runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Tina Nedergaard (V), 2011-02-23:
Det gør der helt utvivlsomt, for det er sådan, at professionshøjskolerne har sagt, at det er regeringen, der er ansvarlig for, at undervisningen ikke foregår.
Der må jeg altså sige – og det kan godt være, at det kommer til at lyde lidt koldt – men når man kan finde ud af det i Århus, må man også kunne finde ud af det andre steder.
Det er derfor, jeg vil gennemgå de regnskaber.
Jeg vil vide, hvad der er op og ned i den her sag, for jeg kan kun medvirke til at få det løst, hvis jeg ved, hvad der er udfordringen.
Der har været fluktuationer, det medgiver jeg, i økonomien til professionshøjskolerne.
Jeg har selv været optaget af, også som finansordfører, at så stor en del som muligt af de ressourcer, der er til deling mellem de videregående uddannelser, kommer over i professionshøjskolerne.
Jeg under dem hver en krone, de får, for så vidt de også går til de studerendes undervisning.
Men det, jeg lige er nødt til at understrege, er, at der er meget stor forskel på at skære i taxameterbeløbet i nedgangstider, hvor der kommer færre studerende, og så skære i enhedsomkostningerne pr. elev i tider, hvor der kommer flere ind.
I øjeblikket kommer der flere ind på produktionshøjskolerne – ikke mindst på de store uddannelser til lærer og pædagog – og der er færre, der falder fra.
Det vil sige, at de også udløser det fulde taxameterbeløb.
Jeg har simpelt hen som minister for området brug for at prøve at få et indblik i, hvad der konkret sker ude på den enkelte skole, og hvilken økonomi man egentlig har til rådighed.
Og så vil jeg gerne følge op over for udvalget efterfølgende, for jeg ved, det optager alle partier i Folketinget, hvordan vi sikrer, at de studerende får undervisningstid.
Tina Petersen (DF), 2011-02-23:
Først tak til formanden.
Jeg vil lægge ud med en fortsættelse fra sidste onsdag ...
O.k., jeg skal nok læse det op.
Hvordan forholder ministeren sig til, at der stadig på trods af gentagne ønsker herom ikke foreligger dokumentation og evaluering af hjemmetræningsprogrammerne for handicappede børn?
Benedikte Kiær (KF), 2011-02-23:
Jeg vil gerne lige sige til spørgeren, at jeg altid svarer ærligt.
Når man står her i Folketingssalen, svarer man selvfølgelig ærligt, og når jeg får stillet et spørgsmål, svarer jeg selvfølgelig klart og ærligt på det spørgsmål, som jeg får stillet.
Så jeg vil gerne frabede mig, at det andre gange bliver anført, at jeg ikke skulle svare ærligt på spørgsmål.
I forhold til hvad Sundhedsstyrelsen har gjort og ikke har gjort, vil jeg lige påpege, at det altså er kommunerne, der skal føre tilsyn med de enkelte familier, som udfører hjemmetræning.
Det er dem, der godkender, at man laver hjemmetræning; det er dem, der godkender tabt arbejdsfortjeneste og visiterer til tabt arbejdsfortjeneste.
Det er ikke noget, Sundhedsstyrelsen gør.
Sundhedsstyrelsen kommer med sin faglige vurdering, ligesom Lægeforeningen har gjort, og ligesom Dansk Pædiatrisk Selskab har gjort, på det her område.
Det er på baggrund af de henvendelser, vi har fået fra en række sundhedsfaglige myndigheder, at satspuljeordførerne i enighed – i enighed, vil jeg lige understrege, og det vil sige, at alle er med på det her – har aftalt, at vi sætter midlerne i den her pulje på 21,7 mio. kr. i bero.
Men det er jo ikke det samme, som at der ikke kan blive udført hjemmetræning.
Selvfølgelig kan der det, det er blot den pulje på 21,7 mio. kr., der er blevet sat i bero.
Christine Antorini (S), 2011-02-23:
Jeg vil godt takke ministeren for den positive tilkendegivelse om at kigge på at gå fra uddannelsesakkreditering til institutionsakkreditering.
Det kan godt lyde lidt teknisk, sagt hvis også nogle udefra hører på den her diskussion.
