Morten Østergaard (RV), 2009-02-19:
Jeg vil gerne starte med at sige tak for debatten.
Når vi har ønsket at holde det her forslag alene på spørgsmålet om, hvilke rettigheder der skal gøre sig gældende, er det, fordi vi synes, det sådan set er en principielt vigtig diskussion.
Det er så klart, at der udestår en diskussion om, hvilke faciliteter der så nødvendigvis må være.
Der har vi et forslag, og om lidt skal vi behandle et andet forslag.
Det er en helt uholdbar situation, og det er med et kriminalpræventivt sigte en helt oplagt opfordring til at fokusere og intensivere indsatsen for at bringe det tal ned.
Det gælder altså også den forskning, bl.a. den internationale forskning, der viser, at børn, hvis forældre fængsles, ofte får depressive tendenser og problemer i skolen med helbredet.
Jeg tror ikke, det kræver meget fantasi at forstå, at hvis man er vågnet op en morgen, ved at politiet sparker døren ind, ransager hjemmet og tager far eller i enkelte tilfælde mor med og man så ikke ser dem i et godt stykke tid, så er det noget, der giver ar på sjælen.
Desværre gøres der efter vores opfattelse slet ikke nok for de børn i den situation.
Der er det klart, at det ikke er nok at opstille rettigheder og principper, men det er det, vi har ønsket at foreslå i dag - vi har så andre forslag på vej - fordi vi synes, det er så vigtigt, at vi her i Folketinget tager ansvar for den situation og forholder os til, hvad det er for nogle fundamentale rettigheder.
Det er det ikke mindst, fordi det jo også er Folketinget, der har ratificeret FN's børnekonvention, som klart slår fast i artikel 9, stk. 3, at børn, der er adskilt fra deres forældre, har ret til regelmæssig, personlig og direkte kontakt med de forældre.
Derfor er det altså ikke udtryk for nogen mistillid eller udtryk for et ønske om rigiditet, når vi foreslår, at man inden for den første uge, hvis den indsatte - uanset om det er en varetægtsfængslet eller en dømt - har børn, forholder sig til, hvordan den problemstilling skal tackles.
Det er muligt, at man gør det mange steder, men vi kan konstatere hos sagkundskaben på området, ved de konferencer, der holdes om det her tema, at det tilsyneladende ikke er noget, man oplever som værende tilstrækkeligt.
Og skulle det, som flere forsøger at indikere, være tilfældet i størstedelen af tilfældene, er der jo ikke noget forgjort ved at vedtage det som princip.
Det afgørende er selvfølgelig den række tilfælde, hvor det ikke måtte være sådan.
Hvordan en sådan besøgsplan skal indrettes, og hvilke formkrav der skal være til den, er selvfølgelig helt op til den konkrete situation, og der må man tage alle de individuelle hensyn, der skal være.
Men derudover synes vi altså, at det er fundamentalt forkert, at børn af indsatte, som har en dom, er bedre stillet, har stærkere rettigheder, end børn af indsatte, hvis forældre er varetægtsfængslet.
Det er igen et helt principielt spørgsmål: Synes man, det er ret og rimeligt, eller synes man det ikke?
Vi synes altså ikke, det er rimeligt, både fordi varetægtsfængslingen jo altid kommer før den egentlige domsafsoning, og fordi der her er tale om en situation, hvor de forældre jo altså ikke er dømt.
Det er klart, at der er hensyn til efterforskningen, men børn er børn, og de børn lider jo lige stor skade, uanset om deres forældre er mistænkt for noget, som gør, at man har haft behov for at varetægtsfængsle dem, eller ej.
Jeg oplever i hvert fald ikke, at regeringen har en tilstrækkelig anerkendelse af, at der her ikke bare er behov for at gøre noget mere, men at der også er god ræson i at gøre noget mere, fordi det vil have et rigtigt kriminalpræventivt sigte.
Jeg er så til gengæld glad for, at beslutningsforslaget her har givet anledning til, at man i Kriminalforsorgen overvejer at ændre reglementerne omkring varetægtsfængsling, så de afspejler den praksis, man muligvis har for, at varetægtsfængslede rent faktisk får besøg af deres børn.
