Line Barfod (EL), 2010-10-12:
Vi, der deltager i det nordiske samarbejde, er jo vældig begejstrede for det.
Men det er bare ikke helt nok med alle de fine skåltaler, hvis vi ikke også omsætter det til virkelighed.
I de her år er der rigtig meget brug for, at vi faktisk gør noget ved det.
Vi får lavet lange, fine rapporter om Norden som global vinderregion, vi har Stoltenbergrapporten om, hvordan vi kan få et forstærket sikkerhedspolitisk samarbejde
, osv.
Men det er jo afgørende, at det også bliver til noget, at det ikke bare bliver ved med at være pæne ord, og at vi indimellem mødes for at snakke om det.
Vi skal rent faktisk kunne se, at det ændrer noget, og at det ikke bare er os, der sidder midt i det, der kan se, at det flytter noget, men at vores borgere rent faktisk også kan mærke det i deres hverdag.
Jeg har for længst indset, at det med at få journalister til at skrive om det nordiske ikke er så nemt.
Men hvis bare de mærker, at der faktisk sker noget i deres hverdag; at vi faktisk sammen løfter nogle af de kæmpe udfordringer, som vi står over for, og som vi vil være meget bedre til at løfte, hvis vi gør det sammen, vil det jo være en forskel, der kan mærkes.
Jeg synes altså, at det her går uendelig langsomt, når man ser på, hvilke muligheder vi faktisk har.
Rapporten om Norden som global vinderregion – jeg synes, at det er et noget besynderligt udtryk, for det giver ligesom indtryk af, at resten af verden skal tabe; jeg kunne bedre lide det, da der var nogle, der lavede det om til Norden som en solidarisk region –
gav jo nogle gode bud på, hvad vi kan gøre, hvis vi skal udnytte de styrker, vi har i Norden, til at sikre, at vi fortsat kan klares os rigtig godt, så vi ikke ender som en taberregion.
Men det kræver jo, at vi rent faktisk arbejder med den.
Det kræver, at vi har en dialog, hvor parlamentarikerne diskuterer sammen og diskuterer med ministrene, og ikke mindst, at vi inddrager de mange folkelige bevægelser, at vi tager vare på det, der har været vores styrke.
Her har det at have et stærkt folkeligt engagement jo været en af de helt store, afgørende styrker i det nordiske samarbejde.
De samfund, vi har i dag, er jo i høj grad udviklet af stærke bevægelser.
Derfor skal vi, når vi skal videreudvikle dem, også have de bevægelser med.
Det synes jeg nærmest er fraværende i de globaliseringsudspil, som vi ser fra ministrene.
Her savner jeg altså, at man for alvor går ind og siger, at vi bliver nødt til at få sat et nyt tempo og bliver nødt til at sikre, at organisationerne kommer med, at vi får de mange ideer og får befolkningerne engageret i, hvordan vi videreudvikler vores samfund.
Jeg tror også, at det kræver, at vi får noget politisk debat om, hvad det så er, vi gerne vil.
Vil vi gerne have, at der er nogle få fyrtårne bestående af store virksomheder, der tjener en masse penge, men hvor det meste af produktionen sådan set ligger i den anden ende af verden, hvor der er elendige løn- og arbejdsvilkår, og uden at det kommer folk i de nordiske lande til gavn?
Eller er det, vi gerne vil, at vi får udviklet gode, stærke arbejdspladser i de nordiske lande, som både tager hensyn til mennesker og miljø, som sikrer, at vi reelt begynder at leve op til vores egne pæne ord om bæredygtighed?
Er det det, skal der altså noget andet til end det, vi ser i dag.
Der er mange muligheder for at gøre noget, men det kræver altså, at vi også begynder at turde tage de debatter og også den politiske debat om, hvad vi gerne vil.
Med hensyn til hele diskussionen om, hvad vi gerne vil med sikkerhedspolitikken, er det, vi gerne vil stå for, at vi skal have flere indkøb af militært isenkram, eller er det vigtige faktisk, hvordan vi kan være med til at bidrage til, at der bliver mere fred og sikkerhed i vores region?
Det er jo et kæmpe fremskridt, at man ikke længere er bange for, at vi begynder at bruge militær imod hinanden.
Men vi skal jo gerne skridtet videre og prøve at omsætte det til, hvad det så er for nogle trusler, vi står over for.
Hvad er det så, vi risikerer?
En af de store trusler, som vi oplevede for nylig, var finanskrisen.
Hvordan er det så, at vi sammen kan gøre noget for at sikre os bedre mod, at nogle bankspekulanter er ved at vælte hele samfundet omkuld?
Vi har fra Den Venstresocialistiske Grønne Gruppes side foreslået, at vi skal gå i gang med at se på det.
Vi har bl.a. foreslået, at vi skal gå forrest med hensyn til at få indført en Tobinskat på spekulation, så vi kan få stoppet noget af al den spekulation, der er, og så vi kan være med til at få nogle penge, der kan bruges til at udvikle nogle af de lande, hvor vi kan risikere,at der kommer nye konflikter, der også kan sprede sig til vores lande.
