Tina Nedergaard (V), 2011-02-08:
Tak for det, formand.
Sådan indledningsvis vil jeg bare lige forholde mig til et par af de falske påstande, som ordføreren for forespørgerne kom med i sin indledning.
Det er faktuelt usandt; det, der bliver sagt fra fru Christine Antorinis side, er simpelt hen usandt.
Derudover blev der jo også vovet den påstand, at det går rigtig dårligt med at få de unge i uddannelse, og at regeringen har svigtet de unge.
Det er faktuelt forkert, det er simpelt hen usandt.
Situationen er faktisk den, at den profilmodel, som vi jo alle sammen har bekendt os til, og som er den, der er det hidtil bedst egnede mål for, hvordan det går med at uddanne unge i Danmark, viser – de seneste tal – at der er fremdrift i antallet af unge, der tilvælger en uddannelse.
Så det, der blev sagt, er simpelt hen faktuelt forkert, og jeg synes, det er ærgerligt, at man taler de uddannelser ned, som vi i globaliseringsforligskredsen egentlig i vidt omfang har aftalt hvordan vi vil udvikle.
Jeg kan også komme med den meget positive melding fra talerstolen i aften, at hvis der er noget, der virkelig betyder noget for, at unge får en uddannelse, er det adgangen til praktikpladser, og der har vi i 2010 simpelt hen haft en historisk stigning.
Vi har netop fået tallene ind, og de viser, at 22 pct. flere i 2010 fik en praktikplads end i 2009.
Dermed er vi oppe på over 32.000 indgåede uddannelsesaftaler, og det begynder jo at minde om de storhedsperioder, der i øvrigt har været på praktikpladsområdet under VK-regeringen.
Så der er masser af positivt nyt.
Der var endnu en faktuelt forkert påstand i fru Christine Antorinis angreb mod regeringen i hendes indledende tale, og det var, at der kom flere og flere i klasserne.
Det er faktisk heller ikke korrekt.
Der er faldende klassestørrelser, og vi kan jo også konstatere, at der er nøjagtig den samme elev/lærerratio nu som tidligere.
Så der var altså nogle falske påstande, som man i hvert fald ikke bør fortsætte med at bilde befolkningen ind, for det er simpelt hen ikke sandt.
Den nuværende økonomiske situation indebærer naturligvis, at der skal opnås en bedre balance mellem de offentlige udgifter og de offentlige indtægter.
De offentlige forbrugsudgifter skal holdes i ro i de kommende år, og det gælder både i staten og i kommunerne, hvorimod regionerne jo får betydelig flere penge, også til sygehusvæsenet.
Folkeskolen er jo et af de store kommunale udgiftsområder, og kommunerne skal derfor sikre sig, at ressourcerne anvendes hensigtsmæssigt også på dette område.
Det, som jeg har noteret mig ved lige at gennemgå tallene, er jo, at en af grundene til, at der er nogen, der oplever, at der er en besparelse derude, er, at de budgetter, som er lagt ude i kommunerne, må opfattes som udtryk for, hvad kommunen selv mener at kommunen kunne magte at finansiere inden for området.
Der er f.eks. i 2009 en forskel på over 1,1 mia. kr. mellem det, kommunerne har budgetteret efter, og det, de faktisk har anvendt.
Det giver jo sig selv, når man skal føre en forsvarlig økonomisk politik ude i kommunerne, at folk så vil opleve, at der er en nedgang, fordi man klart har overforbrugt i forhold til det budgetterede.
De sidste 10 år, altså under VK-regeringen, har været præget af et stigende udgiftsniveau pr. elev.
Det har været særlig markant i regnskabet fra 2007 til 2009.
Her har vi jo også, f.eks. jeg selv som uddannelsesordfører for Venstre, måttet leve med at stå hernede og forklare nøjagtig det samme, som jeg gør nu, nemlig at regeringen ikke har skåret ned i kommunerne.
At kommunerne vælger at ombudgettere, er deres vilje, deres vej, det ligger jo i det kommunale selvstyre.
Men også dengang måtte man lytte til en opposition, der påstod, at der blev skåret ned.
Men bare i denne korte periode, fra 2007 til 2009, og det kan jeg jo påvise med referater fra Folketingssalen, hvor man også påstod, at der blev sparet, øgede man faktisk enhedsudgiften med 2.800 kr. pr. elev.
