runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Rune Lund (EL), 2007-01-16:
Så kan vi også bekræfte, at det dermed er sådan, at udenrigsministeren er stolt af, at udenrigsministeren sammen med Dansk Folkeparti, sammen med SF og andre bakker op om den linje, som EU fører over for tredjeverdenslande, hvor man prøver at tiltvinge sig en markedsadgang, som de gentagne gange har sagt fra over for, og som også har betydet, at de forhandlinger, der er om handel i Verdenshandelsorganisationen, brød sammen i juli sidste år.
Jeg kan også forstå, at udenrigsministeren er stolt af, at han sammen med Dansk Folkeparti og SF og andre bakker op om den handelspolitik, der går ud på, at EU i forhold til en række tidligere kolonier, de såkaldte AVS-lande i Afrika, også synes, at den tilgang er superfornuftig, selv om vi ved, at den meget aggressive tilgang vil udkonkurrere en masse industri i Afrika.
Jeg kan forstå, at udenrigsministeren er meget stolt over, at han med støtte fra forskellige partier i Folketinget bakker op om en sådan linje.
Men sådan er det jo.
Per Stig Møller (KF), 2007-01-16:
Det er også noget vrøvl.
Men det er jo ikke sådan, at vores politik går ud på at ødelægge økonomien i den tredje verden.
Tværtimod går den jo præcis ud på, som jeg også sagde i mine afsluttende bemærkninger, at forhindre, at økonomien giver anledning til konflikter, og at dårlig økonomi giver illegal immigration og konfrontation.
Der synes jeg at hr. Rune Lund totalt glemmer, at EU-området præcis er det område, der har lavet total toldfri adgang for varerne fra de fattigste lande.
Det er vi det eneste område der har.
Morten Messerschmidt (DF), 2007-01-16:
Jeg skal ikke sige noget om, hvilke både vi befinder os i i forskellige sammenhænge, blot konstatere, at den båd, Dansk Folkeparti til enhver tid er i, også er på ret kurs.
Det er den også i denne sammenhæng, for vi ønsker netop frihandel.
Vi ønsker samarbejde i WTO, bilateralt, med alle lande i verden for at skabe frihandel og dermed vækst.
Jeg vil dog sige, at hvis vi ser på vækstraterne, så kan det godt være, det er andre lande end Nordafrika, vi i første omgang skal rette henvendelse til, når vi taler om frihandel.
Jeg har svært ved at forestille mig, at der skulle være ret meget, de lande producerer, som kunne være af interesse, sammenlignet med, hvad andre lande og landområder producerer.
Men det, der jo netop er det centrale, er, at vi i Dansk Folkeparti forholder os pragmatisk.
Vi vil ikke acceptere en række af de præmisser, som lægges op i det her Euro-Mediterranean Part
nership
Derfor siger vi fra, og derfor problematiserer vi det, og det er præcis det, som den debat, vi har haft her i dag, har haft til formål at gøre.
Vi problematiserer det, når meldingerne, når udtalelserne og citaterne er uklare, når man kan tolke det i retning af, at der åbnes op for fri arbejdstagerbevægelighed.
Selvfølgelig er det dejligt og beroligende, at vi har en begavet udenrigsminister, som på den måde kan afmontere, men det ville jo være rarere, om den begavede udenrigsminister, som altså også var udenrigsminister i 2003, kunne have fået de meget klare og smukke hensigtserklæringer, begrænsninger, ind i den vedtagelse, som vi altså her diskuterer.
For sagen er jo desværre, at den danske udenrigsminister og Danmark i en lang række sager ikke er på linje med det Europa, som mange andre og særlig større europæiske lande vil have.
Hele ideen bag EU-forfatningen er at skabe et føderalt Europa, at nedbryde nationalstaterne.
Kun ved at løsrive europæerne fra deres nationale samhørighedsforhold kan man flytte så megen magt, som der lægges op til, til et centralt styre i Bruxelles og tage den ud af de nationale hovedstæder.
Dialog er afgjort en god ting, men det afhænger altså af, hvad det er, der bliver sagt, og der bliver givet vist sagt meget godt over Middelhavets vande.
Men der bliver også sagt meget skidt, og det er det, som vi i Dansk Folkeparti vender os imod.
Derfor er vi modstandere af optagelsen af Tyrkiet i EU.
Vi er modstandere af at skulle have fri arbejdstagerudveksling med de nordafrikanske lande.
