Line Barfod (EL), 2008-06-11:
Jeg vil gerne starte med at sige tillykke til de sygeplejersker, pædagoger, SOSU'er og mange flere, som gennem flere ugers strejke har sat fokus på behovet for ligeløn og for bedre velfærd, og tillykke til FOA's medlemmer, som har sprængt rammen og vist, at det nytter at strejke, og især tillykke med at det er lykkedes jer at skabe en vigtig debat om vores velfærdssystem og forringelserne af vores fælles, solidariske velfærd.
Den flotte opbakning, I har opnået i befolkningen, viser, hvor central sikringen af velfærden er for mange mennesker.
Vi har endnu ikke nået målet, men I har taget de første skridt.
I er blevet hørt på Christiansborg, ikke kun ved at vi har hørt jeres sange og råb, når vi debatterer i Folketingssalen og i udvalg, men også ved at I har fået sat ligeløn og velfærd på dagsordenen.
Når statsministeren siger, at regeringen ikke vil gribe ind i konflikten nu, men at de strejkende ikke får en krone mere end 12,8 pct., er det rent hykleri.
Det er finansministeren, der har dikteret rammen på 12,8 pct., og det er regeringen, der dikterer den samlede økonomi i kommuner og regioner, så regeringen har allerede grebet ind.
Statsministeren, finansministeren og resten af regeringen er ligeglade med de ansatte og patienterne på sygehusene, med de ansatte og brugerne i ældreplejen, med de ansatte, børnene og forældrene i daginstitutionerne.
Målet helliger midlet, og for regeringen er målet mindre offentlig velfærd, mere privatiseret sundhed, pasning og pleje.
Det siger jo alt om et såkaldt Velfærdsdanmark, at nødberedskabet nogle steder under strejken har været bedre end den daglige normering.
Når konflikten på et tidspunkt er overstået, er det nødvendigt at få diskuteret forløbet og også at få det diskuteret internt i fagbevægelsen.
Vi opnår først store fremskridt, når hele fagbevægelsen begynder at vise solidaritet - solidaritet med de strejkende
og solidaritet med alle dem, der bliver tabere, hvis regeringen får held med sin privatisering af velfærden.
Sidste sommer og under valgkampen blev der af adskillige partier lovet penge til de lavtlønnede offentligt ansatte.
Derfor kan jeg godt forstå, at de strejkende flere gange har sagt, at Pia, Helle og Villy skal leve op til løfterne, for der ville jo rent faktisk være et flertal i Folketinget uden om regeringen, hvis partierne havde levet op til løfterne.
Næste skridt efter konflikten bliver aftalerne med kommuner og regioner og de kommunale og regionale budgetter til efteråret.
Regeringen og Dansk Folkeparti lægger op til en historisk lav vækst, og det oveni at mange kommuner allerede nu er nødt til at skære ned.
I løbet af debatten i dag er det blevet helt klart, at kravene fra de strejkende er blevet hørt af de fire oppositionspartier.
Socialdemokratiet, SF, De Radikale og Enhedslisten støtter de to krav, der bl.a. er formuleret af LO Storbyerne og Fagligt Ansvar, og som de strejkende igen og igen har rejst, nemlig kravene om en lønkommission og langt bedre rammer for regioner og kommuner, så de kan udvikle den fælles velfærd og sikre løn- og arbejdsvilkår for de offentligt ansatte.
Det er blevet lige så klart under debatten i dag, at V, K og O ikke ønsker at sikre en fælles, solidarisk velfærd.
Statsministeren havde en klar plan for en grundlæggende ændring af Danmark, da han vandt magten i 2001, og han er kommet ret langt med gennemførelsen, selv om der har været langt mere modstand, end statsministeren havde regnet med.
Beskæftigelsesministeren har sagt det klart i Børsen i 2004: »Hvis stat, amter og kommuner ikke får flere penge, men økonomien fortsat vokser, vil den private sektor løbe fra den offentlige sektor.
Det tager tid, før effekten slår igennem, men efter 10 år vil den offentlige sektor kun være øget med 5 pct., mens den private er blevet 20 pct. større.
Så opstår et nyt Danmark.«
I Berlingske Tidende den 14. juni sidste år
kommenterede beskæftigelsesministeren, at den danske regering ikke vil gennemføre forandringer så brat og brutalt som i Storbritannien under Margaret Thatcher: »I den danske regering har vi valgt en anden strategi; vi kaster ikke samfundet ud i revolutioner fra den ene dag til den anden. Vi satser i stedet på fløjlsrevolutioner.«
Regeringen er altså i gang med en revolution.
Det er ikke en revolution, der skal sikre, at vi får flere hænder til vores fælles velfærd.
Det er ikke en revolution, der skal sikre et godt miljø i fremtiden og mindske klimaændringerne, men en nyliberalistisk revolution, der skal øge uligheden dramatisk og fjerne den fælles, demokratiske styring.