Vi har i vores gruppe også foreslået, at vi internationalt skal til at arbejde langt mere målrettet med konfliktløsning, mægling osv., og da de fleste af landene i Norden desværre har bundet sig til EU's og FN's terrorlister og derfor ikke kan være med til at skabe fred i verden, foreslår vi, at vi får et stærkere fællesnordisk fredsinstitut, som kan løse nogle af de mæglingsopgaver.
En anden af de store udfordringer, vi står over for, er menneskehandel, som jo i dag er større, end den var i slavetiden.
EU regner med, at der er omkring 0,5 millioner slaver i EU, hvoraf størstedelen bliver brugt til tvangsarbejde, og en del af dem arbejder altså også i vores lande.
Den arbejdsgruppe under Østersøforsamlingen, som jeg er meget glad for at være blevet formand for, har prøvet at se på det, og det, som vi har draget som en af vores konklusioner, er, at noget af det, vi skal til at sige meget klart, er, at menneskehandel og slaveri er et internationalt problem; der skal internationalt samarbejde til.
Men selve udnyttelsen af mennesker, selve slaveriet foregår altså lige her lokalt.
Det er de restauranter, som vi går ind og spiser på, hvor opvasken er udliciteret til et firma, der så bruger illegal arbejdskraft og nogle gange i form af slaver; det er nogle af de hoteller, vi sover på, hvor der bliver gjort rent af slaver; det er lige derhenne om hjørnet, hvor der er et bordel, hvor der er kvinder, der holdes som sexslaver.
Nogle af de bær, vi køber i forretningerne og spiser, er plukket af thaifolk, der er importeret til Sverige og blevet behandlet som slaver, da de plukkede dem.
Det er der, vi skal være modige nok til at gå ind og sige, at det skal vi have stoppet.
Det burde være muligt at stoppe slaveriet i vores højtudviklede lande i dag, men det kræver altså en politisk vilje, som det burde være muligt at finde.
Vi skal også have set på, hvad vi gør indbyrdes i forhold til vores egne statsborgere.
Som også andre har været inde på under debatten, er det altså en skamplet, at det er en dansk integrationsminister, der er gået i gang med at udvise nordiske statsborgere, og som ikke engang vil mødes med politikerne i Nordisk Råd for at forklare, hvorfor hun gør det.
Der er ingen, der kan huske, at det nogen sinde er sket før, at en minister i det nordiske har afvist at mødes med politikere, og jeg synes absolut ikke, det klæder os, at det oven i købet er en dansk minister, og jeg håber da også, at det er noget, som samarbejdsministeren vil sørge for bliver diskuteret i regeringen, altså at det absolut ikke er den måde, man fremmer det nordiske samarbejde på.
Vi ser i de her år også en stor udfordring i vores lande med social dumping, som jeg også har været inde på.
Det er vi altså nødt til at gøre noget ved på en helt anden måde, for ellers brækker vores lande over.
Derfor foreslår vi også, at man får ændret på svanemærket, det mærke, som er på en masse produkter for at vise, at de er bæredygtige i forhold til miljøet, men altså sagtens kan være fremstillet af mennesker under elendige vilkår.
Det burde ændres, så det også i dag kan leve op til at sikre, at mennesker bliver behandlet ordentligt under fremstillingen af produkterne.
Jeg tror, vi kan lære meget af hinanden, og at vi kan hjælpe hinanden meget i forhold til social dumping; især hvis vi også får et tættere samarbejde med de baltiske lande og andre, er der faktisk meget, vi kan gøre, hvis ellers vi vil.
Så vil jeg bare lige sige et par enkelte ord om et par andre emner.
Forbrugerpolitik har andre sagt noget om.
Det bliver vi altså snart nødt til at finde en løsning på.
Nu har vi diskuteret det i årevis, uden at der er kommet andet end pæne løfter ud af Ministerrådet, og vi bliver ikke ved med at vente på, at der bare kommer tom snak ud af løfterne; der skal altså noget handling bag, så vi kan få en ordentlig beskyttelse af vores forbrugere.
Fiskeripolitikken bliver noget af det, vi kommer til at bruge tid på i den kommende tid.
Det tror vi man skal bruge tid på.
Det sidste, jeg lige vil nævne, er så elnettet.
Det bliver fremhævet i redegørelsen som noget positivt, men problemet er, at i og med at man har markedsgjort hele spørgsmålet om energiforsyningen i Norden, risikerer vi altså, at vi ikke længere har den politiske styring, at vi ikke kan fremme den vedvarende energi, som vi ønsker, men at det i stedet bliver atomkraft, kulkraft osv., der bliver fremmet, og der mener vi at vi bliver nødt til at gå ind og tage en politisk diskussion og politisk afgøre, hvad det egentlig er, vi ønsker at have af energiforsyning i fremtiden.
Så der er nok at tage fat på, når vi ses til sessionen igen om ikke så lang tid, og det glæder jeg mig meget til.