Mette Gjerskov (S), 2010-01-26:
Jeg sad ude i Bella Center den her iskolde nat i december, sidste nat af COP15.
Efterhånden som dagen og aftenen var skredet frem, havde vi vist alle opgivet håbet om en ambitiøs klimaaftale.
Nu gjaldt det om at redde stumperne, om at undgå det totale sammenbrud.
Det stod fuldstændig klart, at statsministerens strategi var slået fejl.
Det var ikke nok at få Obama til at komme til byen og så satse på, at de fattige lande kunne købes til sidst.
Vi sidder i salen, og debatten bølger frem og tilbage under statsministerens ledelse.
Han forsøger at styre mødet, som var det Grædsted-Gilleleje Byråd, der var tale om, og ikke verdens ledere i FN.
Statsministeren stener, når han burde være aktivt lyttende, og han skælder ud, når han burde stryge folk med hårene.
På et tidspunkt får statsministeren tydeligvis nok.
Han begynder en sætning, som klart skal ende i en konklusion om, at der ikke kan nås en løsning, at vi har det totale sammenbrud.
Heldigvis griber Storbritanniens miljøminister, Ed Miliband, ind og forlanger at få en pause.
Det er det sidste, vi ser til formandskabet på COP15.
Senere træder professionelle folk til og får på ganske få minutter klappet en godt nok sørgelig erklæring kaldet Copenhagen Accord sammen, og det aftales, at de lande, der kan tilslutte sig, skal give besked til sekretariatet inden en bestemt dato.
Alle håb om at få forsamlingen til at vedtage noget som helst er bristet.
Jeg kan se, at klimaministeren nikker, og den står på kaffe.
Hårdt er det efter 30 timer, last man standing, tror jeg man kalder det.
Det er næsten ikke til at bære.
Derfor må vi videre.
Vi må kaste fiaskoen af os, og vi må fortsætte arbejdet.
Det var det, jeg håbede at vi skulle i dag, men når jeg hører en statsminister, som tilsyneladende stadig ikke er kommet ud af sin klimakoma, og hører en klimaminister, som det lykkedes at tage den der sørgelige erklæring og blæse op til hele syv punkter, og dermed hører begge ministre som repræsentanter for regeringen synes, at det er sådan set o.k., så ved jeg ikke, hvordan man kommer videre.
For målet må jo være klart: Vi vil have en bindende og ambitiøs klimaaftale i Mexico.
Danmark har som formandsland ansvaret.
Vi har serven, og verden venter på os.
Nu er der gået mere end en måned, siden de delegerede så deres COP15-formand kaste håndklædet i ringen og forlade mødet, og ingen har set eller hørt noget til ham siden.
Ingen møder er indkaldt, ingen strategi er fremlagt.
Hvor er lederskabet?
Her i weekenden så vi betydningsfulde lande som dem, som vi kalder BASIC, Brasilien, Sydafrika, Indien og Kina, efterlyse en mødeplan.
Vi efterlyser en plan B; en plan B, der indebærer en lynhurtig evaluering af processen frem til og under COP15, så vi kan hjælpe Mexico med ikke at begå de samme fejl, som Danmark begik; en plan for at fortsætte Grønlandsdialogen, statsministerens Copenhagen Commitment Circle, som kan hjælpe med at føde gode ideer i processen frem til Mexico; en plan B, der inddrager ngo'erne og deres værdifulde kontakter i verden; en plan B, der fastholder Kyotoprotokollen, hvilket vi skulle have gjort hele tiden.
Vi må have en plan B, der sætter turbo på klimadiplomatiet.
Regeringen må forlænge særbevillingerne, så klimadiplomatiet kan fortsætte, så indsatsen i Klimaministeriet, Statsministeriet og Udenrigsministeriet kan fortsætte i hele 2010.
Vi må have en plan B, hvor regeringen samarbejder med den nye klimakommissær i EU om en massiv EU-indsats.
EU må vise vejen ved at gå fra 20 pct.s til 30 pct.s reduktioner – et løfte, som har svævet i luften i umindelige tider, men ikke er blevet kastet på bordet endnu.
Så må vi jo også have en plan B for Danmarks nationale indsats.
Danmark skal være verdens første CO2-neutrale industriland, og vi skal være totalt uafhængige af olie, kul og gas senest om 40 år.
Vi har lagt en plan frem med de første skridt på vejen: Massive klimainvesteringer i Danmarks fremtid, en plan for klimajob i tusindvis, energiforbedringer i bygninger, klimatjek, en ambitiøs satsning på elbiler, skrotning af oliefyr, massive investeringer i forskning i bølgekraft og geotermi, en nyinvestering i vindmølleeventyret; vi har fremlagt en plan for oprettelsen af en fond til klimainnovation, en fond, der massivt skal investere i dansk erhvervsliv.
Vi er klar med en plan B. Danmark må tage lederskab ved at vise verden, at vi kan – at vi kan blive de grønneste, at vi kan være de mest klimavenlige, at vi kan og vil gå foran.
Men vi må først og fremmest tage vores klimaformandskab på os.
Men jeg vil sige, at jeg har en ekstra kopi af vores plan B, og regeringen må meget gerne låne den.