Finn Sørensen (EL), 2014-04-24:
Tak for indlæggene og bemærkningerne.
Det er jo synd at sige, at der er kommet så meget nyt frem i forhold til sidst, vi diskuterede det, men alle ved, hvorfor vi har været nødt til at fremsætte et egentligt lovforslag.
Det er jo netop på baggrund af ministerens bemærkninger om, hvad der skulle til, for at regeringen ville administrere i overensstemmelse med noget, som eventuelt kunne være i strid med EU-retten.
Debatten er jo et produkt af mere end 40 års ansvarsforflygtigelse fra de partiers side, som i sin tid fik meldt Danmark ind i EF, inklusive SF, der senere kom med i den her jaklub, lad os kalde den det.
Gang på gang har vi af disse partier fået at vide, at medlemskabet af EF og senere EU aldrig ville få konsekvenser for den danske velfærdsmodel.
Her blev det jo mejslet i beton: punkt 1, at EU har ret til at regulere det forhold, og punkt 2, at medlemslande skal respektere to principper for de vandrende arbejdstageres og senere også de selvstændiges og deres familiemedlemmers ret til sociale ydelser i de enkelte medlemslande.
Det ene er det såkaldte sammenlægningsprincip.
Det betyder, at hvis der er et optjeningskrav for at få en velfærdsydelse, så skal man medregne de perioder, som er optjent i andre medlemslande.
Det andet er det såkaldte eksportabilitetsprincip.
Det vil sige, at hvis en vandrende arbejdstager eller en selvstændig og deres pårørende har opnået ret til en social ydelse i et medlemsland, så skal de kunne medbringe denne sociale ydelse, hvis de flytter til andre medlemslande.
Det er et helt grundlæggende indgreb i alle medlemslandenes ret til selv at bestemme over, hvem der skal have adgang til de sociale ydelser, og det har jo ellers i alle lande som udgangspunkt været sådan, at det er forbeholdt indbyggerne i det pågældende land, hvilket vel ikke er noget urimeligt princip.
Det er sket gennem diverse forordninger og direktiver, senest den meget omtalte forordning 883 fra 2004, hvori der jo oplistes en lang række ydelser, der er omfattet af de principper, jeg nævnte, heriblandt familieydelser.
Hele sagen om børnechecken og børnetilskuddet er jo et konkret eksempel på, hvad der foregår.
Børnefamilieydelsen, populært kaldet børnechecken, blev indført af Poul Schlüters Firkløverregering med støtte af Fremskridtspartiet i 1983 i det såkaldte Rio Bravo-forlig.
Ifølge den lov har der hele vejen igennem været to afgørende forudsætninger for at opnå ret til børnecheck.
Den ene er, at den person, der har forsørgerpligten, skal være fuldt skattepligtig her i landet.
Den anden er, at barnet som hovedregel skal opholde sig her i landet.
Begge dele står der stadig væk, nemlig i lovens § 2, stk. 2. Problemet er jo bare, at EU har bestemt noget andet, nemlig at børnechecken skal udbetales, selv om børnene ikke opholder sig her i landet, jævnfør det princip, jeg omtalte før, om retten til at eksportere en social ydelse.
Det er ikke sket igennem en konkret beslutning i det danske Folketing.
EU har også bestemt, at hvis der er et optjeningskrav, som det VKO indførte i 2010, så skal man medregne de perioder, som EU-borgeren har opholdt sig i andre EU-lande.
Hvordan har de forskellige partier så tacklet det problem?
Regeringspartierne og SF har uden kamp overhovedet valgt at lægge sig fladt ned for en henvendelse fra Kommissionen om, at VKO-loven er i strid med EU-retten med hensyn til optjeningsprincippet.
Det er jo meget konsekvent i forhold til de partiers sædvanlige forhold til EU-retten, men det hænger altså ikke sammen med de mange løfter, de har givet befolkningen, om, at medlemskabet af EU ikke ville få konsekvenser for vores velfærds- og arbejdsmarkedsmodel.
Hvis de skulle leve op til de løfter, burde regeringspartierne og SF have taget en kamp med EU om at respektere den lovgivning, som et flertal i Folketinget har vedtaget i 2010.
I stedet har de udarbejdet et lovudkast, der bare retter ind efter Kommissionen.