Men den er jo lidt vigtig, og derfor synes jeg også, at jeg vil give den tilkendegivelse fra Socialdemokraterne, at vi synes, at det er en rigtig god idé, at man går ind og kigger på, om kvaliteten af uddannelserne er god nok.
Det er jo forudsætningen for, at vi fremadrettet hele tiden kan lave nye uddannelser, også af høj kvalitet.
Men der har jo været en ret massiv kritik fra uddannelsesinstitutioner, der har opfattet det som en massiv belastning i en situation, hvor de i øvrigt kæmper med at få smalle budgetter til at hænge sammen, få leveret timer nok osv., så at skulle gå ned i den dybde, som det jo kræver, når man akkrediterer uddannelser på enkeltniveau.
Derfor vil vi godt opfordre undervisningsministeren til virkelig at koble sig på den redegørelse, som videnskabsministeren kommer med, og som jeg må forstå kommer her i foråret.
Det har nemlig været lidt svært at finde ud af.
Hvornår kan uddannelsesinstitutionerne se frem til, at redegørelsen bliver fremlagt, og at der bliver taget nogle politiske initiativer?
Skal jeg forstå undervisningsministerens tilkendegivelse på den måde, at Undervisningsministeriets uddannelser bliver en del af den samlede drøftelse her til foråret, sådan at der kommer et signal ud til uddannelsesinstitutionerne?
Kan de se frem til en positiv drøftelse af mindre bureaukrati, ved at man går over til institutionsakkreditering?
Hvis vi lige kunne tage en runde omkring tidsprocessen, og hvornår undervisningsministeren vil gøre noget aktivt for, at hele viften af uddannelser af lærere, pædagoger osv. også kommer med, kan vi se, om vi kan lave en institutionsakkreditering fremover.
Tina Nedergaard (V), 2011-02-23:
Jeg er slet ikke afvisende over for det.
det gælder f.eks. sygeplejersken ude på sygehuset, der ikke ligger i storbyen, eller læreren ude i den lille lokale landsbyskole, også i Vendsyssel, hvor jeg selv er valgt.
Så mener jeg også, at det er væsentligt for vores uddannelser på Undervisningsministeriets område, at vi undervejs har den tætte inddragelse af aktørerne om, hvad der er brug for.
Det gælder aftagere, det gælder fagforeningssiden, altså de kommende kolleger til de nyuddannede, hvordan de også ser, at vi har nogle samfundsudfordringer.
Det har også været kendetegnende, ikke mindst for de erhvervsrettede videregående uddannelser, herunder erhvervsakademierne.
Men jeg vil meget gerne indgå i drøftelser om det.
Jeg vil blot sige, at jeg nok alligevel vil tøve en anelse, før jeg sådan udelukkende gør det på institutionsniveau, for vi har nogle uddannelser, der simpelt hen er så små – bittebittesmå.
Jeg kan lige nævne sådan noget som skorstensfejer f.eks., hvor man vil skulle akkreditere, også efter uddannelsesudbuddet, synes jeg, for at sikre, at der er dækning over hele landet.
Videnskabsministeren har besluttet at fremskynde sin redegørelse om Akkrediteringsrådets virke fra 2012 til 2011.
Det, jeg lægger vægt på, er, at videnskabsministerens redegørelse og debatten om akkrediseringssystemets udvikling, som kommer til at pågå omkring det arbejde, fremover også kommer til at omfatte professionsbacheloruddannelserne og meget gerne også øvrige videregående uddannelser, som i dag akkrediteres af Akkrediteringsrådet.
Så jeg er ikke modstander af det, faktisk er jeg ret tiltalt af det, jeg vil blot gerne se, hvad der kommer ud af videnskabsministerens redegørelse, og vi kan sagtens tage en drøftelse af det.
Vi er gode til at få godkendt nye uddannelser og afprøve nyt.
Undskyld, formand.
Det er fuldstændig rigtigt.
Det er ministeren, der skal tage initiativer, men dog under hensyn til, at vi har en forligskreds.
Det er faktisk det tema, der er igangsat, og som jeg har valgt at prioritere som hovedtemaet for de indledende drøftelser vedrørende folkeskolen, og allerede i morgen vil vi jo inddrage kommunernes erfaringer.
