Søren Pind (V), 2016-02-26:
Emnet for forespørgslen i dag er konsekvenserne af de ændringer af reglerne om offentlighed i forvaltningen, som blev vedtaget med den nye offentlighedslov, og hvilke fremadrettede overvejelser det giver anledning til.
Inden jeg kaster mig ud i de fremadrettede overvejelser, som spørgsmålet lægger op til, vil jeg kort ridse op, hvad den ny offentlighedslov går ud på.
Det vil jeg ikke mindst, fordi man til tider ud fra debatten kan få et forkert indtryk af, hvad det var, et stort flertal i Folketinget vedtog med den nye lov.
Den nye lov blev vedtaget i juni 2013 og trådte i kraft den 1. januar 2014.
Loven afløste den tidligere gældende offentlighedslov, der var fra 1985.
Den nye lov baserede sig på en politisk aftale indgået mellem de daværende regeringspartier, Socialdemokraterne, Radikale Venstre og Socialistisk Folkeparti, samt Venstre og Det Konservative Folkeparti.
Den nye lov og den politiske aftale baserede sig på et grundigt forarbejde fra den såkaldte Offentlighedskommission, der havde fået til opgave at udarbejde et udkast til en ny offentlighedslov.
Formålet med kommissionens arbejde var at udbygge offentlighedslovens grundlæggende princip om åbenhed og demokratisk kontrol og tilpasse den nutidens forhold.
Der blev især sigtet til den udvikling, der var sket i forhold til brug af statslige selskaber, udlicitering, digitalisering og ændrede samarbejdsstrukturer i forvaltningen.
Det forslag, som Offentlighedskommissionen udarbejdede, var i al væsentlighed det samme, som et stort flertal i Folketinget vedtog som den nye offentlighedslov.
Den lov videreførte på mange måder opbygningen af grundprincipperne fra den tidligere gældende lov.
Loven indeholder dog samtidig en række nye regler.
Der er på en række punkter tale om regler, der udvider åbenheden i den offentlige forvaltning, men der er også regler, der indskrænker åbenheden i forhold til den tidligere gældende lov.
Med den nye lov kom der en udvidelse af lovens anvendelsesområde til også at omfatte Kommunernes Landsforening og Danske Regioner samt visse statsligt ejede selskaber.
Det vil sige, at myndighederne skal sammenstykke data fra deres databaser, hvis der bliver bedt om det.
Der er endvidere sket en udvidelse af den såkaldte ekstraheringspligt, der nu også omfatter såkaldte interne faglige vurderinger.
Det vil sige, at der er adgang til det faglige grundlag bag lovforslag og andre politiske initiativer, også når de kun fremgår af interne dokumenter.
Der er tale om væsentlige udvidelser af åbenhed.
Og det er blot en del af en lang række udvidelser, der er sket med loven.
Men man kan konstatere, at fokus i forbindelse med debatten om offentlighedsloven ikke har været på at undersøge og belyse de udvidelser af åbenheden, der er sket med loven.
Både før og efter lovens vedtagelse har der i stedet i den offentlige debat udelukkende været fokuseret på de begrænsninger af åbenheden, der er sket med loven.
I den forbindelse har fokus særlig været på de nye bestemmelser i lovens § 24 og § 27, nr. 2.
§ 24 indeholder en undtagelse af dokumenter fra aktindsigt, som er udvekslet i forbindelse med ministerbetjening.
Og § 27, nr. 2, indeholder en undtagelse fra aktindsigt af dokumenter, som er udvekslet mellem en minister og folketingsmedlemmer som led i visse politiske processer.
Begge bestemmelser har til formål at beskytte de politiske processer, og de processer er en uundværlig del af udarbejdelsen af lovforslag og andre politiske initiativer.
Reglerne sikrer, at der er mulighed for internt i en regering med tilhørende embedsapparat og i en forhandlingssituation med forskellige partier at udveksle forslag, synspunkter og ideer, uden at der er indsigt heri.
Det, der groft sagt er indsigt i, er det endelige resultat, de faktiske oplysninger, de faglige vurderinger, der har ledt frem til resultatet, men i sagens natur ikke de foreløbige forslag og meningsudvekslinger, som har været en del af processen.
