Per Stig Møller (KF), 2009-11-12:
Jeg takker for forespørgslen.
Det er en god rapport, som sætter fokus på relevante udfordringer for at styrke det nordiske samarbejde, og derfor er jeg også glad for den interesse, som Nordisk Råds parlamentarikere har vist rapporten.
Stoltenberg tegner en vision for et styrket nordisk udenrigs- og sikkerhedspolitisk samarbejde med en horisont på 15-20 år.
Generelt er regeringen positivt stemt over for rapporten som helhed og dens anbefalinger.
Nogle er allerede sat i værk, mens andre er lige til at arbejde videre med, og atter andre kræver flere overvejelser og undersøgelser.
I den forbindelse må man jo bl.a. overveje, om et forslag er bedst i en ren nordisk ramme, eller om det vinder ved at inddrage partnere, enten lande eller organisationer eller begge dele.
Her bør man så for det første jo være opmærksom på den politiske gevinst eller signalværdi, der ligger i et nordisk samarbejde, og for det andet skal man jo altså også være opmærksom på, at nogle nordiske lande står uden for EU, og at andre står uden for NATO.
Man må overveje de økonomiske konsekvenser af forslaget og foretage cost-benefit-analyser.
Det er nemlig noget, som Stoltenbergrapporten slet ikke har kigget på, og det var heller ikke det, den var blevet bedt om, men vi kommer jo ikke uden om at se på pengene.
Man må også overveje, hvordan vi sikrer en proces, som er åben, således at de nordiske lande, der ikke er med fra starten, kan komme til senere, og man skal også se på, om det skal være åbent for andre deltagere, f.eks. fra det arktiske område, hvis det er relevant, hvor vi jo har kyststater, som ikke hører under Nordisk Råd.
Så skal vi undgå duplikations- og dobbeltarbejde.
Men som sagt er regeringen positiv over for alle forslagene, og flere af forslagene kan man allerede nu gå i gang med at føre ud i livet, og det sker faktisk også. Stoltenbergrapporten blev igangsat af de nordiske udenrigsministre i Luxembourg den 12. juni 2008, og regeringens opfølgning på Stoltenbergrapporten tager udgangspunkt i de beslutninger, vi traf på det nordiske udenrigsministermøde i Reykjavik den 8. og 9. juni 2009.
Vi var enige om, at der i første omgang skal arbejdes videre med 6 af de 13 forslag, og det drejer sig om følgende forslag: oprettelsen af en nordisk stabiliseringsstyrke, luftovervågning over Island, satellitovervågningssystemer, kompetencenetværker mod digitale angreb, samarbejde om udenrigstjenesten og militært samarbejde.
Samtidig var vi enige om, at det gav mest mening at lægge det videre arbejde med forslaget om amfibieenheder ind under forslaget om det militære samarbejde.
I forhold til de øvrige forslag var vi enige om, at de løbende skulle følges op, men at det skulle ske i et lavere tempo og med et længere sigte.
Det skyldes, at der på disse områder allerede eksisterer et meget velfungerende nordisk samarbejde; det gælder f.eks. forslaget om en efterforskningsenhed for krigsforbrydelser.
Det kan også skyldes, at et styrket samarbejde skal tænkes ind i en større sammenhæng end den nordiske, f.eks. ved inddragelse af de baltiske lande, det gælder f.eks. Østersøen, og i andre sammenhænge gælder det USA og Canada som nævnt i forbindelse med det arktiske område.
I forhold til forslaget om en nordisk solidaritetserklæring vedtog vi på udenrigsministermødet i Reykjavik den 8. og 9. juni en erklæring, som tager højde for de nordiske landes forskellige sikkerhedspolitiske udgangspunkter.
I erklæringen understreges det lige og naturlige fællesskab, de fælles interesser, og den geografiske nærhed, som gør det oplagt for os i den nordiske kreds at samarbejde.
Regeringen er som sagt positivt stemt over for alle Stoltenbergs forslag, og derfor arbejder vi videre med dem.
Og jeg vil gerne oplyse nærmere om den konkrete opfølgning, der har fundet sted indtil nu.
Et af de forslag, som regeringen lagde særlig vægt på, er opfølgningen på forslaget vedrørende oprettelsen af en nordisk stabiliseringsstyrke.
På baggrund af et ekspertmøde i slutningen af september i år blev det besluttet at skifte fokus i forhold til Stoltenbergs oprindelige forslag.
I stedet for forslaget om en nordisk enhed fokuseres der nu på at skabe synergieffektiviseringer ved samordning af uddannelse af nordisk personel på krisestyrings- og beredskabsområdet.
Et eksempel på en mulighed for øget samarbejde kunne være i forbindelse med træning og uddannelse af politienheder med henblik på udsendelse i FN-regi.
Det er dog endnu usikkert, hvilke konkrete resultater man når frem til; der arbejdes på at afklare mulighederne, men vi kan jo konstatere, at der er brug for netop vores polititrænere i FN-regi og de nordiske med de nordiske traditioner og den nordiske indstilling.
Vi så f.eks. gerne flere i Afghanistan, hvor vi er godt til stede, men hvor vi mangler mange andre.
I kraft af det danske formandskab for Arktisk Råd er regeringen særlig opmærksom på opfølgningen på forslaget om nordisk samarbejde om arktiske spørgsmål.