Det synes jeg vil være udmærket, og det vil vi se frem til at forfølge nærmere i udvalget.
Måske kunne vi også blive enige om, selv om Venstre, Konservative og Dansk Folkeparti ikke mener, at der er noget, der skal ændres, at det måske alligevel kunne være udmærket i udvalget at holde lidt øje med, at det også sker.
Og vi kunne måske være enige om i fællesskab at bede om at få de her nye reglementer bragt på plads i indeværende folketingsår.
Der er i hvert fald absolut intet i vejen for, at reglerne afspejler praksis, bestemt ikke, og det synes vi sådan set kun bringer orden i en eventuel uorden.
Så var der flere, der kritiserede forslaget ved at spørge: Er det regler for reglernes skyld?
Er det mistillid?
Der har vi også, som flere ordførere har været inde på, klar evidens for, at en kontakt til familien, en stærk kontakt til familien, bidrager positivt i den retning.
Derfor er det her altså ikke noget, vi har siddet og drømt, men noget, vi har udarbejdet sammen med repræsentanter for relevante personalegrupper, sammen med eksperter på området, for at svare på: Hvordan kommer vi den situation nærmere?
Der er det her så det første af en række forslag.
Det er altså ikke udtryk for mistillid, men derimod udtryk for, at vi tager de bekymringer, der er på tværs af alle de personalegrupper, der har med den her problemstilling at gøre, alvorligt, og at vi prøver at forfølge det i Folketinget.
Vi ville ønske, at den lejr, som udgøres af regeringspartierne og Dansk Folkeparti, som synes, at tingenes tilstand er fin og ikke har konkrete forslag til, hvad der skal gøres, ville lade sig overbevise, om ikke af oppositionen så i hvert fald af sagkundskaben og de relevante personalegrupper på området.
For der er åbenbart to lejre i Folketinget.
Der er dem, som vil styrke indsatsen.
Jeg er meget glad for også Socialdemokraternes forslag om at styrke indsatsen for børnene uden for besøgsregiet, og vi er selv meget optaget af den situation, der opstår, lige når den ene forælder bliver varetægtsfængslet måske efter en ransagning og en meget dramatisk episode.
Det er klart, at det kræver noget andet end Kriminalforsorgen, som ikke er inde i billedet der.
Det er i særlig grad en indsats i det kommunale regi og måske igennem selvhjælpsgrupper og frivillige foreninger, der kan bidrage.
Vi er også glade for og enige med SF i tilgangen til forslaget og ikke mindst også Enhedslisten.
Det ser altså desværre ud til, at der er et meget stort mindretal i Folketinget, som synes, at nu skal vi tage fat på principperne for det her, mens regeringen og Dansk Folkeparti vil lade stå til.
Det er særlig uheldigt i forhold til Dansk Folkeparti, som jo udadtil har signaleret, at man er meget optaget af den her problemstilling og gerne vil bidrage, men som indadtil tilsyneladende ikke tager det så alvorligt, når vi står her i Folketingssalen.
Men det er jo vigtigt, når vi har haft en sådan debat, også at kigge fremad, og jeg opfattede ministerens indlæg sådan, at man anerkendte behovet for at kigge på regelmenterne for de varetægtsfængslede, og at der kommer en proces i forhold til det.
Det vil vi selvfølgelig gerne holde øje med, og så håber jeg, at vi i den debat, der vil følge i Retsudvalget, måske kan blive enige om at formulere et eller andet, der omsætter de pæne ord om gode intentioner, fokus og andre uforpligtende ting til noget konkret, som vi fra Retsudvalgets side vil holde regeringen op på der skal ske på området.
Der er ingen tvivl om, at vi alle sammen er enige om, at det er fornuftigt at tage sig af de indsattes børn, men jeg synes, der er berettiget tvivl om, hvorvidt vi er enige om, at indsatsen skal styrkes, eller om tingenes tilstand er tilfredsstillende.
Så måske kan vi veksle det her fokus og den her enighed om de gode intentioner til noget konkret, når vi fortsætter debatten i Retsudvalget, jeg vil i hvert fald takke for den debat, der har været her.