Karen Ellemann (V), 2016-05-24:
Nogle vil ikke fotograferes nedefra, og jeg vil ikke tale nedefra, og derfor må vi lige justere mikrofonen i højden.
Forslagsstillerne opfordrer med B 143 regeringen til at fremsætte lovforslag om ændring af reglerne i serviceloven og andre love for at sikre, at hjælpen til forældre, der har et barn med handicap, bliver bevilget efter én samlet vurdering, således at hjælpen er sammenhængende, overskuelig, fleksibel og koordineret, således at den dækker familiens og barnets samlede behov, uden hensyn til at behovet imødekommes efter forskellige love.
Forslaget indebærer, at forældre til børn med handicap skal modtage én samlet hjælp til dækning af familiens og barnets behov på tværs af sektorer og myndigheder.
Baggrunden for forslaget er en velkendt problemstilling, nemlig at nogle forældre til børn med handicap oplever, at mødet med de offentlige systemer kan være både tungt og vanskeligt.
Og regeringen anerkender den her problemstilling og er enig med forslagsstillerne i, at det er vigtigt at få sikret en sammenhæng i indsatsen til børn med handicap og deres familier.
Vi vil også gerne anerkende, at der kan være brug for øget koordinering og sammenhæng i den indsats, som gives efter serviceloven, formentlig også på tværs af forskellige regelsæt, men vi kan ikke bakke op om forslagsstillernes løsning, nemlig at man skal samle alle vurderinger, bevillinger og indsatser ét sted.
Det er der tre væsentlige grunde til.
For det første forudsætter forslaget på en række punkter en ny og uhensigtsmæssig opgavefordeling i det offentlige, som kan svække kvaliteten i den hjælp, som børn og unge får.
For det andet vil forslaget betyde et opgør med hele sektoransvaret, som er et af de bærende principper på handicapområdet, og som er et vigtigt redskab til inklusion.
Og for det tredje vil forslaget bryde med princippet om, at offentlig hjælp gives for at dække et konkret behov for hjælp og støtte.
Så samlet set har det her forslag altså vidtrækkende konsekvenser både fagligt, organisatorisk og principielt, og det er baggrunden for, at regeringen ikke kan støtte det.
Men lad mig uddybe de tre begrundelser.
Mit første argument handler om at sikre kvalitet og faglighed i de afgørelser om hjælp og støtte, som barnet og familien får, og det bliver meget vanskeligt, hvis vi følger forslaget om at samle ansvaret for al relevant hjælp, støtte, undervisning og behandling til målgruppen hos én myndighed.
Sådan en løsning vil nemlig forudsætte, at én enkelt myndighed, f.eks. en enkelt forvaltning i kommunen, får det fulde ansvar for både de sociale indsatser, sundhedsopgaverne og uddannelsesstøtten til børn med handicap og deres familier.
Men når vi har den ansvarsfordeling, som vi kender den i dag, er det jo netop, fordi mange af de børn, vi her taler om, har meget komplekse problemer, som kræver en indsats med mange facetter.
Det kan f.eks. både handle om socialfaglige og pædagogiske indsatser i det kommunale regi, men jo også om sundhedsfaglige indsatser, som det i vidt omfang er et regionalt ansvar at sikre.
Handicappede børn vil typisk modtage flere forskellige ydelser i sundhedsvæsenet, både fra regionerne, fra den almene praksis og fra kommunerne, f.eks. genoptræning, fysioterapi, respirationshjælp osv.
Alle de her ydelser bevilges og gennemføres ud fra en sundhedsfaglig vurdering og aldrig ud fra nogle standardiserede tilbud.
F.eks. vil det være af afgørende betydning, at barnet får den nødvendige og tilstrækkelige respirationshjælp, hvilket kræver en sundhedsfaglig vurdering på højt niveau.
Ligeledes vil genoptræning og fysioterapi på det rette niveau nogle gange være nødvendig for netop at kunne fastholde et barns funktionsniveau.
