Astrid Krag (S), 2013-01-31:
Ja, som minister for sundhed og forespørgsel ville man komme til at bruge alt for meget tid her i salen, så det var godt, at vi fik det rettet.
Jeg er i forespørgslen her blevet bedt om dels at redegøre for udviklingen i brugen af tvang i psykiatrien i 2012, herunder antallet af langvarige bæltefikseringer, dels at redegøre for, hvilke nye initiativer regeringen påtænker at iværksætte for at mindske brugen af tvang, dels at redegøre for mine udmeldinger om at afprøve isolationsrum eller nonstimulirum, som jeg selv foretrækker at kalde det, som et alternativ til bæltefikseringer.
Det er som bekendt regeringens helt klare målsætning, at brugen af tvang i psykiatrien skal falde.
Det har jeg sagt før mange gange og også givet udtryk for på skrift, bl.a. i besvarelse af spørgsmål nr. 44 fra Folketingets Sundheds- og Forebyggelsesudvalg den 8. november 2012, hvor jeg sendte udvalget en opgørelse over brugen af tvang i psykiatrien fra 2007 til 2011.
Det er selvfølgelig regionerne, der har ansvaret for, at der bruges så lidt tvang som muligt, men det skal så absolut ikke afholde regeringen fra at holde regionerne til ilden på det her meget vigtige område.
Derfor har vi også stor fokus på tvangsanvendelse, og derfor vil brugen af tvang være et af de mange vigtige områder i psykiatrien, som regeringens udvalg vedrørende psykiatri analyserer og drøfter og kommer med anbefalinger på.
Jeg ser meget frem til at modtage de anbefalinger her til sommer, så regeringen med afsæt i dem kan udarbejde en samlet langsigtet plan for den fremtidige udvikling og udbygning på hele psykiatriområdet.
Som sagt er det fuldstændig klart, at vi vil have mindre tvang.
Vi skal altså have fokus på at forebygge brugen af tvang.
For tvang er voldsomt indgribende for den enkelte patient og i øvrigt også ofte for det personale, der skal udføre tvangen.
Derfor skal det sikres, at tvang kun bruges som den absolut sidste udvej, og det skal sikres, at den tvang, der så bruges, er af den bedst mulige kvalitet.
Det kan måske virke lidt absurd for nogle at tale om kvalitet i forhold til tvang, men det er utrolig vigtigt, at dem, der udøver tvang, har redskaber til at udøve den med respekt, til at udøve den med omsorg og med nænsomhed.
Det er det, der for mig at kendetegnende, når vi taler om kvalitet i forhold til tvang.
Her har regionerne et meget stort ansvar for at sikre, at dem, der udøver tvang, har nogle særlige kompetencer på det område, og alle ledelsesniveauer har et kæmpe ansvar for at sikre en kultur, der fører til, at brugen af tvang som hovedregel er udelukket.
Det vil ikke kun være til gavn for patienterne, det vil også være til gavn for både de pårørende og personalet. Når det nu er så vigtigt for regeringen at få brugen af tvang nedbragt, er det med forsigtig glæde, at jeg i dag kan redegøre for, at brugen af tvang ifølge de foreløbige tal for 2012 generelt er faldet fra 2011 til 2012.
Når jeg taler om forsigtig glæde og de foreløbige tal, er det, fordi de tal, jeg har fået i sidste uge fra Statens Serum Institut, for 2012, ikke kan forventes at være helt komplette endnu.
Så det er med det forbehold, Folketinget skal se de tal, jeg nu fremlægger her fra talerstolen.
Foreløbig ser det ud til, at 2012 bliver det første år siden 2004, hvor andelen af patienter, der udsættes for tvang i psykiatrien, kommer under 21 pct. på landsplan.
Der ses et stigende antal indlagte patienter i psykiatrien, og det ser foreløbig ud til, at der var 26.667 patienter indlagt i psykiatrien i 2012.
Det er omkring 800 flere end i 2011.
Derimod blev 414 færre patienter udsat for tvang i 2012 end i 2011.
Det er også værd at bemærke, at det ser ud til, at der er sket et markant fald i brugen af ECT med tvang, et fald på omkring 30 pct., hvis tallene holder.