Vi er modstandere af, at EU skal føre en dialog med de muslimske lande, som i vid udstrækning er den rene eftergivelse.
Det så vi senest i Muhammedkonflikten, hvor EU var blandt de sidste til at give Danmark ret i, at ytringsfrihed selvfølgelig går forud for ethvert religiøst dogme.
Derfor stiller vi os skeptiske i den her sag.
Men jeg skal takke for debatten, takke ikke alene for de underholdende indslag, som særlig socialisterne har været i stand til at levere, men også for de saglige indslag, som regeringens repræsentanter har leveret.
Hermed sluttede forhandlingen.
Gudrun Laub (V), 2007-01-16:
Lovforslaget medfører, at staten kan udbetale refusion til kommunerne for de udgifter, de har haft i forbindelse med udgifter til naturalydelser til borgere, der er socialt sikrede i andre EU-lande.
Det lyder jo som hård kost, og det er det sådan set også, men når man har regler om mellemstatslig refusion, er det også nødvendigt at have nogle spilleregler for, hvordan sådan nogle forslag skal håndteres nationalt.
Refusionen sker kun mellem statslige myndigheder, og loven sikrer, at indenrigs- og sundhedsministeren kan opkræve refusion hos de udenlandske myndigheder på vegne af socialministrene og dermed på vegne af kommunerne.
Staten har ingen selvstændig refusionsforpligtelse.
Der er altså særlige regler for forhold for Færøerne og Grønland, ifølge hvilke grønlandske borgere, der er dømt til anbringelse i en sikret afdeling og bliver placeret her i Syddanmark, og de, der kommer til behandling på hospitaler for sindslidende, er berettiget til dansk pension.
Der er altså særlige regler for forhold for Færøerne og Grønland, og Venstre kan støtte lovforslaget.
Lene Hansen (S), 2007-01-16:
Venstres ordfører gjorde så udmærket rede for indholdet i lovforslaget, så det vil jeg spare det høje Ting for og kort meddele, at Socialdemokraterne støtter lovforslaget.
Pia Kristensen (DF), 2007-01-16:
Jeg skal også gøre det ganske kort.
Enhver med lovpligtigt ophold i Danmark har ret til hjælp efter serviceloven.
Når hjælpen ydes som naturalydelse ved sygdom til en borger, der er sikret i en anden medlemsstat, så kan kommunerne med hjemmel i fællesskabsretten kræve udgiften refunderet fra sikringsstaten.
Refusionskravene kan anmeldes til det nationale kontaktorgan, som i Danmark er Indenrigsog Sundhedsministeriet.
Da sundhedsloven kun indeholder hjemmel til at udbetale refusion til kommunerne for ydelser, der er omfattet af sundhedsloven, mener vi, at det er rimeligt at indføre en tilsvarende hjemmel i socialministerens lovgivning.
Dansk Folkeparti mener også, at det er rimeligt, at lovforslaget indeholder en bemyndigelse til, at socialministeren kan fastsætte regler om afholdelse af udgifter til pension til personer, der som følge af dom til anbringelse på en særlig sikret afdeling eller behandling på hospital for sindslidende får ophold i Danmark.
Så sikres det, at der bliver ensartede regler på området.
Så har jeg da bemærket, at Grønlands hjemmestyre har tilkendegivet, at man er enig i grundlaget for at udvide den eksisterende bemyndigelse, så Dansk Folkeparti kan støtte forslaget.
Tom Behnke (KF), 2007-01-16:
Jeg skal også gøre det kort og sige, at Det Konservative Folkeparti indstiller lovforslaget til vedtagelse.
Vi synes, det er en række fornuftige bestemmelser, der her gør sig gældende.
Man laver parallelitet og således, at de kommuner, der har udgifterne, også har mulighed for at få udgifterne refunderet.
Vi støtter lovforslaget.
Martin Lidegaard (RV), 2007-01-16:
På vegne af Det Radikale Venstre skal jeg også tilslutte mig lovforslaget.
Det er jo en, kan man godt tillade sig at sige, form for konsekvensrettelse, der gør, at alle står lige for loven, uanset hvem der administrerer loven.
Det ville være helt uanstændigt, hvis der var en lille gruppe af grønlandske borgere, der skulle komme i klemme her.
Lissa Mathiasen (S), 2007-01-16:
Vi kan jo se i dag i Jyllands-Posten, at ministeren er citeret for at ville lægge det her hen til satspuljeforhandlingerne.
