Jens Joel (S), 2013-01-17:
Jeg skal indrømme, at jeg faktisk brugte en del krudt på at diskutere Dansk Folkepartis indgang til den her debat.
Det er jo også Dansk Folkeparti, der har indkaldt til forespørgslen.
Det skal ikke være nogen hemmelighed, at vi jo helt sikkert anerkender, at der er et Europa i flere hastigheder, og som jeg sagde i min ordførertale, er det ikke for os et udtryk for en politisk vision, men et udtryk for en politisk realitet.
Det står vi fuldt og helt bag.
Det, som jeg gerne vil anfægte, er den underliggende præmis, man fornemmer at Dansk Folkeparti godt kunne tænke sig at genforhandle, og som fru Lykke Friis også sagde tidligere, og skue bagud og sige: Er der nogle af de ting, vi allerede samarbejder om, er der er noget i det indre marked, der ikke skal være sådan, er der nogle udløbere af det, vi har besluttet i det indre marked, som vi ikke længere ønsker at være med i?
Der har jeg bare i al beskedenhed peget på det faktum, at det er farligt, hvis vi herhjemme begynder at sortere i områderne og begynder at sige, at det har vi ikke lyst til at være med i, fordi det åbner den Pandoras æske, at de andre lande jo selvfølgelig så også vil gøre det.
Vi har været med i det europæiske samarbejde i 40 år.
De har oplevet, at der er ting, de gør forskelligt eller sågar hver for sig, men de er blevet sammen, fordi de i bund og grund har vurderet, at livet sammen er bedre end hver for sig.
Nu er det ikke, fordi EU-samarbejdet er at betragte som et ægteskab eller sågar et kærlighedsforhold, men der er alligevel noget grundlæggende mærkværdigt i, at vi aldrig i Danmark er kommet videre end til diskussionen om, hvorvidt vi har lyst til at være med.
Alt for tit står debatten om for eller imod, alt for tit handler det ikke om, hvad vi vil have ud af Europa, men om vi kan komme ud af Europa.
Det er en skam, for herved misser vi fuldstændig pointen, nemlig at der ikke er noget, der hedder ud.
Vi kan nemlig godt melde os ud af EU, men vi kommer ikke ud af Europa.
Vi kan godt lade være med at lave politiske aftaler over grænserne, men vi kan ikke slippe fri af globaliseringen.
Det skal vi heller ikke, for selv om det udfordrer os, giver det os også masser af muligheder.
Det er efterhånden trivielt at nævne, at vores skæbne er tæt forbundet med de øvrige lande i EU.
Op imod en halv million danskere har et job som følge af vores samhandel på det indre marked, og to tredjedele af vores eksport går til de andre EU-lande.
Og så er vi ikke engang nået til at nævne, hvor håbløst det ville være at skaffe rent vand i Østersøen, hvis ikke landene er med, eller hvor umuligt det ville være at få styr på de multinationale selskaber eller finansmarkederne, ikke mindst for et lille land som vores, der meget ofte vil være mindre end de firmaer, vi forsøger at kontrollere.
Det er besnærende at prøve at bilde folk ind, at vi kan vælge at være med, eller at vi kan vælge selv at ville bestemme.
Problemet er bare, at vi ikke bestemmer ret meget, hvis vi melder os ud.
Og i den verden, vi lever i, er det helt afgørende for os, hvad der sker i landene omkring os.
Derfor er EU-samarbejdet i en moderne verden den bedste vej til indflydelse og beskyttelse af danske interesser.
Man fornemmer, at DF har ladet sig kraftigt inspirere af den britiske debat, og man fornemmer også, at hr. Kristian Thulesen Dahl har om ikke forstået så i hvert fald hørt, hvad statsministeren sagde, da hun konstaterede, at EU-samarbejdet bevæger sig i forskellige hastigheder.
Det fortjener trods alt ros, at man har hørt efter, og så kan vi jo se, om debatten i dag kan afklare, hvad et Europa i forskellige hastigheder egentlig er.
For mig og for Socialdemokraterne er et EU i flere hastigheder ikke et udtryk for en særlig politisk vision.
Det er nærmere udtryk for en politisk realitet.
Nogle gange kommer det af nødvendighed.
I den aktuelle økonomiske krise rykker eurolandene tættere sammen for at løse deres problemer, og som et land, der har forbehold, er der ting, vi ikke er med i, men det er stadig afgørende for os, at de øvrige lande får styr på deres gæld og kommer i gang igen.
Nogle gange er det forstærkede samarbejde et udtryk for, at en gruppe af lande på særlige områder ønsker at gå længere end de øvrige medlemmer.
Det er helt o.k., igen med det in mente, at Danmark jo selv har været med til at opfinde et EU i flere hastigheder i kraft af vores forbehold.
Men jeg vil kraftigt advare imod den illusion, som Dansk Folkepartis nye formand prøver at opstille, nemlig illusionen om, at EU kan fungere, hvis vi alle sammen først og fremmest tænker på os selv.
Hele fundamentet for vores samarbejde er, at der er problemer, som vi ikke kan løse hver for sig, og at der er fordele ved eksempelvis at handle frit på et lige marked.
Men det indebærer selvfølgelig også, at vi nogle gange går på kompromis.
Når DF's illusion om EU som et politisk tag selv-bord er farlig, er det også, fordi det indikerer, at man kan være med i et fællesskab uden at forpligte sig, at man kan gøre præcis, hvad der passer en, og samtidig forvente, at de andre velvilligt sætter sig ned, når der er brug for at snakke.
Det er de færreste ægteskaber, der bygger på den præmis.
Nok kan man være uenig, nok behøver man ikke at gøre alting sammen, nok skal der være plads til forskellighed, men der er nogle grundlæggende spilleregler, der forpligter.