Elevtallet i folkeskolen toppede i 2007, og det betyder jo så også, at man ude i kommunerne ikke har organiseret sig efter et faldende elevtal.
Det kan også være kompliceret, men det ændrer ikke på, at det er den udfordring, som der er.
Udgiftsudviklingen antyder altså, at man ikke har tilpasset de økonomiske rammer efter den opgave, der ligger.
Jeg vil bare advare alle, der har ambitioner om at komme i regering, om, at man frit overlader det til kommunerne at budgettere, som de vil, men når de så overbudgetterer, altså bruger mere, end de har budgetteret, og de ikke vil kompensere for det, skal man gribe ind, for ellers bliver det udspil til en økonomisk politik, som S og SF er kommet med, langt mere underfinansieret, end det allerede er.
Altså, alene hvad angår folkeskolen, er det jo underfinansieret med 3 mia. kr., plus at man finansierer det med 2 mia. kr.
Det skulle angiveligt koste 2 mia. kr., men det kommer så fra en plan, som heller ikke hænger sammen.
Det kunne jo faktisk være ganske forfriskende, hvis vi for en gangs skyld i denne forespørgselsdebat også kunne tage en drøftelse af, hvordan vi bruger pengene bedst muligt, også ude i kommunerne, for vi får også brug for at hjælpe kommunerne i de processer, som de går igennem, for nulvækst – altså forstået sådan, at man ikke må bruge flere penge – opfattes af mange borgere som en nedgang, fordi der jo prioriteres nye områder.
Jeg kan bare nævne sådan noget som specialundervisning, der har skabt en opdrift i udgifterne, som selvfølgelig trækker ressourcer ud af normalområdet.
Derfor kommer jeg med en appel også til oppositionen om, at vi får en konkret og grundig drøftelse – ikke mindst med forligspartiet Socialdemokraterne – om, hvordan vi får tilrettelagt specialundervisningen mest hensigtsmæssigt, så vi kan få både de menneskelige og økonomiske ressourcer tilbage til også de mange børn, som går i de helt almindelige klasser.
Fra 2001 til 2011 er de samlede budgetterede udgifter til folkeskolen steget med 2,8 mia. kr. fra 35 mia. kr. til 37,8 mia. kr. – og det er rigtige penge, det er penge, der er blevet brugt – mens udgifterne til specialskoler i samme periode er steget med 2,6 mia. kr. fra 2,9 mia. kr. til 5,5 mia. kr., og det er også rigtige penge.
Men det er tydeligt at se, at der, hvor den store stigning er, er i specialundervisningen, og jeg nægter altså at tro på, at vores børn sådan gennemsnitligt betragtet er blevet så meget mere hjælpkrævende, at de har ændret sig så fundamentalt, at det bør føre til en opdrift i udgifterne på mellem 30 og 40 pct.
Problemet med bevillingerne til folkeskolen er derfor ikke, at den samlede bevilling har været faldende gennem VK-regeringens tid, men derimod at man også i vidt omfang bruger ressourcerne uden for skolen.
Den stigende grad af udskillelse strider dels mod det generelle ønske om inklusion, som det f.eks. er udtrykt i Salamancaerklæringen fra 1994, som Danmark jo har underskrevet – hvor det ikke var VK-regeringen, der regerede – og handicapkonventionen fra 2009; dels strider det også mod den politiske målsætning, der er om, at folkeskolen skal være rummelig og kunne omfatte hovedparten af børn med særlige behov.
Det er også det samfund, vi ønsker at skabe, og det skal folkeskolen selvfølgelig bidrage til, så vi også tåler hinandens forskelligheder.
Det også værd at bemærke, at undersøgelser af effekten af specialundervisning indikerer, at en stor del af de elever, der i dag udskilles, segregeres, vil kunne få støtte som en del af den almindelige undervisning, hvis folkeskolens tilbud tilpasses.
Regeringen har derfor i kommuneaftalen 2011 aftalt med kommunerne, at omfanget af henvisning til specialskoler og specialklasser skal reduceres, og at de frigjorte ressourcer kan anvendes til at styrke den almindelige undervisning, herunder til de inkluderende undervisningstilbud til gavn for alle ganske enkelt.
