Pia Adelsteen (DF), 2011-11-22:
I forbindelse med min forberedelse til denne forespørgselsdebat stødte jeg på nogle interessante spørgsmål stillet for 10 år siden.
Det er spørgsmål, der blev stillet omkring det tidspunkt, hvor vi i Danmark skulle have en folkeafstemning om euroen.
Det var på det tidspunkt, at danskerne fik tudet ørene fulde af eurotilhængerne om den nye mønts fortræffeligheder.
Skrækscenarier blev oplistet for, hvad der ville ske Danmark, hvis vi sagde nej til euroen.
Men allerede for 10 år siden blev der stillet spørgsmål til daværende økonomiminister, fru Marianne Jelved, om regeringen dengang ikke var bekymret for, at de lande, der ville indføre euroen, ikke var i takt med de stærke nordeuropæiske økonomier, altså at forskellene i landenes finanspolitik ville være et problem.
Allerede dengang foreslog den franske statsminister, at der skulle indføres en euroregering, som skulle overtage kontrollen med økonomien i de lande, som ikke selv kunne styre deres økonomi.
Og allerede dengang var det bl.a. Italien, der blev henvist til.
Dengang var Italiens gæld omkring 100 pct. af bruttonationalproduktet, og på trods af regler i vækst- og stabilitetspagten, for de har jo hele tiden været der, så er gælden i Italien og i en hel del andre sydeuropæiske lande ikke blevet mindre.
Men den daværende økonomiminister, fru Marianne Jelved, mente, at konstruktionen omkring euroen var rigtig, at den ville holde, at euroen var en fantastisk succes.
Økonomiminister fru Marianne Jelved sagde den 30. maj 2001, og nu citerer jeg
: »Aldrig har Europas økonomi været så stabil. Aldrig har udsigterne til sikkerhed, stabilitet, høj beskæftigelse været så gode, som de er i disse år.« Nu står vi så her 10 år efter euroens indførelse.
Jeg tror næppe, at den nuværende økonomi- og indenrigsminister, fru Margrethe Vestager, vil sige de samme ord, som fru Marianne Jelved sagde dengang: »Aldrig har Europas økonomi været så stabil.« Nej, økonomien i eurolandene er ustabil, og euroen står for fald.
Man har altså her et land med en regering, som man vist roligt kan sige ikke er valgt af grækerne.
Nej, grækerne skulle man ikke spørge, for tænk hvis de sagde: Lad os forlade euroen.
Der er så store problemer med visse eurolandes økonomi, at den nye premierminister i Italien, Mario Monti, ved præsentationen af sin nye regering understregede, at han havde gjort sig umage med at få de dygtigste, og at politiske meningsforskelle gerne skulle holdes ude af sagen.
Men heller ikke i Italien vil man spørge befolkningen, om de vil fortsætte med den fælles mønt.
Så kan man tale om, om der er demokrati de to steder.
Det er jo helt legitimt, hvad de har gjort, men er der demokrati?
Vi har i Dansk Folkeparti fra starten været modstandere af euroen, simpelt hen fordi en fælles valuta kræver en fælles overordnet finanspolitik, som kræver en fælles regering.
Det betyder, at det ikke længere vil være et flertal i det danske Folketing, der beslutter, hvordan finanspolitikken skal se ud i Danmark, men at EU skal bestemme det.
Men at sige ærligt til befolkningerne i EU, at det er det, det kræver, har man aldrig gjort, for så er jeg overbevist om, at folk havde sagt nej til den fælles mønt.
I Folketinget har et flertal af partierne sagt ja til sixpacken, et flertal har sagt ja til det europæiske semester, og samme flertal har sagt ja til europluspagten.
Flertallet har altså sagt ja til, at EU i højere grad skal kunne styre medlemslandenes økonomier.
Kald lige det respekt for det danske nej til euroen.
Jeg vil gerne vende tilbage til den problematik, som Frankrig rejste for 10 år siden: Skal eurolandene have en euroregering?
Frankrig så det for 10 år siden.
Danske politikere, som er tilhængere af euroen, har benægtet det i 10 år, men forslaget ligger der jo nu.
Det er da i hvert fald noget, man diskuterer.
Der skal være faste topmøder, og der skal være eget sekretariat.
Og så kan vi da godt diskutere, om ordet euroregering er den rigtige oversættelse af det engelske udtryk euro governance.
Men det er for så vidt ganske ligegyldigt, meningen tager man ikke fejl af.
En fælles mønt kræver fælles finanspolitik, som kræver fælles ledelse.
Den forskel, der er mellem eurolandenes produktivitet og niveauet for offentlig gæld, er så stor, at de svage økonomier truer euroen.
Derfor må de lande ikke længere selv bestemme, hvordan deres finanspolitik skal se ud, kun hvis de gør, hvad EU mener er rigtigt.
Jeg vil ikke blive forbavset, hvis ministeren i dag afviser al snak om en euroregering.
Det er bestemt ikke det, der er ved at blive besluttet, vil man helt sikkert sige, og det er også det, der er blevet sagt.
Men kært barn eller grim trold, skulle jeg måske sige, har mange navne, og uanset betegnelsen så er beslutningen om topmøder og fælles sekretariat første skridt mod en egentlig euroregering, som fremover skal beslutte, hvordan landenes finanspolitik skal se ud.