Set i forhold til det vil jeg godt for det første sige: Det er her pr. 1. januar, at de nye storkommuner er trådt i kraft.
Det er altså også her pr. 1. januar, at vi skal vise – og det troede jeg regeringen var indstillet på med de nye storkommuner og med kommunalreformen – at man mente noget med nærdemokratiet.
Det er der, det skal stå sin prøve.
Det er altafgørende, at det kommer godt fra start.
Derfor vil jeg godt stille et spørgsmål.
Når ministeren i december kan skrive ud til kommunerne og sige, at her ikke er hjemmel,
hvad er så begrundelsen for, at ministeren ikke allerede dér har taget initiativ til at komme med et udspil, som sikrede, at man hurtigst muligt her fra de nye storkommuner samtidig kunne sige: Vi er altså parate til også at sikre, at f.eks. ældrerådene har den økonomi, der skal til, for at nærdemokratiet også fungerer?
Hvad er begrundelsen for, at ministeren ikke har taget det her op for længe siden?
Tina Petersen (DF), 2007-01-16:
Altså, nu ved jeg ikke, hvor sjovt det altid er at være forældre, hvis man både skal slås med det økonomiske og også selv skal sørge for, at det er veldokumenteret.
Det er jo sådan, at der kun er fire kommuner i Danmark, der har ansøgt om den her forsøgsordning – i hvert fald efter det, jeg har læst mig frem til, må jeg hellere sige.
Det kan jeg da godt undre mig lidt over.
Forhåbentlig er der mange kommuner, der før eller siden åbner op for det her, og jeg håber da på, at man kan sætte sig ned og finde rammerne hurtigst muligt for de her ting.
Lissa Mathiasen (S), 2007-01-16:
En af forudsætningerne for, at de nye sammenbragte kommuner bliver vellykkede, er jo netop, at man fra starten viser, at nærdemokratiet skulle have mulighed for at fungere fra dag et.
Derfor synes jeg også, det havde været naturligt, at regeringen fra starten havde vist, at det er et helt klart element i regeringens egen politik, men jeg kan så forstå, at det er det altså ikke, men det burde det jo have været.
Når ministeren kan skrive ud og fortælle, at der ikke er hjemmel, så ved ministeren jo også godt, at det betyder, at der er en række kommuner, som i 2006 har givet de her småbeløb, som det er set i forhold til den store pengesæk, men store beløb for de mennesker, der deltager f.eks. i ældrerådene.
Derfor undrer det mig, at ministeren ikke allerede der sagde: Hov, her er jo noget galt, for her sætter vi altså demokratiet over styr; her har vi altså ikke godt nok tag i det; jeg må komme med noget.
Og derfor spørger jeg en gang til: Hvad er begrundelsen?
Er det virkelig, fordi ministeren ikke, før hun hørte noget fra ældrerådene, mente, at der var et rimelig stort problem?
Jeg synes, det er dybt beklageligt i forhold til nærdemokratiet, at man har taget så løst på det fra regeringens og ikke mindst ministerens side.
Eva Kjer Hansen (V), 2007-01-16:
Som jeg gjorde rede for, må jeg læse beslutningsforslag sådan, at der nærmest er en selvvisitation, altså en mulighed for, at forældrene med deres viden går ind og siger, at det lige præcis er sådan og sådan, de vil vælge det.
Men vi har jo også haft en snak om det og om, hvordan det skulle opfattes, og jeg oplever, at vi i virkeligheden langt hen ad vejen er meget enige om, hvordan det fagligt vil være forsvarligt at give de her tilbud, og at vi netop skal holde fast i, at der skal være en udredning, at der skal være en visitation, og at de forskellige tilbud så også skal følges op af tilsyn og noget dokumentation, så vi får en større viden om de forskellige metoder.
Det er der – synes jeg – ikke taget godt nok højde for i den måde, beslutningsforslaget er formuleret på.
Men jeg havde nær sagt, lad det nu ligge, for jeg synes, problemstillingen er relevant, og jeg vil gerne tilkendegive, at jeg er interesseret i, at vi kommer videre med hensyn til at udbrede valgmulighederne, og derfor sætter vi det her tværministerielle arbejde i gang.