Jeg kan sige, at vi også kører satspuljeprojekter, hvilket jeg vil vende tilbage til i min besvarelse af det næste spørgsmål.
Men vi har faktisk kørt en stribe af forsøg.
Altså, det er jo også væsentligt, at vi indretter vores system i forståelse for, at man lokalt kan træffe nogle gode beslutninger.
Uagtet at den måde, de havde grebet det an på, var meget forskellig, syntes jeg at opleve, at alle havde rykket sig.
Det var den viden, som de gav videre til mig: at de selv føler, at de rykker i forhold til den kultur, der er omkring inklusion, og med ret små, men effektive virkemidler.
Men vi skal sætte rammerne, og det er det, vi gerne skulle kunne gennemføre i forligskredsen.
Pernille Frahm (SF), 2011-02-23:
Der er det jo så dejligt, at når vi stiller spørgsmål til ministeren hernede i salen, så er det holdningsspørgsmål.
Så er det sådan, at ministeren kan give udtryk for sin holdning.
Det er jo det, vi gør i § 20-spørgsmål, det er ikke på den måde faktuelle spørgsmål.
Så ministeren har nu mulighed for at give udtryk for, hvad hun selv mener om de her sager.
Og når jeg spørger til dem, er det, fordi det har vist sig – jeg kan ikke se tiden hernede, vil jeg bare lige gøre opmærksom på, så jeg håber, jeg finder ud af, hvor længe jeg må snakke – at selv om forsøgene har været af meget forskellig karakter, så vurderer forskerne, at det, der er fælles for dem, er, at man har opnået en fælles holdning på en skole til, hvordan man vil drive noget, og på den måde rejst opmærksomheden hos en personalegruppe.
Det er jo nogle ting, der kræver, at man f.eks. har tid til efteruddannelse, f.eks. har tid til at lave forberedelse, f.eks. har tid til at få foredragsholdere ud på en skole, der ligesom kan sætte ånden i gang.
Men det kræver jo så også, at ministeren er villig til at give den mulighed ude lokalt.
Derfor er det jo, at det er ministeren, der skal tage nogle initiativer.
Tina Nedergaard (V), 2011-02-23:
Jamen vi har faktisk som forberedelse til folkeskoleudspillet og i øvrigt også som forberedelse til de aftaler, vi indgik med kommunerne sidste år, fået lavet et større udredningsarbejde, bl.a. også om, hvordan vi kan lære af de lande, som gør det rigtig godt på området.
Noget af det, vi kan notere os, er bl.a., at der ikke skal ret meget til, før vi betragter det som et tilfælde, hvor et barn skal have specialundervisning og specialtilbud, hvorimod man i andre lande, f.eks. Sverige og Finland, åbenbart overordnet udviser en større tolerance for den forskellighed.
Inklusion er jo også udtryk for, at man tolererer forskellighed.
Med hensyn til at give fru Pernille Frahm nogle svar er jeg jo begrænset af, at jeg har en forligskreds, der også skal være indstillet på, at vi når de fælles mål.
Pernille Frahm (SF), 2011-02-23:
Det er da i hvert fald en god ting, at man inddrager kommunerne.
Det vil jeg gerne høre om ministeren har overvejet.
Og så vil jeg gerne lige minde ministeren om noget, hun sikkert godt ved, og som vi formentlig begge to har erfaret: at det her med frihed er noget meget selektivt.
Altså, man vil give frihed på nogle fronter og ikke på andre fronter.
Man kan f.eks. ikke få lov til at lave gruppeeksamen derude, så stor frihed vil vi ikke give.
Man kan ikke få frihed til at lave religionsundervisning, det hedder kristendomsundervisning.
Så der er steder, hvor vi griber meget detaljeret ned i, hvad der foregår ude i folkeskolen.
Når jeg spørger om de her forsøg, er det, fordi jeg så ofte oplever, at man afsætter midler til forsøg, og forsøgene viser sig at gå godt, og så løber det ligesom ud i sandet, bliver ikke brugt til mere.
Derfor opfordrer jeg ministeren endnu en gang: Inddrag nu de erfaringer, der er gjort på det her område.
Det er meget brede erfaringer, der er gjort.
