Pernille Rosenkrantz-Theil (S), 2015-02-06:
Nu brugte Venstre en del tid på den ene del af lovforslaget, nemlig det her om en ændring af grundlaget for ændringer af anbringelsen.
For det er jo desværre sådan, at det ikke er alle børn og unge, som får den gode og trygge start på livet, som man kunne ønske sig, og der kan være problemer i familierne og hos forældrene, som er så store, at børnene vil have bedst af at vokse op inden for nogle andre rammer end dem, de er født til.
De anbragte børn er jo nogle af de allerallermest sårbare og udsatte mennesker, der er i Danmark, og derfor har vi også som samfund et særligt ansvar for at tage os af dem og skabe de tryggest tænkelige rammer, som de ikke fik hjemme hos deres biologiske forældre.
En af de rammer, som samfundet kan hjælpe med at skabe for børnene, er, hvis man som barn bliver anbragt hos noget af ens netværk, altså noget af familiens netværk, nogle venner eller bekendte, eller selvfølgelig nogle familiemedlemmer, der er i stand til at tage sig af dem, nogle, som barnet kender i forvejen, og som man måske derfor føler sig mere tryg ved, end hvis det er nogle vildt fremmede.
Der er en SFI-undersøgelse fra 2011, der viser, at der er rigtig mange gode ting ved netværksplejefamilierne.
F.eks. har børn, der er anbragt hos deres netværk eller familie, mere stabile anbringelsesforløb og oplever færre sammenbrud, og det kan man jo godt se for sig.
Vi taler om børn, som har en relation til de voksne, der tager sig af dem, i forvejen.
Det kan f.eks. være en moster, der siger: Okay, min søster er ikke så god til det her med at tage sig af børnene – og der kan være noget med noget misbrug eller noget andet.
Det vil sige, at vi her taler om en, som måske har været på fødegangen, og som har set barnet for første gang et par timer, efter at det er blevet født, og som har fulgt barnets tilværelse tæt siden dengang.
Der vil der selvfølgelig være en særlig tilknytning, og defor viser SFI-undersøgelsen altså også, at der dér er mere stabile anbringelsesforløb, end hvor det er plejefamilier.
Så er der selvfølgelig også nogle ekstra udfordringer for netværksplejefamilier, og det er noget af det, som det her lovforslag forsøger at hjælpe til med at løse.
Netværksplejefamilier har for så vidt i dag den samme ret og pligt til uddannelse og efteruddannelse og supervision af de her ting som andre typer af plejefamilier.
De skal være på et kursus i 4 dage og deltage i efteruddannelse i mindst 2 dage om året.
Men det er ikke altid tilstrækkeligt, og det er jo bl.a., fordi netværksplejefamilien tit ikke har den samme pædagogiske baggrund som andre typer af plejefamilier.
Derudover kan der selvfølgelig være et ekstra behov for at lære at håndtere konflikter, der kan opstå, netop fordi man er netværks- eller familiepleje.
Altså, netop fordi det kan være ens søsters børn, man har overtaget, så kan der nok være det.
Jeg tror, vi alle sammen kender til, at søskende er nogle af dem, man kan skændes mest med, men jeg tror, det i særdeleshed gælder, hvis den ene har været i stand til at tage sig af børnene og den anden ikke har.
Der opstår selvfølgelig en særlig type af konflikter, når det er inden for familien, eller hvis det er en veninde eller en ven, som har overtaget ansvaret for ens børn, og der kan altså være nogle konflikter, som man skal have særlig hjælp og støtte til at lære at håndtere.
Derfor skruer vi op for rettighederne for netværksplejefamilier, og det gør vi med et tilbud om løbende støtte.
Det kan f.eks. være råd eller vejledning i form af samtaler med fagpersoner i starten af anbringelsesforløbet, men det kan også være løbende at forebygge og håndtere konflikter med den biologiske familie.
En anden ting, jeg vil fremhæve ved det her lovforslag, er, at den løbende støtte også fremover tilbydes til familier, som ikke længere er plejefamilier, men som har valgt at adoptere deres barn.
Op imod hver tredje plejefamilie ønsker faktisk at adoptere deres plejebarn, det har Ankestyrelsens undersøgelse vist, og vi har som samfund en kæmpe interesse i at skabe den sikkerhed og tryghed omkring barnets opvækst, som netop en adoption kan give, for det er jo naturligvis den mest stabile form for anbringelse, vi kan komme ud i.
Men undersøgelsen fra Ankestyrelsen viste også, at rigtig mange af familierne er bange for at føre adoptionen ud i livet, fordi de så vil miste opbakningen fra kommunen, og det retter vi så op på nu.
For i overgangen fra at være plejefamilie til at være adoptivfamilie vil der selvfølgelig også være behov for at håndtere den ændrede rolle fra plejefamilie til adoptivfamilie, og der kan være brug for fortsat at få hjælp til at håndtere f.eks. barnets forhold til den biologiske familie eller andre problemstillinger, der kunne komme i kølvandet på det at have været et anbragt barn.
For os som socialdemokrater er det helt essentielt at kæmpe for, at alle mennesker får så god en start på tilværelsen som muligt og får lige muligheder med alle andre.
Vi arbejder for, at alle skal med, og vi knokler for at bryde den negative sociale arv, og det her er et af de steder, hvor man tidligst skal ind, og hvor man skal give den størst tænkelige støtte, for det er altså nogle af de allermest sårbare og udsatte børn.
Jeg synes, vi havde et rigtig godt forhandlingsforløb i forbindelse med satspuljen, og det vil jeg gerne kvittere for over for både Venstre og Dansk Folkeparti.
Jeg tror, at Dansk Folkepartis ordfører og jeg var meget på bølgelængde, med hensyn til at det her er hjerteblod, det er noget af det allervæsentligste, og derfor havde vi mange rigtig gode samtaler i forhandlingsforløbet.
Det synes jeg også man skylder at sige fra talerstolen, når den slags sker.
For ellers tror jeg, at folk har en fornemmelse af, at det altid er ét stort rivegilde.
Det er det trods alt ikke.