Gudrun Laub (V), 2007-01-16:
Derfor støtter Venstre den forsøgsordning, som flere kommuner har benyttet sig af, hvor forældrene får mulighed for hjemmetræning af børnene, samtidig med at kommunerne kan give forældre støtte til tabt arbejdsfortjeneste, støtte til hjælp og kurser m.v. Så der er for os at se ikke nogen tvivl om, at det er gode motiver og gode hensigter, der bærer det her beslutningsforslag, men det indeholder en række problemer, som gør, at vi på nuværende tidspunkt ikke kan støtte det.
Det kan jo være, at der kommer nye oplysninger frem, men i Venstre har vi opfattet det sådan, at det indebærer en form for selvvisitation for forældre til et handicappet barn.
Hvis det er en misforståelse, kan man måske være bange for, at det ikke helt er formuleret klart nok.
Men det er for os i hvert tilfælde også vigtigt, at kommunerne skal udføre en visitation og tage ansvar, og at de er forpligtet til at sikre de bedste muligheder for barnets udvikling.
Hvis man i for høj grad gør det til, at det er forældrene alene, der bestemmer, risikerer man, at de ikke får den rette faglige rådgivning, og den rådgivning er nødvendig, fordi fagpersonerne altså har et måske lidt mere nøgternt overblik både over, hvilke behandlingsmetoder der findes, sådan at forældrene får et reelt valg mellem forskellige alternative metoder, og hvad der passer bedst i det enkelte tilfælde, og der mener vi, at fagligheden altså er meget værdifuld.
Vi kan ikke være med til, at vi måske med beslutningsforslaget giver en blankocheck til forældrene, fordi den økonomiske støtte også skal kompensere for tabt arbejdsfortjeneste og udgifter, som denne selvvalgte træningsmetode fører med sig, som altså kan være noget uoverskuelig.
Så mener vi også, at forslaget indebærer en risiko for, at man med støtten uforvarende kan komme til at anerkende eller blåstemple en eller anden udenlandsk metode, uden at der sådan er fagligt belæg for det, hvis man giver økonomisk støtte til forældre til et forsøg, en metode, som ikke er så kendt her.
På den baggrund kan vi i Venstre ikke bakke op om beslutningsforslaget.
Karen J. Klint (S), 2007-01-16:
Et lille eksempel på, hvordan vi læser ordene med de bogstaver, som er trykt her: Der står f.eks., at det skal være trænings- og undervisningsmetoder, der er udbredt og anerkendt i udlandet.
Men så er spørgsmålet jo netop, hvad man lægger i ordet anerkendt.
Hvis der er mange, der bruger dem, er de så anerkendt, eller skal de også leve op til danske videnskabelige normer?
Det er ikke for at få den store debat her i dag, men vi synes, der på nogle måder ligger nogle begrænsninger i forslaget, når man siger, at metoderne skal være anerkendt.
Hvis de andre lande ikke har foretaget en officiel anerkendelsesprocedure, hvilke metoder er så anerkendt, og hvordan beskytter vi os mod rent sekteriske forhold, som måske godt kan være gængse, men som vi ikke synes skal være dansk standard for vore børn?
Tina Petersen (DF), 2007-01-16:
Når jeg i forslaget skriver veldokumenterede og udenlandske, er det af fagligt kompetente mennesker.
Jeg har i dag stillet nogle udvalgsspørgsmål – de skulle i hvert fald gerne være sendt i går og så være modtaget i dag – hvor jeg beskriver det her med, at vi i Danmark faktisk bruger professorer og psykologer, altså globalt meget anerkendte professorer og psykologer, som faktisk har dokumenteret mange af de her metoder.
Men fordi det ikke er en dansk dokumenteret metode, er den ikke anerkendt eller veletableret i Danmark.
Man godkender i Danmark ikke faglige folk udefra på nuværende tidspunkt.
Det skal være dansk dokumentation.
Man har sidst set Autistforeningen bruge en, der hedder Rita Jordan, til nogle ting.
Hun arbejder på Cambridge i England og har dokumenteret en af de her metoder, ret godt endda.
Men det kan ikke anerkendes, fordi det ikke er dansk dokumentation, fordi det ikke er en indfødt dansker med bopæl her, som har dokumenteret og skrevet de her ting.
Karen J. Klint (S), 2007-01-16:
Nu er der jo altså tradition for, at man kan overtage dokumentation fra andre lande.
Det er der med hensyn til sundhed, og det er der også for andre træningsprogrammer.
