Benny Engelbrecht (S), 2014-11-25:
Tak for debatten, og også tak for de på størstedelen af de foreslåede punkters vedkommende positive modtagelse.
Det er klart, at der i hvert fald er en del af forslaget, som har bragt en del debat, og det vender jeg tilbage til lige om lidt.
Forslaget indeholder en række justeringer af de nye regler om ændret klagestruktur på skatteområdet, som trådte i kraft den 1. januar i år.
Derudover indeholder lovforslaget bl.a. regler om omkostningsgodtgørelse, klageproces og om forbedret inddrivelse og forebyggelse af restancer til det offentlige, herunder en udmøntning af kommuneaftalen for 2015.
Det gælder bl.a. muligheden for at få afsluttet en klagesag hurtigere, som vi også har hørt flere udtrykke sig positivt over for.
Endvidere har forslaget til formål at sikre, at reglerne ikke bliver udnyttet på en uhensigtsmæssig måde eller bliver forsøgt omgået – og her har vi jo i hvert fald haft lidt debat.
Endelig retter forslaget op på utilsigtede fejl, og det gennemfører præciseringer i lovgivningen, hvor der har været uklarheder om forståelsen af regler; det gælder bl.a. på bestemmelsen om momsregistreringsmuligheden for virksomheder, der ikke har leverancer til landet, og det drejer sig om bestemmelserne om omkostningsgodtgørelser og bestemmelserne på restance- og forebyggelsesområdet.
Jeg er naturligvis parat til at besvare de spørgsmål, der måtte være, for at få det oplyst nærmere.
Undervejs i debatten har der været rejst en række emner, og jeg vil lige indledningsvis tage nogle af dem, der ikke har fyldt så meget i debatten.
Venstres ordfører nævnte spørgsmålet om overspring af klageinstansen, og i forhold til det synes jeg det er værd at understrege, at forslaget ikke går på at afskaffe den her overspringsregel, men på at målrette reglen til de situationer, hvor der er et egentligt behov for sådan en overspringelse.
Der ses ikke at være behov for overspringelse, når der først foreligger et udkast til afgørelse, fordi sagen så normalt vil blive afgjort inden for meget kort tid.
Sker der en overspringelse i den situation, vil det arbejde, som er udført ved klageinstansen, være gået til spilde, og forslaget sikrer således en mere hensigtsmæssig ressourceudnyttelse hos både Skatteankestyrelsen og ved domstolene.
Det er lige for at svare på den del af det.
Enhedslistens ordfører, hr. Frank Aaen, var inde på spørgsmålet om inddrivelsesområdet, og det skal vi nok bore nærmere ud, men jeg synes i hvert fald, det er relevant at nævne, at det ikke koster noget at klage på inddrivelsesområdet.
Det er dog nok så væsentligt i forhold til borgernes konkrete omkostninger i forbindelse med en klage.
Så har der selvfølgelig været rejst en række spørgsmål i øvrigt i forhold til det, som jo benævnes som no-cure-no-pay-spørgsmålet.
I forhold til det synes jeg det er værd først og fremmest at understrege, at det her forslag ikke er et udtryk for, at borgerne skal forhindres i at få deres ret.
Som skatteminister har jeg ansvar for, at skattelovgivningen understøtter en hensigtsmæssig sagstilrettelæggelse og klageproces, ligesom jeg har ansvaret for, at sagstilrettelæggelsen ikke i det væsentlige er styret af reglerne om omkostningsgodtgørelse.
For det er nemlig sådan, at ordningen om omkostningsgodtgørelse er en – heldigvis for borgerne, for skatteyderne – særdeles favorabel ordning, som ministeriet ikke er bekendt med findes i andre lande.
Jeg synes godt, vi kan være glade for, at denne ordning findes.
Denne ordning suppleret med ordningen med det skattefri tredjemandstilskud
sikrer på en økonomisk afbalanceret måde, at alle skatteydere som udgangspunkt har mulighed for at få efterprøvet de sager, hvor de er uenige med myndighederne.