Det hænger så til gengæld ikke sammen med deres egne politiske holdninger, dengang de var i opposition.
Sammen med Enhedslisten stemte regeringspartierne og SF imod VKO's lovforslag, fordi det var diskriminerende over for både danske og udenlandske statsborgere, der ikke opfylder optjeningskravet om at have været her i landet i 2 år ud af 10.
Socialdemokraterne var også dengang enige i, at børnechecken kun burde udbetales, hvis børnene opholder sig her i landet.
Men nu er man i regering, og så har man ikke længere egne politiske holdninger.
De holdninger aflæses i EU-retten og ikke andre steder.
Det mest besynderlige er så, at regeringspartierne faktisk nu har mulighed for at få vedtaget deres eget forslag i ren form.
Enhedslisten har jo givet regeringen et tilbud om at stemme for deres forslag, hvis de vil medvirke til en massiv styrkelse af kampen mod social dumping, som vil kunne modvirke det forhold, at børnechecken kan misbruges af grådige arbejdsgivere til at trykke lønnen for de udenlandske arbejdere her i landet.
Men det tilbud vil regeringen ikke tage imod, for det kræver, at de skal medvirke til noget, som de ellers selv har rost, nemlig at kravet om ordentlige løn- og ansættelsesvilkår skal stilles til alle offentlige kontrakter med private virksomheder.
Hos Venstre og De Konservative kender hykleriet ingen grænser.
De kender EU-reglerne ud og ind; de har selv godkendt dem.
Alligevel spiller de totalt overraskede over, at Kommissionen kan finde på at kritisere deres lov for at være i strid med EU-retten.
I debatten har V og K gang på gang fremført, at det aldrig har været intentionen, at børnechecken skulle kunne sendes ud af landet.
Det har de jo ganske ret i, for det står i loven, at det kan den som hovedregel ikke.
De har så bare glemt at fortælle vælgerne, at deres egen lov fra 2010 jo ikke ændrer på det faktum, at børnechecken ifølge EU-reglerne skal udbetales også til børn i udlandet.
Nu har de to partier så mulighed for at vedtage et lovforslag, der pålægger regeringen at kæmpe for deres holdning på det punkt, men så vil de ikke med den besynderlige begrundelse, at vi har skrevet i lovforslaget, at det kan være i strid med EU-retten.
Men de samme partier har altså ålet regeringen for, at den ikke ville tage et opgør med EU om børnechecken, ligesom de har slået fast, hvad sandt er, at der kun er en instans, der kan afgøre, om noget er i strid med EU-retten, og det er Domstolen.
Mon ikke vi bare skal konkludere, at også for disse hæderkronede japartier er der gået valgkamp i den, fordi utilfredsheden med EU's indblanding i vores velfærdspolitik breder sig som en steppebrand i befolkningen som helhed og også blandt borgerlige vælgere?
Det kalder man populisme, hvilket jo også bliver demonstreret her i dag, når V og K afviser et lovforslag, som faktisk vil pålægge regeringen at rejse kampen i EU for nogle af de ting, V og K selv har krævet, og når regeringen samtidig siger, at det vil den rette sig efter, hvis det bliver vedtaget.
Til slut vil jeg bare sige, at det er klubben af japartier, der bærer hovedansvaret for den mere og mere frustrerede debat, vi har i Danmark om EU og velfærdsydelser.
De har jo ganske enkelt ikke fortalt sandheden om konsekvenserne af medlemskabet.
De har aldrig konkret forklaret, hvor store beføjelser EU faktisk har fået til at diktere medlemslandenes regler med hensyn til velfærds- og arbejdsmarkedsydelser.
De skal altså bare lige huske, at de blev advaret.
Lige siden debatten om Danmarks medlemskab er vi jo nogle, der gang på gang har advaret om, at det ville få konsekvenser for den danske velfærds- og arbejdsmarkedsmodel.
Ikke desto mindre afviser disse partier at kæmpe for at ændre i EU's regler, så denne indblanding ikke bliver mulig.
De afviser også at kæmpe for, at Danmark får en undtagelse eller et forbehold for EU's regler på dette område.
Så er der efter Enhedslistens mening kun en ting tilbage, hvis denne klub af japartier vil have bare en lille smule troværdighed i behold, og det er at spørge befolkningen, om den ønsker at være medlem af EU på de betingelser.