Det er kommunerne, der skal realisere målet om øget inklusion, men det er jo i høj grad også forligskredsen på Christiansborg, som er forpligtet til at hjælpe dem med at finde løsningerne, og der afventer vi stadig væk en afklaring i forligskredsen på, om alle partier kan være med på det.
En anden måde at sikre en hensigtsmæssig økonomisk drift af folkeskolen på er at undgå fald i klassekvotienten.
Jeg ved godt, at det er et erklæret politisk mål for S og SF, at man skal nedbringe maksimumelevtallet i folkeskolen, fordi man gerne vil bruge pengene der, men ikke bruge en krone mere på flere undervisningstimer.
Fred være med det, det er S’ og SF’s eget valg at man hellere vil bruge dem på lærerlønninger end på elevernes undervisning.
Det er helt i orden med regeringen, og så længe vi er med i forligskredsen,
har vi jo også noget skulle have sagt på det område.
Faktisk kan det også være vanskeligt at begå sig i små socialgrupper, som de meget små klasser udgør.
Jeg vil også godt til det sige, at når vi opgør det budgetterede fald i bevillingerne til folkeskolen, som fremgår af kommunernes budgetter nu, medregner vi ikke det, at der er blevet nedlagt folkeskoler og i stedet etableret friskoler.
Historisk set
beløber det sig til flere hundrede millioner kroner – og faktisk beløb det sig et enkelt år, jeg mener det i 2005, som er det seneste tal, jeg lige har kunnet få oplyst i dag, til ca. 400 mio. kr. Så skal man også huske, at når der decideret flyttes skoler og elever og dermed opgaver ud af kommunerne, er det ganske naturligt, at kommunerne også tager bestik af det.
Der er ikke nogen grund til, at det at skabe gode klassestørrelser, som sikrer en optimal ressourceudnyttelse, absolut skal ske ved at lukke mindre skoler i landdistrikterne.
Det er vi ikke tilhængere af i regeringen.
Det er ikke vores politik at lukke skoler – det er en kommunal beslutning – men man kan sagtens udnytte de eksisterende regler om fællesledelse, og man kan samle bestemte klassetrin på bestemte skoler.
Derudover er der den idé, som man er noget optaget af, når man sådan er fra Venstre, at man bl.a. kan skabe skoledistrikter, som retter sig mod, at man styrker den lille skole ude i landsbyen frem for at styrke den store skole inde i byen.
Det er faktisk blevet afprøvet flere steder, også med succes.
Så det er jo et spørgsmål om at tage det ansvar på sig.
Hvis der ikke foretages justeringer i antallet af klasser, vil der jo være en risiko for, at en af de udgiftsparametre, som kommunerne herefter vælger at skrue på, bliver elevernes timetal, og jeg kan så forstå på S og SF's udspil, at timetallet ikke er så vigtigt som det, at underviseren har få elever i klassen.
Der er vi fra regeringens side uenige.
Vi vil gerne have den bedst mulige ressourceudnyttelse til fordel for eleverne, og det betyder, at vi med vores udspil ønsker, at de ressourcer, der frigøres, går til flere timer, til mere undervisning, til mere tid mellem elev og lærer.
Dette vil ske i kraft af vores 6 klokketimers indskolingsdag, i kraft af læseløftet, der vil forudsætte mere opmærksomhed om den enkelte elev, og ved at vi hæver minimumstimetallet til det vejledende timetal i vores udspil.
Endnu en måde, man kan udnytte ressourcerne på, og som jeg selv er meget tiltalt af, ved jeg godt har skabt mig nogle fjender, men jeg har det nu sådan, at lærere bliver lærere, fordi de gerne vil undervise.
Det er en opfattelse, som hverken Danmarks Lærerforening eller oppositionen kan få mig til at opgive.
Det er ikke en vildfarelse – jeg mener det af et oprigtigt hjerte – at man vælger at blive underviser, fordi man gerne vil undervise.
Derfor er der en umådelig god måde at få frigjort flere undervisningstimer på i skolen, om end man budgetterer med færre ressourcer i 2011, end man gjorde i 2010, nemlig simpelt hen ved gå efter, at der bliver en større undervisningsandel i lærernes arbejdstid, sådan at eleverne bliver forskånet for besparelserne, og at man i stedet ser på andre opgaver.