Jeg mener ikke, at der med justeringen samlet er tale om en svækkelse af borgernes retssikkerhed.
Skatteankestyrelsen har oplyst ministeriet om, at styrelsen ser en tendens til, at der bliver indbragt sager for domstolene, hvor den afgørende dokumentation først fremkommer i retssagen.
Endvidere ser styrelsen en tendens til, at klageinstansen bliver sprunget over, når man har modtaget en sådan indstilling til klagens afgørelse, som er til ugunst.
Man ser altså også en tendens til, at man benytter sig af de her no-cure-no-pay-tendenser.
Det, som er værd at understrege der, er, at der er en risiko for, at honoraraftaler, som indgås på no-cure-no-pay-vilkår, kan føre til – og det var også det, som hr. Frank Aaen var inde på – dårligere rådgivning af den skatte- eller afgiftspligtige, og det er dårligere, end hvis honoreringen af rådgiver sker efter mere almindelige afregningsmetoder.
Jeg synes, det er værd at understrege, at omkostningsdækningsudvalget med den daværende lektor ved Aalborg Universitet Margrethe Nørgaard som formand med deltagelse af en række eksterne skatteeksperter advarede imod dette i sin betænkning 1382 i år 2000: Der advares imod »en uønsket udvikling i retning af en ordning med no-cure-no-pay«.
Selve forslaget her går ikke ud på at hindre udbredelsen af no-cure-no-pay-aftaler, det kan formentlig kun ske ved et forbud mod sådanne aftaler, men med forslaget siger vi blot, at vi ikke mener, at skatte- og afgiftslovgivningen skal understøtte indgåelsen af sådanne aftaler.
De aftaler, som lovforslaget omfatter, betegnes juridisk som pactum de quota litis, altså aftaler, hvor den økonomiske gevinst for rådgiver udgør en andel af sagens resultat, således som det også er nævnt i det supplerende høringsbilag.
Så når vi i lovforslaget og i denne debat bruger udtrykket no-cure-no-pay, som vi ikke har noget dansk udtryk for, skyldes det altså, at det er den måde, hvorpå pactum de quota litis i almindelig tale omtales.
Undervejs i debatten blev der også stillet et spørgsmål til den socialdemokratiske ordfører om spørgsmålet om tilbagevirkende kraft, og det skal jeg lige – to sekunder – finde svaret på her.
Jeg kan ærlig talt
ikke huske, hvilken ordfører der stillede spørgsmålet, men jeg synes dog alligevel, der skal svares på det.
For det er nemlig sådan, at forslaget ikke har tilbagevirkende kraft, eftersom forslaget ikke ændrer aftalen mellem rådgiver og den skatte- eller afgiftspligtige.
Det er et almindeligt udgangspunkt på skatteområdet, at lovgivninger ikke undtager eksisterende private aftaler fra at blive behandlet efter ny lovgivning.
Hvis f.eks. et skattefrit personalegode gøre skattepligtigt, vil en sådan ændring ikke skulle undtage allerede indgåede aftaler mellem arbejdsgivere og lønmodtagere.
Det samme gør sig gældende i denne situation.
Så skal jeg også gøre opmærksom på noget andet.
Jeg bemærkede mig, at hr. Dennis Flydtkjær i sin ordførertale antog, at det er sådan, at en advokatvirksomhed kan tilbyde at føre en sag efter no-cure-no-pay eller pactum de quota litis, og der må jeg hellere for god ordens skyld – for det kan jo være, der sidder nogen derude og tror, at det er sådan – understrege, at det ikke er tilfældet, det kan man ikke gøre.
Med de ord skal jeg selvfølgelig sige, at jeg ser frem til udvalgsbehandlingen, og vi skal i hvert fald nok gøre vores for at besvare de spørgsmål, der måtte være – også dem af ret teknisk karakter, som jeg kan høre på dagens debat der er.