Som sagt er brugen af tvang generelt faldet ifølge de foreløbige tal, men på et helt afgørende område ses der desværre en stigning.
Det er i forhold til de langvarige tvangsfikseringer, hvor det foreløbig ser ud til, at der i 2012 i forhold til 2011 er flere patienter, der har været tvangsfikseret i over 48 timer.
For tvangsfikseringer gælder, at det er færre patienter, der er blevet tvangsfikseret.
Til gengæld er antallet af tvangsfikseringer steget en smule.
Med hensyn til spørgsmålet om nye initiativer vil jeg lige vende tilbage til regeringens udvalg om psykiatri.
Udvalget her er jo i sig selv et helt nyt initiativ på psykiatriområdet.
Regeringen har sikret, at vi for første gang nogen sinde får en meget grundig kortlægning og analyse af hele den samlede psykiatri.
Der er alle faggrupper.
Der er pårørende.
Der er brugere.
Det er en selvstændig vigtig pointe, at vi har alle interessenter på banen, og særlig at brugersiden er repræsenteret stærkt.
Det her udvalg kommer bredt omkring.
Det ser på alle sektorer.
Det ser på alle temaer, herunder også brugen af tvang.
Et vigtigt tema for udvalget er sammenhængen i indsatsen, og det er jo også vigtigt i tvangssammenhæng, fordi en mere sammenhængende indsats mellem sektorerne også kan være med til at forebygge tvangsindlæggelser og deraf afledt tvangsanvendelse.
Jeg forventer, at udvalgsarbejdet, som er i en rigtig god gænge, kommer til at give os et godt grundlag for en samlet plan for psykiatrien; en plan, der øger kvaliteten og indsatsen i hele psykiatrien, også i forhold til at få nedbragt brugen af tvang.
Udvalget barsler som bekendt til sommer, så det varer lidt endnu, inden vi præsenterer de konkrete initiativer på området, der kommer oven i de initiativer, der allerede er i gang derude, og som vi jo bl.a. fra satspuljepartiernes side i fællesskab står bag.
Samtidig med at regeringens udvalg som sagt med inddragelse, ikke bare af de mennesker, der sidder i udvalget, men også af mange andre, som har indsigt i og interesse for psykiatrien, arbejder på højtryk, så har vi også fra regeringens side et skarpt og løbende fokus på den moderne, tidssvarende psykiatri, vi ønsker at skabe.
Det inkluderer som sagt også en psykiatri med mindre tvang.
For vi prioriterer psykiatrien højt fra regeringens side.
Det afspejler bl.a. sidste års økonomiaftale mellem regeringen og Danske Regioner.
Her sikrede regeringen, at psykiatrien for første gang i mange år blev højt prioriteret i en økonomiaftale med 200 mio. kr. øremærket til at løfte kapaciteten i psykiatrien med henblik på at forberede indførelse af udrednings- og behandlingsgarantien i psykiatrien.
For vi mener, at danskerne, der rammes af en psykisk lidelse, skal tilbydes en effektiv og hurtig udredning og behandling.
Udrednings- og behandlingsgarantien for psykiatriske sygdomme vil bl.a. bidrage til den ligestilling, vi ønsker i sundhedsvæsenet.
Med satspuljeaftalen på sundhedsområdet for 2012 afsatte regeringspartierne sammen med satspuljepartierne 830 mio. kr. til opprioritering af psykiatrien.
Og med satspuljen for 2013 afsatte vi 228,9 mio. kr. til sundhed for udsatte grupper, hvoraf de 107,3 mio. kr. går til forebyggelse og behandling af psykisk sygdom.
Af de 107,3 mio. kr. afsatte vi 64,4 mio. kr. til pilotprojekter i psykiatrien med brugerstyrede senge.
Jeg forventer mig utrolig meget af forsøget med brugerstyrede senge.
Jeg håber, at konklusionerne fra de danske forsøg kan blive så gode, at det er noget, vi kan rulle bredt ud.
Så er der jo det store landsdækkende satspuljeprojekt om nedbringelse af tvang i psykiatrien, som vi i 2011 afsatte 18,6 mio. kr. til.
