asylsager, begrunder tilhængere af den ordning med, at Flygtningenævnets afgørelser typisk bygger på troværdighedsvurderinger, som ikke sådan egner sig til at blive prøvet ved en domstol efter Flygtningenævnets afgørelse.
Men det er jo netop ikke tilfældet, når der er tale om humanitære sager.
Her kan f.eks. spørgsmålet om, hvorvidt et medicinsk præparat er tilgængeligt i en asylansøgers hjemland eller ej jo ganske udmærket gøres til en del af bevisførelsen i en retssag.
Man kunne derfor overveje at skrive ind i loven, at Flygtningenævnets afgørelser i humanitære sager ikke er endelige, og at der er mulighed for at indbringe dem for domstolene.
En anden mulighed er at lade Udlændingenævnet være klageinstans i de humanitære sager, for i Udlændingenævnet gælder det her med endelighedsbestemmelsen ikke.
Det, som er afgørende for Enhedslisten, er, at retssikkerheden ikke skal forringes, og at adgangen til humanitær opholdstilladelse ikke bliver endnu mere snæver i kraft af den her lovændring, og vi har faktisk ikke gjort vores stilling til lovforslaget endeligt op.
Vi opfordrer regeringen til at tænke over de spørgsmål, der er blevet rejst i høringssvarene, bl.a. fra Institut for Menneskerettigheder, og som jeg har rejst her fra talerstolen i dag.
Jeg vil også stille nogle skriftlige spørgsmål, bl.a. om, hvor ofte det er sket, at en sag om humanitært ophold er blevet bragt videre til domstolene, efter at den er blevet afgjort i Justitsministeriet.