Inddrag nu de forskere, der har været med til at evaluere, i stedet for kun at lytte til dem, der har problemer med at få pengene til at slå til ude i kommunerne.
Jamen det er rigtigt husket, den er fra 1994.
Så det er jo en gammel sag, vi har fat i her, og det er også en sag, som både den nuværende undervisningsminister og den tidligere undervisningsminister er blevet konfronteret med gentagne gange.
Vi er enige om, at vi skal begrænse specialundervisning, vi er enige om, at vi skal have flest mulige børn til at være i den almindelige undervisning.
Det, jeg bare oplever, når jeg hører ministerens svar, er, at man endnu en gang sætter vognen foran hesten.
Man siger: Det, vi stiller krav om, er, at der er færre pladser til specialundervisning, færre tilbud om specialundervisning.
Det, jeg egentlig spørger om, er, hvordan man vil sikre den inkluderende undervisning.
Jeg refererer til et projekt, som Undervisningsministeriet selv har igangsat i 2008 på baggrund af en bevilling over satspuljen – 6 mio. kr. tror jeg det er man har afsat – til, at 22-23 kommuner kunne lave forsøg med inkluderende undervisning.
Derfor havde jeg sådan håbet, at ministeren i sit svar ville sige noget om de her forsøg; noget om, hvad der så er kommet ud af det, noget om, hvilke resultater man har opnået, og noget om, hvordan man vil omsætte de resultater i praksis i den danske folkeskole og give mulighed for, at flere vil kunne lave projekter, som man har lavet i forbindelse med de her forsøg.
Derfor vil jeg endnu en gang appellere til, at ministeren prøver at komme lidt mere ind på, hvordan ministeren og ministeriet vil bakke op om den inkluderende undervisning.
Man skal huske på, at der faktisk var 6 mio. kr. til at lave den her undervisning; det vil sige, at man ude i kommunerne, ude i folkeskolerne kickstarter nogle projekter, som så får de positive resultater – det viser forsøgene jo – som ministeren og jeg er enige om at vi gerne vil opnå.
Tina Nedergaard (V), 2011-02-23:
Regeringen indgik i sommeren 2010 en aftale med KL om at begrænse antallet af elever, der henvises til specialskoler og specialklasser.
Aftalen forpligter regeringen til at skabe bedre rammer for at fremme inklusionen ved at arbejde for at ændre lovgivningen og det vejledende materiale på området.
I regeringens udspil til en bedre folkeskole »Faglighed og frihed« har vi derfor lagt op til en lovændring, hvor specialundervisning afgrænses til kun at omfatte elever, der har behov for støtte i den overvejende del af undervisningstiden.
Vi vil i forlængelse heraf søge at indgå en aftale med KL om, at 96 pct. af eleverne i 2015 og 97 pct. af eleverne i 2020 skal være inkluderet i den almindelige undervisning.
Hensigten er, at parterne årligt vil følge op på udviklingen, og at vi dermed sikrer, at den går i den rigtige retning.
Kommunerne skal for deres del realisere målsætningen om inklusion ved dels at ændre deres styring og organisering, dels ved at arbejde strategisk med lærernes kompetenceudvikling.
Det, jeg også tror er vigtigt, når vi drøfter emnet inklusion i det hele taget, er, at folk, borgerne, lærerne og forældrene, forstår, at vi ikke gør det for at skade det enkelte tilbud til det enkelte barn, men tværtimod for at sikre, at vi skaber det bedste tilbud til det enkelte barn, fordi erfaringen fra andre lande, f.eks. Finland, hvor man har rigtig fine resultater, viser, at man ikke behøver at ekskludere så mange.
Personligt er jeg også af den opfattelse, at det, at man bor tæt på sin skole, og at ens klassekammerater også tilhører den samme distriktsskole, og at man føler sig involveret, er en væsentlig del af den sociale læring og også en væsentlig del af det at skabe sit selvværd.
Pernille Frahm (SF), 2011-02-23:
, jf. at Undervisningsministeriet i 2008 igangsatte skoleudviklingsprojektet »Mindre specialundervisning, styrket faglighed og øget rummelighed«, der har som formål at fastholde elever i den almindelige undervisning og reducere henvisningen til specialundervisning?