Problemet er, at de andre lande har nogle andre regler, men da også, at det ikke er det officielle system, der har godkendt dokumentationen, det er private organisationer, der godkender og dokumenterer nogle steder.
Og der kan være forskel fra den ene metode til den anden.
Det er også derfor, vi siger, at i stedet for at have den store tekniske og faglige debat her i salen og gå i stemmeboksen på det, egner det sig måske mere til, at vi sætter os ned og kommer op med, hvad vi ikke synes vi kan stemme for i den tekst, der står her.
Vi vil gerne koble intentionerne sammen med B 118 fra sidste år og så lave en beretning, så vi kan guide ministrene i den bedste retning.
Tina Petersen (DF), 2007-01-16:
Jamen det er da klart.
Nu vil jeg så lige sige, at det er fagligt anerkendte folk, det er ikke organisationsfolk, der dokumenterer, heller ikke i udlandet.
Det er kompetente faglige folk, som virkelig er nogle af de mest anerkendte, der har dokumenteret det her.
En anden ting er, at det da er klart – og det håber jeg da inderligt – at vi kan sætte os ned og tilrettelægge det sådan, at hvis der er et lille ord, der skal fjernes, eller et andet ord, der skal puttes ind, så får vi det gjort på bedste vis, ikke bare for børnenes skyld, men også for forældrenes, sådan at de kan få deres liv til at fungere på normal vis, og også fordi jeg virkelig håber, at man begynder at imødekomme dem på bedste vis.
Det er jo egentlig det, der er lagt op til med B 20.
Pernille Vigsø Bagge (SF), 2007-01-16:
Intentionerne i det her forslag er rigtig gode.
Forældre har en ret, måske endda en pligt til at yde deres børn den allerbedste støtte her i livet.
Når vi taler om hjerneskadede og handicappede børn, er der slet ingen tvivl om, at forældrenes engagement er vigtigt, uundværligt og nødvendigt, for at disse børn skal klare sig bedre.
At forældre skal have mulighed for hjemmetræning og hjemmeundervisning af deres børn, står for SF helt klart.
Desuden er det utilfredsstillende, at man på dette område som på så mange andre er prisgivet, alt efter hvor i landet man bor.
Som det er nu, er det op til den enkelte kommune at træffe beslutning om, hvorvidt man kan deltage i den forsøgsordning med hjemmetræning, som udløber i 2008.
Den ordning skal selvfølgelig følges op med lovgivning, som sikrer, at gode forløb kan fortsætte i de familier og i andre familier, som kan drage nytte af de her gode forløb.
Selv om vi i høj grad anerkender forældres ret til at bestemme over deres egne børn, er det barnets tarv, der har vores største interesse i forslaget.
Forældre til nydiagnosticerede børn kan være fortvivlede forældre, som naturligvis vil deres børns bedste, men som ikke nødvendigvis selv har den tilstrækkelige indsigt og ekspertise til at gennemskue forskellige metoder og programmer og hjælpe barnet bedst muligt.
Retssikkerheden er ikke i tilstrækkelig grad beskrevet i det her forslag.
Vi ønsker, at en kommune på et sagligt grundlag skal kunne sige stop i tilfælde, hvor det vurderes, at det ikke vil være til barnets bedste at blive trænet eller undervist hjemme.
Vi ønsker, at der skal sættes ind med et centralt tilsyn af de anvendte metoder.
De enkelte kommuner har, til trods for at de er blevet større, langt de fleste steder ikke den faglige ekspertise til at vurdere, hvorvidt en træningsmetode er god, velanerkendt eller udokumenteret.
Et sådant tilsyn må derfor foretages fra centralt hold.
Men vi ønsker frem for alt med DSI’s ord, at Folketinget skal pålægge henholdsvis socialministeren og undervisningsministeren at sikre tilstedeværelsen af tilstrækkelige trænings- og undervisningstilbud til børn med betydelige handicap, og at det på de ovennævnte betingelser bliver muligt for forældre bl.a. at træne og undervise deres børn i eget hjem.
Socialdemokratiet og Det Radikale Venstre har foreslået en beretning, en stram habit tror jeg udtrykket var, der skal danne grundlag for, at der bliver taget hul på det her område, og SF støtter det forslag.
Tina Petersen (DF), 2007-01-16:
Jeg synes, at det, jeg hører fra salen, er, at det jo egentlig er få ting, som skal rettes til, de her ting omkring visitering og retskrav, som egentlig bare burde føres ind og blive et kapitel for sig selv.
