Karen Hækkerup (S), 2012-04-13:
Og ja, jeg ønsker ordet.
Jeg ønsker at tage ordet for at sige tak.
Tak til alle, som har været med.
Vi har haft forhandlinger igennem lang tid i satspuljekredsen.
Vi har lavet en aftale, og nu er der et lovforslag.
Jeg synes, at vi har haft en god proces, og jeg vil sige til alle: I dag er det en rigtig god dag for børnene i Danmark.
Det er et enigt Folketing, der står bag de forandringer, som vi lægger op til, og jeg vil gerne understrege, at jeg er dybt taknemlig for, at alle har taget det her arbejde så seriøst.
Der har været en lang række forskellige gennemgange af, hvad lovforslaget indeholder, så det vil jeg ikke kaste mig ud i.
Men jeg vil samle lidt op på nogle ting og svare på nogle af de spørgsmål, som er blevet rejst.
Venstre startede med at nævne en bekymring for retssikkerheden, og efterfølgende har flere andre partier nævnt, at de har gjort sig præcis de samme bekymringer.
Det er sådan, at vi har set, der er et behov for, at man kommer ind i nogle af de her lukkede familier.
Det er altså lykkedes for forældre, som misrøgter deres børn, at gemme sig for myndighederne ved eksempelvis ikke at være hjemme på de tidspunkter, hvor man har aftalt, at kommunen skal komme forbi for at se, om børnene har det godt; ved ikke at passe de aftaler, man har, og ved i det hele taget at forsøge at gemme sig.
Det kan vi jo ikke rigtig leve med.
Det, jeg mener, er, at vi nu har set den ene sag efter den anden, hvor man efterhånden meget, meget tydeligt får billeder frem på nethinden af, hvad det er for nogle forhold, de her børn har levet under.
Jeg tror ikke, der er nogen, der tænker tilbage på billederne fra Brønderslevhuset, der kan sige, at det ikke er i orden, at politiet skal kunne give adgang til, at kommunen kommer ind for at se, om børnene har det godt.
Vi lægger nogle meget, meget strenge kriterier ind, for det er jo rigtigt, som også fru Pernille Skipper siger, at boligen er ukrænkelig.
Vi har ret til vores privatliv, men et eller andet sted går grænsen, og grænsen for mig går der, hvor vi skal passe på de børn, der lever i hjem, hvor forældrene har deres bolig.
Vi har altså lavet nogle meget strenge kriterier, hvilket vil sige, at man ikke bare fra den ene dag til den anden kan komme og sige: Så er det nu – nu i dag sparker vi døren ind for at se, om børnene har det godt.
Man skal først have truffet en afgørelse om, at der skal laves en § 50-undersøgelse, en børnefaglig undersøgelse.
Dernæst skal kommunen vurdere, at det er strengt nødvendigt for at afgøre, om der er en åbenbar risiko for, at barnet lider alvorlig skade på enten sundhed eller udvikling.
Det er altså alvorlige sager.
Dernæst skal familien have modarbejdet, at man på lempeligere vilkår kan opklare, om barnet har behov for hjælp.
Jeg synes, vi har sat nogle meget, meget strenge kriterier ind, og jeg synes, at de mange sager, vi har set om børn, der har levet i hjem, man næsten ikke kan karakterisere som boliger, viser, at vi har grund til at gøre det her; at vi bliver nødt til at gøre det.
Men jeg lytter mig til, at der er en bekymring for, hvordan den her regel vil finde anvendelse.
Jeg tror, det var Dansk Folkeparti, som nævnte, at man eventuelt ønsker at se på, om man kan lave en revisionsbestemmelse, sådan at vi går ind og noterer ned, hver gang den her regel finder anvendelse.
Jeg synes, vi skal se på i udvalgsarbejdet, om ikke vi kan få sat noget ind om det.
Dansk Folkeparti nævner efterværn.
Og der har vi jo også en aftale i satspuljekredsen om, at det er noget af det, vi skal se på til efteråret, når vi skal finansiere en ny satspuljeaftale.
