Holger K. Nielsen (SF), 2008-12-09:
Jeg tror ikke, der er nogen her i Folketinget, der ikke har respekt for det arbejde, de danske soldater gør i Afghanistan, og ikke sørger, når der dør danske soldater dernede.
Det skal siges helt klart fra vores side, selv om vi ikke stemmer for det her forslag, at vi også deler den respekt for det arbejde, unge danske mænd og kvinder gør nede i Afghanistan.
Men det, som er det afgørende for os, er ligesom at se, hvor den her mission udvikler sig hen, hvad perspektivet er, for at vi er dernede, om der er nogen udsigt til, at vi kan få en ordentlig løsning på det, vi står over for.
Vi var rimelig positive, da regeringen kort tid før sommerferien fremlagde sin Afghanistanstrategi, hvor man meget tydeligt siger, at den civile indsats skal opprioriteres og den militære indsats nedprioriteres.
Vi har været i overvejelser om, hvorvidt vi skulle støtte den strategi med henblik på at få en afslutning på vores engagement i Afghanistan inden for en overskuelig årrække.
Jeg tror sådan set, at de fleste her i Folketinget er enige i, at vi ikke kan være der i mange, mange år endnu, hverken for vores egen skyld eller for afghanernes skyld.
Men det, som vi så kan se i det beslutningsforslag, som blev fremlagt, og som vi havde en grundig førstebehandling af, er, at der jo ikke sker nogen nedtrapning af den militære indsats, og at der ikke er nogen antydning af en exitstrategi.
Tværtimod kan vi høre nogle af de partier, der er med i forliget bag det her, f.eks. Dansk Folkeparti, sige, at det, der er opgaven her, er at bekæmpe Taleban militært; det er den endelige militære sejr over Taleban.
Man må få det indtryk, at det ganske centrale parti her i Folketinget jo har en opfattelse, der er fuldstændig anderledes end det, som også har været antydet af regeringen, nemlig at det her ikke handler om en militær sejr over Taleban - det kan man ikke få - det her handler om civil genopbygning.
Men i den forstand må man sige, at et meget centralt parti inden for koalitionen her er dybt uenig i det.
Og vi kan se, at man sender flere soldater til Afghanistan, at man sender specialstyrker af sted til Afghanistan, at der er tale om, at man på det militære plan optrapper, uden at der, i hvert fald i det her beslutningsforslag, er antydninger af, hvordan det kan omformes til at blive det modsatte, nemlig en strategi, der prioriterer den militære del ned og prioriterer den civile del op.
Jeg synes i og for sig, at regeringens politik stritter i mange forskellige retninger.
For på den ene side kan man se, at der lægges vægt på, at det civile skal være der - det medgiver jeg - men på den anden side vil man jo ikke nedtrappe det militære.
På et spørgsmål i Forsvarsudvalget, hvor der blev spurgt til, hvilken samtænkningsstrategi man har, var svaret, at man sådan set ikke har nogen specifik samtænkningsstrategi.
Så er det, man spørger sig selv: Hvad er nu det her for noget?
Har man ikke tænkt de her ting i sammenhæng med hinanden?
Man prioriterer den civile bistand op, men hvilken sammenhæng skal den civile bistand indtænkes i?
Hvordan får man en sammenhæng imellem det, at vi har soldater dernede, der sætter deres liv på spil, og det at opnå en stigende civil genopbygning?
Det er ikke tænkt ordentligt igennem.
Det er heller ikke tænkt ordentligt igennem i forhold til den opiumsøkonomi, den narkoøkonomi, som er en væsentlig del af hele den her problemstilling, og hvor vi nu kan forstå - uden at det er fuldstændig klart, men vi må forstå - at i hvert fald de danske styrker, NATO-styrkerne, herunder også de danske specialstyrker, i højere grad skal i direkte militær kamp med dele af den kæde, der er i hele narkoøkonomien.
Det fremgår ikke helt klart, om man skal ind og direkte bombe narkolaboratorier, bombe transportveje, eller hvad man nu skal.
Men som jeg læser både svarene til Forsvarsudvalget og bemærkningerne til beslutningsforslaget, er der ingen tvivl om, at der skal være en skarpere - for at bruge det udtryk - tilgang til hele bekæmpelsen af narkoøkonomien.
Problemet er jo her, at mange af de bønder, der dyrker narkoen, ikke har alternative indkomstmuligheder.
Og problemet er, at mange af dem, som vi står over for, er en del af en organiseret kriminalitet, som går helt op til den Karzairegering, som vi støtter dernede.
Det er jo kommet frem, at Karzais bror er dybt involveret i narkoøkonomien.
Det fremgik af en amerikansk avis for en måneds tid siden, at amerikanske embedsmænd var meget bekymrede over, om det forhold, at Karzais bror er dybt involveret i den her økonomi, ikke ville svække regeringens interesse i virkelig at komme til bunds i hele narkoøkonomien.
Med andre ord er der så mange komplekse problemstillinger i det her, at i hvert fald Dansk Folkepartis forestilling om, at vi kan vinde militært over Taleban, og at det er det, vi skal ud at gøre, ingen udsigt har.
Adskillige militære eksperter og brigadechefer, bl.a. den tidligere britiske chef, har i forlængelse af det udtalt, at der ikke er nogen vej uden om et politisk kompromis - et politisk kompromis, der også indbefatter Taleban og de politiske kræfter, som vi også igennem det her beslutningsforslag og ifølge Dansk Folkepartis optik skal bekæmpe militært.