Hvis man enten vil lave en betænkning eller en ændring til det forslag, der ligger, synes jeg egentlig, man kunne komme om ved det ret hurtigt.
En anden ting er, at vi bliver ved med at snakke Marselisborgrapport og rapporter.
Det, der er problematikken for forældrene i dag, er jo egentlig, at man som forældre bliver afkrævet en dokumentation, og en afrapportering er ikke det samme som en dokumentation, når man spørger fagligheden derude.
Det skal man lige huske.
Det, jeg frygter allermest ved det her, er, at alle de positive tilbagemeldinger, vi får her i dag, faktisk resulterer i, at forældrene i år 2008 står med det problem, at en rapport ikke er tilstrækkeligt, fordi man hele vejen igennem har bedt om at få en dokumentation, altså en godkendt dokumentation.
Men jeg håber, vi kan snakke os tilrette om de her ting.
Så er der også det her, Martin på et tidspunkt kom ind på omkring vidtgående handicap.
Hvad er det for nogle handicap, vi har med at gøre?
I dag er det sådan, at kommunerne selvfølgelig visiterer til de her ting.
Man skal faktisk ansøge om at få lov til at få undervisningspligten i kommunerne i dag for at kunne gøre det her, og det skal selvfølgelig ikke ændres.
De skal fortsætte i en specialskole, og de svære af dem er dem, vi tager hjem og prøver på at undervise hjemme.
Vi skal jo huske, at metoderne er vidt forskellige.
Det er børnenes handicap også, og metoderne indpasser sig jo helt efter, hvad det er for nogle handicap, de børn har.
Så vil jeg komme ind på det med tiden.
Nu vil jeg jo ikke benægte, at jeg er en af de forældre, der som en af de første herhjemme startede med at bruge det her i Danmark helt tilbage i 1996.
Den her kamp har været lang, og lad der nu ikke gå yderligere 10 år, inden man får klarhed over, om det er dokumentation, om det er en rapport, eller hvad det er, man vil have.
Derfor vil jeg henvise til det, Martin sagde, om, at tiden er kostbar, så lad os få sat os ned og gjort noget effektivt ved det her hurtigst muligt.
Karen J. Klint (S), 2007-01-16:
Jamen det er jo netop, fordi nogle af os også er lidt utålmodige med den sag, at vi siger, at den nemmeste måde at komme videre på nok er, at vi sætter os ned og laver en beretning i stedet for at komme med ændringsforslag til teksten, så det er faktisk, fordi vi ikke ønsker at være formalistiske.
Vi ønsker at være åbne over for alle de gode initiativer, der er.
Vi ønsker måske også at være lidt grænseoverskridende med noget, men vi ønsker ikke at sælge ud af retssikkerheden.
Der skal være nogle tryghedsrammer, og der skal også være en udfordring til det offentlige om at oppe sig, så der også kommer nogle kvalitetsting ind, og så man ikke bare siger, at alt det sjove og det spændende og det gode må forældrene tage sig af og det kedelige og det dagøkonomiske må kommunerne tage sig af.
Det er derfor, vi siger, at en beretning nok er vejen frem i stedet for et ændringsforslag til den tekst, der ligger.
Den hurtigste vej er i hvert fald en beretning.
Karen J. Klint (S), 2007-01-16:
Det er jo netop sådan nogle ting, vi kan skrive ind i en beretning: hvad præmisserne er for det.
Det er jo også derfor, det er godt, at ministeren nu siger, at vi får et tværministerielt udvalg, der skal se på det, for så bliver der en fælles erkendelse af, at der er nogle nye veje, man kan gå i fællesskab, uden at man i kommunerne behøver at undre sig over, at man ønsker at gå den vej, fordi der er en fælles enighed om, at det så også er den bedste vej for det konkrete barn.
Men det er også en vigtig betingelse for os.
Det skal være den bedste vej for det konkrete barn og ikke bare, fordi man har fået en dille, fordi man er i forlegenhed, eller fordi man synes, at kommunen ellers ikke kommer med det bedste tilbud, for så må man også presse kommunen til det.
Så det er også for at få noget indhold i det, så forældre også bedre kan anke det tilbud, de får, for det er jo også vigtigt, at man kan anke, hvis man får et dårligt tilbud.
Vi synes nu, det er nemmere, hvis vi sætter os ned og snakker om det på udvalgsmødet.