Det er et ønske, som især har været meget stærkt hos SF, og vi har aftalt, at det er noget, vi kigger nærmere på.
Men vi kommer til at se på, hvordan vi også efterfølgende kan gøre det endnu bedre, for det er rigtigt, som mange har været inde på, at man jo ikke er flyveklar, når man er 18 år.
Man er slet ikke flyveklar, hvis man kommer fra en mor eller en far, som ikke har været specielt gode til at passe på barnet, og som ikke kan hjælpe barnet i den overgang, der er til at blive voksen.
Derfor skal vi gøre mere på efterværnsfronten, og det har vi en aftale om at vi kigger på.
Enhedslisten bekymrer sig igen om adgangen til private hjem og nævner Datatilsynet.
I den forbindelse har jeg kigget i nogle af papirerne, og jeg fandt frem til en ting, som jeg synes jeg gerne ville nævne i forhold til bestemmelserne om, hvornår kommunen må få adgang til at komme ind.
Der blev ytret et ønske om, at man eventuelt skulle se på, om man kunne bruge en dommerkendelse.
Jeg har lidt den holdning, at hvis en sag er så alvorlig, at man skal gå til domstolene og sige, at man er så bekymret for det her barns udvikling, at man har behov for en dommerkendelse, så mener jeg faktisk, at man i det tilfælde jo burde tvangsfjerne barnet.
Og i dag har man allerede ret til at komme ind i en lukket familie, hvis man kommer for at fuldbyrde en tvangsmæssig foranstaltning.
Det vil sige, at hvis man kommer for at fjerne barnet, kan man naturligvis gå ind.
Det, vi gerne vil her, er jo at komme, inden det bliver nødvendigt.
Så svarer jeg på dem, og så må vi tage det i udvalgsarbejdet.
De Konservative siger, at det her er et skridt i den rigtige retning.
Og jeg vil sige, at det er rigtigt.
Det er det.
Det er ét skridt.
Vi har andre lovforslag på vej; vi har andre ting, vi allerede har aftalt; vi har holdt mange samråd, hvor vi har diskuteret, hvordan vi kan forbedre forholdene for børnene, hvordan vi kan styrke kommunernes mulighed for at hjælpe, hvordan vi kan få dem til at leve op til de forpligtelser, der er inden for børneområdet generelt.
Så det er rigtigt, at der kommer til at ske langt, langt mere, for det er der brug for derude.
Endelig var der en diskussion om DUBU.
DUBU er et ret fantastisk it-system, fordi det på en meget overskuelig måde gør det meget nemt at finde ud af, hvad det er, man som sagsbehandler skal undersøge, når man sidder og skal lave eksempelvis en børnesag.
Der blev refereret til, at der i sin tid har været en debat om, hvorvidt DUBU skulle rulles ud og være landsdækkende, eller hvorvidt man skulle gøre det ad frivillighedens vej.
Dengang var der en konservativ socialminister, og man valgte jo ikke at rulle det ud; man stillede jo ikke et krav om, at det skulle være i alle landets kommuner.
Det gjorde man nok ikke, fordi DUBU på det tidspunkt, hvor man traf beslutningen, ikke var færdigudviklet.
Der var stadig væk børnesygdomme og begyndervanskeligheder, og det er jo dem, som nu er væk.
I dag er DUBU det system, man bruger i over halvdelen af landets kommuner, og det er mit håb, som jeg nævnte, at vi meget, meget snart kan finde frem til en aftale om, at det kan komme til at fungere i alle kommuner.
For nu virker det, og det vil, som også den konservative ordfører sagde, være langt lettere, at man bruger det samme it-system.
Men jeg kan jo ikke svare for, hvad der er sket i fortiden.
Jeg kan bare konstatere, at hvis man under den tidligere borgerlige regering havde ønsket at få DUBU gjort landsdækkende fra starten, så kunne man jo bare have brugt sit flertal.
Men jeg vil sige tak for en rigtig, rigtig god debat.
Jeg synes, det er en glædens dag for børnene i Danmark, og jeg glæder mig over, at Folketinget arbejder så bredt sammen om at finde gode løsninger.
For det er det, vi har gjort.