Inger Støjberg (V), 2011-02-23:
Jeg kan sige, at generelt er det jo sådan, at statsministeren altid tilstræber at sende ministre i spørgetid, som netop er relevante for den dagsorden, der kører lige for øjeblikket, og derfor er det også meget naturligt, at jeg står her i dag.
Jeg kan sige, at vi har en fuldstændig fælles tilgang til det her, nemlig at arbejdsmiljøet skal være i orden; det skal det for alle, der er på arbejdsmarkedet, og det gælder selvfølgelig også i de her to sager, som jeg har set på med stor bekymring.
Derfor har jeg også bedt både Arbejdstilsynet og Arbejdsskadestyrelsen om en redegørelse, og jeg forventer, at den redegørelse ligger på mit bord inden for ca. 14 dage.
Og så har jeg også besluttet at sende den direkte videre til Arbejdsmarkedsudvalget, fordi jeg mener, at det her er en sag, som Arbejdsmarkedsudvalget selvfølgelig skal informeres så grundigt om, som vi overhovedet kan.
Men sagen er lige så ny for mig, som den er for hr. Jesper Petersen.
Men jeg vil gerne sige, at det selvfølgelig er en sag, jeg ser på med stor bekymring.
Jeg vil i øvrigt sige, at jeg deler det indtryk, som hr. Jesper Petersen også har, nemlig at det jo ellers er virksomheder, hvor medarbejderne har været glade for at arbejde.
Det ændrer bare ikke på, at arbejdsmiljøet skal være i orden.
Pernille Frahm (SF), 2011-02-23:
Er der nogle af de 22 kommuners erfaringer med inklusion, der har gjort særligt indtryk på ministeren, og som med fordel kan udbredes til flere kommuner?
Er der nogle af de 22 kommuners erfaringer med inklusion, der har gjort særligt indtryk på ministeren, og som med fordel kunne udbredes til flere kommuner?
Christine Antorini (S), 2011-02-23:
Jeg vil starte med at læse det første spørgsmål op.
Hvorfor vil ministeren i modsætning til videnskabsministeren ikke tage initiativ til, at professionsuddannelser, som f.eks. uddannelsen til lærer, ingeniør, pædagog og sygeplejerske, bliver akkrediteret på institutionsniveau og ikke for hver enkelt uddannelse, når ministeren i øvrigt hylder afbureaukratisering på sit område?
Hvorfor vil ministeren i modsætning til videnskabsministeren ikke tage initiativ til, at professionsuddannelser, som f.eks. uddannelsen til lærer, ingeniør, pædagog og sygeplejerske, bliver akkrediteret på institutionsniveau og ikke for hver enkelt uddannelse, når ministeren i øvrigt hylder afbureaukratisering på sit område?
Tina Nedergaard (V), 2011-02-23:
Jamen det her er jo fuldkommen absurd!
Altså, jeg blev klandret for, at jeg ikke ville udtrykke min holdning.
Så udtrykker jeg min klare holdning, nemlig at ro i klassen for mig at se er en forudsætning for også at kunne skabe en mere inkluderende folkeskole.
Det er min holdning, og det er faktisk oven i købet en holdning, der også er baseret på viden, nemlig viden om, at i de skolesystemer, hvor man har meget inklusion, hvor man oven i købet får flotte resultater, hvor man har færre børn, som går ud af skolen med mangelfulde kundskaber, har man ro i klassen.
Jeg vil bare sige, at det kan man jo mene meget om, men det er ikke at synes noget, det er min holdning, og den er endda evidensbaseret, den er dannet på baggrund af de erfaringer, man har høstet i andre lande.
Men jeg vil meget gerne gå videre til, hvad man kan gøre derude, jeg vil bare ikke pålægge dem det.
Og det er det, der er den store forskel.
Jeg forestiller mig faktisk, at det vil være rigtig godt, hvis man drager nytte af de erfaringer, som de f.eks. har høstet i Herning.
Der er alle aktørerne gået sammen om, hvordan man kan lave en mere inkluderende folkeskole.
Og der er andre skoler, f.eks. besøgte jeg Egtved Skole i mandags, hvor de har en anerkendende tilgang til barnet, og hvor det er lærerne, de har udviklet, fuldstændig som fru Pernille Frahm også peger på.