Efter en længere indledende fase med bl.a. udbudsforretning, så er opstartsfasen i det nye gennembrudsprojekt godt i gang.
Projektet styres af Center for Kvalitetsudvikling, som også kørte gennembrudsprojekterne om nedbringelse af tvang i psykiatrien i 2004-2007.
Så de har stor erfaring på området.
I de regionale projektorganisationer udpeges deltagere i lokale tværfaglige projektteam, og projektet har en stor fokus på implementering og fastholdelse af de metoder og tilgange, der nedbringer tvangen.
Og det er jo meget, meget vigtigt at kunne fastholde de gode resultater, man opnår.
Som noget nyt i forhold til tidligere gennembrudsprojekteter er det med det nye gennembrudsprojekt sikret, at der er en stærk inddragelse af ledelsesniveauerne i regionerne.
For jeg tror, at noget af det, vi må konkludere, er, at hvis ledelserne ikke prioriterer arbejdet med at nedbringe tvangen, ja, så vil afdelingerne måske igen tabe eventuelle gode resultater på gulvet.
Derudover bliver brugerne af psykiatrien selvfølgelig også inddraget, ikke kun i den nationale følgegruppe, men også i det nationale brugerpanel, der er ved at blive dannet.
Brugerne får til opgave at kvalificere projektet med anvendelse af aktiviteter til forebyggelse og nedbringelse af tvang set fra et brugerperspektiv.
Der er også nedsat et bredt sammensat ekspertpanel af udpegede personer fra de faglige organisationer samt personer, der har publiceret artikler og beskæftiget sig med tvang igennem flere år.
Det er mit klare håb, at gennembrudsprojektet sammenholdt med regionernes egen målsætning over de kommende år vil medføre en markant reduktion i brugen af tvang.
Til sidst er der spørgsmålet om isolationsrum eller nonstimulirum, som jeg mener er en mere dækkende betegnelse.
Jeg har i sidste uge besvaret spørgsmål nr. S 835 om netop det emne.
Spørgsmålet, som blev stillet på baggrund af en artikel i Dagens Medicin den 11. januar om langvarig tvangsfiksering, går på, hvad min holdning er til forslaget fra psykiatere om at indføre isolationsceller i psykiatrien.
I mit svar henviste jeg til samme udgave af Dagens Medicin, hvor jeg havde udtalt, at jeg er åben over for muligheden for at afprøve, om nonstimulirum kan være et bedre alternativ til bæltefiksering.
Men som det også fremgår af besvarelsen, vil jeg i første omgang afvente anbefalingerne fra regeringens udvalg om psykiatri, for jeg har tillid til, at eksperterne i udvalget – både fageksperterne og brugereksperterne – med deres samlede viden kan vise os vejen frem i forhold til nytænkning og effektive tiltag.
Hvis det vurderes, at ophold i nonstimulirum kan være et alternativ til tvangsfiksering, vil jeg se på, hvordan en forsøgsordning med nonstimulirum bedst kan gennemføres.
Og når jeg understreger ordet alternativ, er det, fordi vi ikke vil indføre nye tvangsindgreb med henblik på at øge tvangen i psykiatrien.
For mig er det afgørende, at patienter, når tvang er uundgåeligt, får valgmuligheder, i forhold til hvilket tvangsindgreb der for den enkelte patient opleves som mindst indgribende.
Jeg vil lige tilføje, at baggrunden for, at jeg bruger betegnelsen nonstimulirum i stedet for isolationsrum, er, at der, hvis vi overhovedet skal overveje at indføre sådan en ordning, ikke vil blive tale om, at patienterne bliver isoleret.
Der vil tværtimod være tale om, at patienten skal være beskyttet mod stimuli i en periode med henblik på at forbedre sin tilstand.
Det vil i så fald blive sikret, at patienten konstant har kontakt til en fast vagt, herunder visuelt.
Det er meget afgørende, og derfor mener jeg også, at begrebet isolationsrum er misvisende.
Sammenfattende skal jeg sige her til sidst, at regeringen fortsat vil sikre, at der er fokus på at nedbringe brugen af tvang på de psykiatriske afdelinger, og det gælder ikke mindst brugen af langvarige bæltefikseringer.
Tak for ordet.