Anne Grete Holmsgaard (SF), 2007-02-23:
Jamen så vil jeg sige, at ministeren i det her tilfælde har skiftet den knap ud, han trykker på – om den er rød eller grøn.
Men jeg vil godt tilbage til det med den manglende lyst til at diskutere det her, for det, der skete, inden det forudgående lovforslag blev fremsat, var jo en opgivelse af at tage det her spørgsmål op, fordi der simpelt hen ikke var nogen rimelig enighed om det.
Og jeg synes altså, at ministeren er lidt for hurtig på knapperne her frem for at gå seriøst ind i den her diskussion og afveje de forskellige hensyn og rent faktisk engagere sig i den diskussion.
Der oplever jeg en minister, som siger: Det her gider jeg ikke rigtig.
Og det synes jeg faktisk er temmelig ærgerligt.
Altså, jeg har været dybt engageret her i salen siden klokken 10 og skal efterfølgende også engageres dybt i et samråd i Folketingets Sundhedsudvalg.
Jeg er meget engageret.
Jeg indrømmer gerne, at jeg ridser pro et contra lidt sporadisk op, for det er fuldstændig kendte synspunkter, som regeringen har givet udtryk for i en møderække i mit ministerium, som jeg tror har strakt sig over noget, der ligner – uden at overdrive – halvandet års tid, og som førte frem til, at regeringen fremsatte et lovforslag, som på det her punkt fastholdt anonymitet, og det var i øvrigt et lovforslag, der nød bred fremme i Folketinget.
Så jeg diskuterer det gerne, men det kan man gøre med mange ord og færre ord, og jeg har jo ligesom angivet nogle bevæggrunde for, at regeringen ikke støtter det.
Noget af det, der vejer tungt her, er jo altså, at vi sådan set ønsker, at par, der er ufrivilligt barnløse, kan bringes ud af den situation.
Det kræver, at der er et donorkorps.
De svenske erfaringer og undersøgelserne af det danske donorkorps viser, at hvis man laver den her regel, så vil man få et problem her.
Så det er én vægtig grund, og jeg anførte også et par andre.
Det er jo lidt besynderligt, at ministeren bruger argumentet om, at der ikke er grund til at skifte standpunkt efter så kort tid, når ministeren lige har stået og demonstreret her i en halvanden times lang debat, at han var i stand til at skifte standpunkt i spørgsmålet om, hvem der skal betale for enliges og lesbiskes kunstige befrugtning.
Men jeg vil sige, at ministerens indlæg jo ellers mest er præget af, at han slet ikke har lyst til at diskutere det her, og jeg vil gerne spørge: Synes ministeren slet ikke, der er et problem i forhold til børns rettigheder?
Jeg har faktisk ikke brugt begrebet børns tarv, jeg har brugt begrebet børns rettigheder.
Altså, vi står med tre parter i det her: Vi står med forældrene eller den enlige, der bliver kunstigt befrugtet; vi står med donor, hvad enten det er ægdonation eller sæddonation; og vi står med børnene.
Og de eneste, der ikke kan udtale sig i den her sammenhæng, er børnene.
Er det ikke netop Folketingets pligt at sørge for at afveje den slags sager og sørge for, at børnene, som er den svage part, også har rettigheder?
Det er jo børnene selv, der vælger, om de vil bruge de rettigheder eller ej.
Der er jo ikke løbet meget vand i åen siden sidst, og det er sådan set baggrunden for, at jeg ikke – og det er rigtigt opfattet –
er synderlig meget for at kaste mig ud i sådan en meget stor diskussion omkring det her tema igen.
Og det står ikke i kontrast til den sidste sag, hvor jeg har demonstreret, at jeg kan skifte standpunkter.
Nej, for jeg har ikke skiftet noget standpunkt.
Det er jo præcis forskellen de to emner imellem, at det punkt, vi diskuterede for et øjeblik siden, fandt sin løsning – i øvrigt med et meget lille flertal, men respekt for det – under selve tredjebehandlingen, hvorimod det her spørgsmål om regulering af anonymitet-ikke anonymitet med hensyn til sæddonation fandt sin løsning meget bredt forankret efter en meget lang og grundig proces.
Jeg må så sige ganske kort, for nu lyser lampen, at når man vil diskutere børns rettigheder, så fordrer det jo også, at der er nogle børn, hvis rettigheder man kan diskutere.
Og en af de ting, der bekymrer regeringen ved at fjerne reglen om anonymitet, er, om der vil være sådanne børn i samme omfang, som vi ser i dag, når vi ser på donorkorpsets manglende parathed til at stå som donorer, hvis vi lavede et sådant regelsæt.