Line Barfod (EL), 2011-05-30:
Jeg synes, at der er grund til at glæde sig over den situation, at der i dag er mange flere mennesker, der kan leve med et handicap, og at der er mange flere mennesker med et handicap, der lever meget længere.
Det er jo en fantastisk succeshistorie, at vi er kommet så langt.
Desværre er det ikke meget, man i pressen hører folk lykønske sig selv og hinanden med, at vi har opnået den succes.
Tværtimod er nogle af de udtalelser, vi har hørt i de seneste måneder, at næstformanden i Kommunernes Landsforening taler om en skadelig gøgeungeeffekt, at borgmesteren i Ikast-Brande Kommune, Carsten Kissmeyer, taler for, at man begynder at se på, hvordan man kan få fiksering og medicinering for at bringe udgifterne ned.
Der begynder at være så stor en hetz, også på gader og stræder, fra almindelige borgere mod mennesker med handicap, så vi får henvendelser fra handicaporganisationerne med anmodning om, at vi går ind og tager afstand fra det.
Og på onsdag er der indkaldt til et stormøde af Danske Handicaporganisationer m.fl. for at få stoppet den hetz, der er.
Jeg vil sige, at jeg er fuldstændig enig med formanden for Det Centrale Handicapråd, den tidligere sundhedsminister for Venstre, Ester Larsen, når hun understreger, at vi altså skal huske, at der ikke er nogen, der selv vælger at få et handicap.
Det er et vilkår, som mennesker bliver ramt af, og af den grund har de krav på, at der tages særlige hensyn.
Jeg håber, at det bliver en væsentlig del af debatten, at vi tager afstand fra den retorik, der har været.
Det andet, jeg håber, er, at vi kan holde fast i, at mennesker med handicap har krav på at blive behandlet ligeværdigt, på lige fod med alle andre, og har krav på at få de hjælpemidler og den hjælp, der skal til, for at de kan deltage i samfundet.
De skal ikke tildeles penge ud fra, at der er en samlet pulje og jo flere mennesker med handicap, der lever og lever længere, jo mindre får den enkelte, men tværtimod ud fra en tilgang om, at hvis vi kan få en konstruktiv dialog med handicaporganisationerne, ja, så vil det også være muligt at få langt flere mennesker med handicap til at deltage aktivt i samfundet og dermed også have mindre behov for hjælp, ligesom moderne teknologi kan anvendes.
Jeg vil sige, at jeg meget håber, at ministeren vil tage klart afstand fra den retorik, der har været brugt, vil tage klart afstand fra, at vi skal gå tilbage til den opbevaring og medicinering, man tidligere oplevede brugt over for mennesker med handicap, og i stedet vil arbejde for, at mennesker med handicap kan få lov til at være aktive deltagere i samfundet.
Jeg vil gerne takke ministeren for den klare afstandtagen fra den tone, der har været i debatten de seneste måneder.
Jeg mener, der ligger et stort ansvar både på regeringen og på os i Folketinget for at gå ind i den her debat og meget klart sige, at det er fuldstændig urimeligt at begynde at give mennesker med handicap skylden for økonomiske problemer i samfundet og tale om dem som gøgeunger eller andet.
Det er nedbrydende for de mennesker, det går ud over.
Det går videre ud i samfundet, og vi har jo oplevet, at der er en stigning i antallet af mennesker med handicap, der bliver udsat for ikke bare verbale overfald, men også fysiske, bliver udsat for indbrud eller fysiske overgreb eller andet, alene fordi de har et handicap.
Jeg mener altså, vi har et meget klart ansvar for at sikre, at det ikke kommer til at brede sig, og tværtimod for at få stoppet den tone i debatten, for ord har konsekvenser.
Hvis først man begynder at lægge en gruppe ud som syndebukke, er der en stor risiko for, at det kommer til at gå meget værre for dem.
Så synes jeg, det er fint med de mange pæne ord fra ministeren om, at det er afgørende og det er et grundsyn, at mennesker med handicap skal kunne deltage på lige fod med os andre i samfundet.
Det håber jeg så også at ministeren holder fast i i de forhandlinger, der er med kommunerne; at vi ikke kommer til at se nogen forringelser hverken af lovgivningen eller af klagesystemet.