De har jo heller ikke betydning for, hvad der kommer til at gælde for den enkelte borger.
Når man hører debatten, får man nærmest det indtryk, at hensynet til at beskytte den interne beslutningsproces i en regering og i en politisk forhandling ikke er et legitimt demokratisk hensyn.
Man får indtryk af, at det bedste ville være, at drøftelser mellem ministre om, hvad indholdet af politiske initiativer skal være, og at drøftelser mellem regeringen og partiernes ordførere om politiske aftaler burde foregå i TV2 News direkte eller i andre former for fuldstændig åbne fora.
Det er jeg ikke enig i.
Det er jeg overhovedet ikke enig i.
Der er næppe nogen organisation, virksomhed, forening eller andet, som kan fungere, uden at der er mulighed for interne drøftelser, som man ikke deler med andre, om, hvad man skal lande på af løsninger i forskellige situationer.
Det gælder for politiske partier.
Det gælder for andre foreninger.
Og det gælder såmænd nok også for medieredaktioner.
Det er selvfølgelig klart, at der for en regering må være en helt anden grad af åbenhed end for private foreninger, politiske partier og medieredaktioner.
Det er jo derfor, vi har en offentlighedslov.
Men hvis man slet ikke anerkender, at også regeringer med tilhørende embedsapparater har behov for at kunne udveksle ideer, synspunkter og forslag både internt og under politiske forhandlinger, uden at der kigges med, så er debatten for mig at se kørt fuldstændig af sporet.
Det kan man.
Men der er altså en tendens til fuldstændig at miskende de hensyn, der ligger bag reglerne.
Der er sådan set ikke noget nyt i, at hensynet til den interne og politiske beslutningsproces beskyttes med offentlighedsloven.
Også efter den tidligere gældende offentlighedslov kunne en række dokumenter undtages fra aktindsigt ud fra de pågældende hensyn.
Reguleringen i 1985-loven var imidlertid noget mere tilfældig og mere usammenhængende, end det er tilfældet i dag.
Før den nye offentlighedslov kunne man således undtage dokumenter udvekslet mellem ministerier om lovgivning for aktindsigt, men ikke dokumenter udvekslet om bekendtgørelser eller andre politiske initiativer.
Man kunne undtage dokumenter, der var udvekslet mellem kontorer og afdelinger af myndigheder, men hvis dokumenter blev udvekslet mellem andre ministerier, var de undergivet aktindsigt.
Man kunne undtage dokumenter, der var udarbejdet til ministermøder, for aktindsigt, selv om de var udvekslet mellem ministerier, men hvis dokumenterne var udarbejdet med henblik på drøftelser på embedsmandsniveau, var de undergivet aktindsigt.
Med den nye lov er der lagt et mere klart snit, der fokuserer på den sammenhæng, et dokument udveksles i, og hvis udvekslingen sker som led i en politisk beslutningsproces, er dokumenterne som udgangspunkt ikke undergivet aktindsigt.
Det snit kan man være enig eller uenig i, men at der er et hensyn at tage til den interne politiske beslutningsproces, er der altså ikke noget nyt i.
Jeg anerkender selvfølgelig samtidig, at særlig de bestemmelser, jeg lige har været inde på, har givet anledning til betydelig debat.
Og som bekendt blev det en del af den politiske aftale om loven, at der i starten af det nye år, når loven har været i kraft i 3 år, skal igangsættes en evaluering af netop disse bestemmelser.
På baggrund af Ombudsmandens udtalelse skal Justitsministeriet udarbejde en redegørelse om erfaringerne med bestemmelserne og om loven i øvrigt, og om der er behov for ændringer.
Den redegørelse vil komme til at blive debatteret her i Folketinget.
Jeg tror, at det er virkelig vigtigt, at vi på den måde får et grundigt og konsolideret arbejde at basere vores diskussion om offentlighedsloven på.
I kredsen af partier bag den politiske aftale er vi nu gået i gang med at drøfte den nærmere proces for evalueringsforløbet.
Så i forhold til spørgsmålet om, hvilke fremadrettede overvejelser erfaringerne med offentlighedsloven giver anledning til, er der lagt spor for opsamling af erfaringerne, og det er det spor, regeringen agter at følge.