De har udviklet lærerkorpset.
De har en målsætning i Vejle Kommune om, hvor det er, de vil hen.
Jeg bifalder det, og jeg har stor respekt for det, og jeg vil gerne drage nytte af de erfaringer, jeg vil bare ikke pålægge dem en bestemt metode, jeg vil gerne skabe rammerne.
Pernille Frahm (SF), 2011-02-23:
Jamen med det sidste, ministeren sagde, begynder der at vise sig en lillebitte smule lys for enden af den ellers meget mørke tunnel, vil jeg sige.
For endnu en gang synes jeg, at det er, som om ministeren ikke klar over, at der er nogle forudsætninger, der skal til, for at opnå de ting, ministeren gerne vil.
Det er, som om ministeren synes at … Det kunne jeg forstå at der blev sagt et par gange: »Jeg synes, at … « og »Det kan godt være, at det er gammeldags … « osv. Min opfordring til ministeren er: Stop alt det der med at synes det ene og synes det andet.
Prøv at undersøge, hvad det er, forskerne går og siger.
Prøv at undersøge, hvilke forskningsresultater der ligger, for der ligger ganske mange, og ministeren har såmænd selv været med til at igangsætte 23 forsøg rundt omkring i landets kommuner, som er blevet evalueret af forskere.
Det er lige til at gå til.
Hvis nu man tog fat i det, i stedet for i hvad man går og synes, kunne det være, at det begyndte at rykke lidt og der så kunne komme nogle udmeldinger fra ministeren, som var til at tage at føle på i stedet for at sige: Ro i klassen!
Så er jeg nødt til endnu en gang at sige, at ministeren sætter vognen foran hesten.
Hvis man laver en undervisning, der er inkluderende, hvis man er i stand til at lave en undervisning, der er inkluderende, så får man ro i klassen.
Hvis man sætter hesten foran vognen og får lærerne opgraderet, efteruddannet, får lavet den mulighed for lærerne til at få en fælles holdning til, hvad det er, de vil, hvis man laver de ting, giver skolelederen de redskaber, der skal til over for forældre, over for kolleger, over for børn osv. osv., så får man en undervisning, der giver ro i klassen.
Og det er noget helt andet end at starte med at sige: Vi skal have ro i klassen, så skal det nok komme.
Det er derfor, jeg endnu en gang gerne vil efterlyse ministerens syn på, hvad det er for nogle ting, der skal til, og ministerens holdning til det, som forskere siger: Forudsætningen er, at lærerne får mulighed for at blive enige om, hvad det er, de vil, får mulighed for at efter- og videreuddanne sig, så de er stand til at finde en fælles holdning og en fælles linje og på den måde også en fælles begejstring for, hvad det er, de skal lave.
Er ministeren villig til at give mulighed for det?
Tina Nedergaard (V), 2011-02-23:
Jeg starter lige med det første.
Det er simpelt hen ikke rigtigt, hvad fru Pernille Frahm siger om, at der er en modsætning mellem inklusion og ro i klasserne.
Jeg mener faktisk, det er en forudsætning.
Det barn, der har vanskeligst ved at komme ind i en almindelig klasse og agere der, vil være ekstra sårbar over for et generelt højt støjniveau, særligt hvis det er indlæringsvanskeligheder, som har gjort, at barnet er i risiko for eksklusion.
Jeg har sådan set også temmelig meget at have det i.
Et land som Finland, som jo virkelig har nogle rigtig flotte resultater på det faglige og oven i købet også på demokrati, medforståelse, medbestemmelse og det hele, og som også inkluderer langt flere, end vi gør i Danmark, har et skolesystem, der er karakteriseret ved, at der er i ro i klassen.
Jeg kan sige det på den måde, at det stærke barn vil klare sig uanset hvad; det ved vi jo fra PISA.
Det skal nok komme igennem – det er sådan set konklusionen – men et barn med udfordringer har altså brug for, at der er en vis stringens, at der er en vis disciplin, at der er visse rutiner, og at der også er en vis ro omkring det.
Så jeg er meget, meget uenig i fru Pernille Frahms konklusion om, at ro i klassen virker ekskluderende.
Jeg mener absolut, at det virker inkluderende på alle børn.