Det er jeg faktisk meget optaget af.
Der skal jo ikke ret meget mere undervisning til, for at den enkelte lærer og den enkelte elev også vil opleve, at det er en aflastning i den enkelte time.
Når man har flere timer i et fag, ja, så opleves det jo også mere positivt at være der.
Sker der f.eks. en forøgelse af undervisningsandelen med blot 1 procentpoint for alle lærere, dvs. 19,24 flere undervisningstimer pr. lærer om året – vi taler om, at lærerne af deres arbejdstid skal bruge 20 timer mere om året til at undervise – så vil det faktisk svare til cirka 1 million undervisningstimer på landsplan, og det svarer til mere end 1.400 lærerstillinger, altså nogenlunde det antal lærerstillinger, som f.eks. Danmarks Lærerforening har peget på er i spil med henblik på nedlæggelse i øjeblikket.
Så vil jeg gerne sige til dem, der enten aktuelt her i salen eller andetsteds ryster på hovedet over, at jeg ønsker, at man bruger sin arbejdstid lidt anderledes, at de jo bare skal erindre sig selv om, at S og SF ikke bare vil nøjes med at blande sig i, hvordan arbejdstiden bruges – nej, den skal decideret sættes op.
Derfor er det jo en spændende øvelse til at vise, hvordan viljen er hos fagforbundene, f.eks. i Danmarks Lærerforening, når det er eleverne, det alternativt går ud over, hvis ikke man øger undervisningstiden.
Vil der så være vilje til i disse økonomiske tider at undervise mere, eller vil man sige nej?
For siger man nej til det, har jeg jo i almindelighed vanskeligt ved at forestille mig, hvordan man skulle kunne sige ja til en udvidet arbejdstid, for det er dog alligevel langt mere indgribende i lærernes hverdag, end at man tilrettelægger arbejdet, som de gør i de fem bedste kommuner, når det angår undervisningsdel.
Som det fremgår af mit svar på Uddannelsesudvalgets spørgsmål nummer 409 den 14. juli 2010, får eleverne – opgjort som et samlet gennemsnit for alle skoler – fortsat det antal timer, de skal.
Generelt ligger timetildelingen over det vejledende timetal, og for at undgå fremtidige problemer med timetildelingen indgår det i regeringens folkeskoleudspil, at vi vil forenkle timetalskravene og øge det vejledende minimumstimetal for 4.-9. klassetrin.
Det er tæt på.
Men der er altså betydelige udgiftsforskelle også imellem de enkelte kommuner.
Som finansministeren så rigtigt var inde på varierer forbruget fra nogle og fyrre tusinde kroner pr. årselev til godt og vel 80.000 kr. pr. årselev, uden at det giver anledning til varierende resultater.
Men Odense Kommune bruger godt og vel 8.000 kr. mere pr. årselev end Aalborg Kommune, uden at jeg i hvert fald har fået indtryk af, at man gør det langt bedre i Odense, end man gør i Aalborg.
Det kunne være interessant at høre S og SF forholde sig til det, for det er jo relevant, hvad man får for pengene i de enkelte kommuner – det er jo dem, der styrer folkeskolen.
Der er tale om fuld finansiering af alle forslag i udspillet.
Det, der er afgørende for os, er, hvordan vi på den ene side sikrer sunde offentlige finanser og på den anden side en god, solid skolegang for vores børn, vores elever ude i skolerne.
Det mener vi faktisk at både regeringen og det flertal, der står bag regeringen med Dansk Folkeparti og Kristendemokraterne, og de enkelte kommuner
magter ganske glimrende.
I hvert fald er det stadig væk sådan, at når vi har en af verdens dyreste folkeskoler og også har det i 2011, burde vi også kunne få nogle bedre resultater.
Derfor vil jeg gerne kalde til samling i Folketingssalen om, at vi, når der skal ske harmoniseringer af nogle udgifter og prioriteringer ude i kommunerne, appellerer til kommunerne om, at de fastholder undervisningstimetallet og i stedet ser på lærernes arbejdstid, frem for at det er eleverne, der skal bære besparelsen.