For det er jo i høj grad det, vi har hørt fra en del af kommunernes side: at de ønsker at forringe bl.a. klagesystemet, fordi mennesker med handicap jævnligt får medhold i deres klager over kommunernes afgørelser.
Jeg håber også, at noget af det, vi kan se på, er, hvordan vi sikrer, at man får den dialog om gode løsninger, som jeg også mener er fuldstændig nødvendig.
Hvordan sikrer vi, at man får en dialog med borgeren eller med forældrene til et barn med handicap om, hvad det er, der skal til i det her konkrete tilfælde, i stedet for at det er borgeren, der hele tiden skal slås med systemet for at få det, han eller hun har krav på, og dermed bliver fuldstændig nedbrudt?
Eksemplet med Benny Gerhard fra Gladsaxe, som vi alle har hørt om mange gange, er jo et eksempel på en mand, som var ved at træne sig op og ville kunne komme til at klare sig bedre, men hvor kommunen tog det meste af hans hjælp fra ham.
Han måtte slås i årevis, slås alene for at få prøvet afgørelsen i retssystemet, og endte med at vinde, men har så tabt alle sine penge og er blevet sat år tilbage i forhold til at kunne komme sig oven på den alvorlige ulykke, han har været ude for.
Det er nedbrydende for mennesker og ender med at koste langt mere for samfundet, end hvis man med det samme går ind og får en god dialog med folk om, hvad det er, der skal til i deres tilfælde.
Jeg mener også, det er afgørende at se på, hvad det så er, regeringen gør.
Det harmonerer ikke i mit system, men det håber jeg vi kan få nogle forklaringer på her under debatten.
Så vil jeg sige, at jeg virkelig havde håbet, det kunne lykkes at få et fælles forslag til vedtagelse fra hele Folketinget, fra alle partierne med nogle af de pointer, som jeg finder væsentlige, både hvad angår tonen i debatten, og i forhold til at vi fortsat skal have en holdning om, at mennesker med handicap skal have den nødvendige hjælp med en konkret individuel behandling ud fra deres konkrete behov, som kan sikre, at de kan deltage i samfundet på lige fod.
Desværre viste det sig ikke at være muligt at få et sådant fælles forslag til vedtagelse, og jeg forstår simpelt hen ikke, hvorfor regeringspartierne og Dansk Folkeparti ikke ville være med til et fælles forslag.
Jeg synes, det er brandærgerligt; jeg synes, det havde været et rigtig godt signal at sende, at det her altså var et område, hvor vi faktisk stod sammen; også stod sammen om, at vi har sagt ja til handicapkonventionen, fordi vi faktisk mener det, der står i handicapkonventionen.
I stedet valgte regeringspartierne og Dansk Folkeparti altså, at man ville have et forslag til vedtagelse, hvor man skamroste regeringen og sagde, at kommunerne har fået penge nok og det er kommunernes skyld, hvis ikke mennesker med handicap får det, de har behov for.
Det synes jeg er ærgerligt.
Jeg synes så, det er glædeligt, at det er lykkedes at få et fælles forslag fra Socialdemokraterne, SF, Radikale Venstre, Kristendemokraterne, Christian H. Hansen og Enhedslisten, på vegne af hvilke jeg skal fremsætte følgende:
Forslag til vedtagelse »Folketinget glæder sig over, at der er sket store fremskridt i behandlingsmulighederne, så der i dag er langt flere mennesker, der overlever, og mennesker med handicap lever længere. Folketinget tager skarpt afstand fra alle forsøg på at gøre mennesker med handicap til årsagen til økonomiske problemer i samfundet.
Folketinget understreger, at beslutningen om at tiltræde handicapkonventionen betyder, at mennesker med handicap skal behandles ligeværdigt og have lige muligheder for at deltage i samfundet.
Derfor ønsker Folketinget at fastholde det grundlæggende princip i dansk handicappolitik og lovgivning om, at der skal tildeles personlig og økonomisk støtte, hjælpemidler m.v. ud fra en konkret, individuel vurdering.
Desuden skal det nuværende niveau for retssikkerhed sikres gennem et effektivt klagesystem.
Folketinget ønsker, at der i samarbejde med organisationerne på området udvikles nye løsninger, så mennesker med handicap kan deltage i samfundet på lige fod med alle andre, og at ny teknologi bruges i højere grad.«