Samfundet Danmark skal ændres til Danmark A/S. Det er lykkedes den borgerlige regering i løbet af de forløbne snart 7 år at ændre magtforholdene i Danmark og især at ændre folks bevidsthed.
I stedet for at bruge demokratiet aktivt, hvis man er utilfreds, f.eks. med ventelister i sundhedsvæsenet, tegner man forsikringer eller betaler sig til bedre service.
Men heldigvis er der også et meget stort flertal i befolkningen, der ikke ønsker den udvikling, et stort flertal, der støtter de strejkendes kamp for ordentlig løn og for en fælles, solidarisk velfærd.
Det er også derfor, at det ikke er gået helt så godt med regeringens plan, som den havde håbet.
Regeringen har godt nok allerede efter 6 år overopfyldt målet om privat vækst.
Til gengæld har regeringen ikke helt kunnet holde den offentlige vækst nede.
Den er i samme periode steget med 11 pct. Når udsultningen af det offentlige trods alt ikke har været større, skyldes det den store folkelige modstand mod regeringens nedbrydning af den offentlige velfærd, men selve grundideen om at lade det private forbrug stige langt mere er altså lykkedes for regeringen.
Det er ikke så mærkeligt, at borgere og ansatte mærker konsekvenserne.
Det private forbrug er steget dobbelt så meget som det offentlige.
Misforholdet vokser og vokser.
Mange af os oplever, at børneværelserne er så fyldt med legetøj og elektronik, at man næsten ikke kan komme ind på dem, og der er rigtig mange familier, som har fået fine nye badeværelser med spa, samtidig med at skolerne ikke har råd til nye lærebøger og har toiletter, der for at bruge statsministerens ord er så uhumske, at børnene hellere holder sig hele dagen.
Regeringen vil gerne gennemføre sin plan, og derfor indfører den nu endnu skarpere straffeaktioner over for kommunerne.
Kommunerne vil fremover få dummebøder, hvis de vælger at være ansvarlige over for børn, syge og ældre.
Regeringen taler jo meget om ansvarlighed, men det afgørende er, hvem man vil være ansvarlig over for.
Vil man være ansvarlig for økonomien på de private sygehuse eller ansvarlig for et offentligt sundhedsvæsen, hvor alle kan få den nødvendige hjælp?
Vil man være ansvarlig for, at de rigeste kan få et stadig stigende forbrug, eller ansvarlig for, at de med de laveste indkomster og især de fattigste kan have råd til både bolig og mad?
Jeg vil gerne slutte med at se på den større sammenhæng, for vi står i dag med tre store udfordringer, som vi nødt til at finde svar på.
Der er for det første klimaændringerne, der helt bogstaveligt truer vores eksistens, og der er for det andet den stigende ulighed.
Der er et udbredt formelt demokrati, men det reelle demokratiske råderum bliver mindre og mindre, i takt med at markedet breder sig og bliver mere og mere privatiseret.
Derfor er vi nødt til at finde alternativer til hensynsløs vækst og monopolisering.
Der er brug for, at vi efter næste valg ikke bare får en ny regering, men får en ny politik.
En ny udenrigspolitik, der støtter udvikling af demokrati og skaber bæredygtighed for både mennesker og miljø.
En ny miljø- og klimapolitik, hvor vi skal lægge en plan for udfasning af fossile brændstoffer, både olie, kul og gas, og for udvikling af bæredygtighed i al slags produktion.
Vi skal have skabt en ny ledelse af den offentlige sektor.
Vi skal skrotte new public management, lean, og hvad det hedder alt sammen.
Vi skal i stedet for udvikle ny demokratisk ledelse, privatiseringen af DONG, DSB osv. skal stoppes, og samtidig er der brug for, at vi får indført meget mere demokrati i lokalsamfundene.
Vi skal have meget mere lighed, og vi skal skabe mulighed for, at alle borgere kan arbejde og få et bæredygtigt liv.
Vi skal sikre billige boliger til alle, for boligmarkedet er i dag en af de største ulighedsfaktorer i samfundet.
Der skal ske en demokratisering af den private sektor, medarbejderne skal have indflydelse på arbejdets tilrettelæggelse, og vi skal demokratisere bank- og kreditverdenen.
Vi skal have meget mere kunst og kultur ud til alle, og viden skal være offentligt tilgængelig.
Omdrejningspunktet for en sådan ny politik skal være frigørelse af det enkelte menneske.
Vi skal sikre en frigørelse af det enkelte menneske, og frigørelse er altid sket ved at styrke demokrati og fællesskab.
Den massive opbakning til strejkerne giver grund til optimisme om, at vi kan få udviklet en sådan ny politik, og at vi også kan få flertal for den.