Vi har det koordinerende ansvar for forslaget, og vi vil medvirke til at sikre, at Arktisk Råd er i stand til at møde både nuværende og kommende udfordringer i forhold til Arktis.
Klimaændringerne medfører jo en række vigtige udfordringer; i takt med isens afsmeltning opstår der mulighed for transport nord om Rusland eller Canada, og med øget sejlads øges også risikoen for grundstødninger og forlis.
Derfor indeholder de arktiske kyststaters Ilulissaterklæring fra den 28. maj 2008 – det møde, som Danmark indkaldte kyststaterne til – også en fælles forpligtelse i forhold til eftersøgning og redning.
Jeg vil derfor som et første skridt indbyde til et politisk møde på viceministerniveau for at fremme arbejdet i den taskforce, som Arktisk Råd har nedsat til at se på spørgsmålet.
Netop opfølgningen på dette forslag er et godt eksempel på, at vi trods et fortrinligt nordisk samarbejde inden for Arktisk Råd skal sikre os, at samarbejdet er åbent for kyststaterne Canada, Rusland og USA, ellers giver det jo ikke nogen mening.
Vi kan ikke påtage os al redning i Polarhavet.
Den skal afsøge mulige fordele ved et styrket nordisk samarbejde i forhold til et internationalt satellitsystem.
I dansk regi er der under ledelse af Forsknings- og Innovationsstyrelsen afholdt et koordinationsmøde og på den baggrund udarbejdet en dansk holdning til forslaget, som indgår i den samlede nordiske rapport, som Finland er pennefører på.
Fra dansk side er indstillingen, at der ikke er behov for en egentlig nordisk satellitmission, men vi ser gerne en nordisk koordinering i forhold til internationale satellitprojekter såsom det, der hedder GMES, Global Monitoring of Environment and Security.
Den samme holdning gør sig gældende i de øvrige nordiske lande.
Der er også enighed om, at de nordiske lande med fordel kan koordinere fælles holdninger i forhold til internationale aktører såsom EU og ESA, den europæiske rumorganisation, i forhold til den europæiske meteorologiske satellitorganisation og muligvis også i forhold til Canada med hensyn til udvikling af nye generationer af deres radarer og satellitter.
De nordiske lande har en fælles interesse i at sikre, at internationale satellitprojekter i videst mulig udstrækning leverer data over Norden til brug for en bred vifte af indsatsområder.
Det gælder f.eks. sikker ledelse af skibs-, land- og lufttransport, det gælder iskortlægning, det gælder forureningsovervågning, og det gælder selvfølgelig også overvågning af klimaforandringerne.
Der har vi jo glæde af de internationale systemer.
I forhold til opfølgning på forslaget om kompetencenetværk mod digitale angreb er hensigten at gøre de nordiske lande i stand til at handle koordineret og effektivt på trusler mod informationssikkerheden.
Det skal ske gennem et styrket samarbejde mellem landenes nationale CERT'er – som forkortelsen hedder, og det betyder Computer Emergency Response Team.
I Danmark er det IT- og Telestyrelsen, som står for den konkrete opfølgning.
En dansk CERT forventes funktionsdygtig i 2010.
På et ekspertmøde den 4.-5. november 2009 i Stockholm drøftede man, hvordan information kan deles mellem de nationale CERT'er, altså disse Computer Emergency Response Team, og hvilken type af informationer der kan deles; det er jo ikke alt, man ønsker at dele.
I forhold til opfølgning på forslaget om samarbejde om udenrigstjenesten har Sverige på baggrund af fælles indberetninger fra de nordiske repræsentationer udarbejdet en samlet rapport, og det kan konstateres, at der på samtlige poster findes et nordisk samarbejde mellem organisationerne – det har vi dagligt.
De fælles rapporter opridser en lang række ideer til at udvide samarbejdet: at få udvidet informationsudveksling over samordning af policyinitiativer til egentlig samlokalisering i forskellige konstellationer.
Regeringen er som udgangspunkt interesseret i fælles kancelliprojekter, der kan skabe bedre rammebetingelser, placere os flere steder og nedbringe vores driftsudgifter.
Emnet behandles løbende i de faste nordiske administrative fora.
Endelig vil jeg i forhold til forslaget om militært samarbejde gerne nævne, at der i mange år har eksisteret et godt og tæt samarbejde mellem de nordiske landes forsvar.
Faktisk er der tale om, at det nordiske forsvarssamarbejde allerede er generelt langt mere omfattende udbygget og integreret, end Stoltenbergrapporten foreslår.
Regeringen lægger stor vægt på en fortsat aktiv opfølgning på forslagene i Stoltenbergrapporten, som jeg sagde indledningsvis.
Det er afgørende, at processen bevæger sig fremad, og at der skabes resultater.
På det nordiske udenrigsministermøde i Stockholm i slutningen af oktober betonede jeg netop dette som en prioritet for de nordiske udenrigsministermøder under det danske formandskab næste år, for vi overtager jo formandskabet for Nordisk Råd nu.
Regeringen vil tage initiativ til, at der opstilles milepæle i forhold til den videre opfølgning på rapporten for at få klare pejlemærker, og så vi kan følge med med implementeringen – jeg nævnte de første seks, som kan gå hurtigere, men vi skal jo stadig væk undersøge de andre.