Vurderingen af barnets behov for behandling forudsætter sundhedsfaglige kompetencer og ofte fra flere forskellige typer af fagpersoner.
Derfor er det altså svært at forestille sig, at det er en vurdering, der kan foretages samlet ét sted, f.eks. i en kommune.
Også inden for kommunens ansvarsområde vil der ofte være brug for, at specialister i flere forvaltningsgrene kommer i spil.
F.eks. ved skolemyndigheden, typisk skoleforvaltningens PPR-afdeling, rigtig meget om de specialpædagogiske indsatser, der skal til for at understøtte et barn med f.eks. autisme eller adhd i at få gavn af undervisningen i skolen.
Men PPR-afdelingen er ikke klædt på til at vurdere, om familien har brug for aflastning i hjemmet, eller om de har brug for økonomisk støtte til merudgifter eller til hjælpemidler eller dækning af tabt arbejdsfortjeneste.
Så de her store opdelte systemer tjener altså, om end de for den enkelte familie kan forekomme frustrerende, et godt formål, nemlig det formål, der handler om at sikre, at børnene får de mest kvalificerede indsatser hele vejen rundt.
Men selvfølgelig skal de ansvarlige myndigheder, og det er her typisk kommunerne, være i stand til at tænke på tværs af sektorer og forvaltninger og netop også være i stand til at have blik for det enkelte barns samlede behov.
Men hvis vurderingen af behovet og tildelingen af al hjælp samles ét sted, løsrives indsatsen fra de instanser, som har de faglige kompetencer.
Det vil forringe hjælpen til de børn, som har brug for og krav på den bedst mulige indsats, og det er derfor, at vi ikke kan støtte forslaget, som det ligger.
Mit næste argument hænger så også sammen med opgavefordelingen i den offentlige sektor, men har en lidt anden vinkel.
For opgavefordelingen er også med til at understøtte sektoransvarsprincippet, som igennem mange år har været et af de bærende principper i dansk handicappolitik.
Sektoransvaret er vigtigt for mennesker med handicap, fordi det slår fast, at alle offentlige myndigheder har et ansvar for, at deres tilbud er tilgængelige for mennesker med handicap.
De skal også sørge for at indtænke handicappolitiske aspekter i politikudviklingen på deres respektive områder.
Så sektoransvarsprincippet sikrer kort fortalt, at alle områder tager ansvar for, at mennesker med handicap, både børn og voksne, har samme muligheder som andre inden for deres respektive områder.
Så hvis vi følger forslaget og samler handicapindsatsen ét sted, vil ansvaret ikke længere påhvile den enkelte sektor, f.eks. sundhedssektoren eller uddannelsessektoren, sådan som vi kender det i dag.
Og det vil betyde, at de forskellige sektorer ikke længere i samme grad vil være forpligtet til at sikre, at de ydelser og de tilbud, som de stiller til rådighed for befolkningen som helhed, også er tilgængelige for børn med handicap.
Jeg er f.eks. bekymret for, at skolerne ikke i samme grad vil være tilgængelige og være i stand til at indtænke hensyn til handicappede børn i alle dele af undervisningen, hvis det ikke er skolen, der har det samlede ansvar for alle elevers læring og trivsel.
Så når man begynder at gøre op med sektoransvaret, risikerer man altså helt generelt, at nogle sektorer bliver mindre tilgængelige og mindre inkluderende, og dermed risikerer man at øge eksklusionen af børn med handicap.
Mit sidste argument handler både om faglighed og også om økonomi, og det er knyttet til den del af forslaget, der handler om den konkrete tilrettelæggelse af hjælpen.
For fagligheden er også meget vigtig, når hjælpen rent faktisk skal leveres, og derfor er jeg faktisk meget betænkelig ved den her del af forslaget, hvor der står, og nu citerer jeg: »at familien modtager én samlet bevilling, der dækker samtlige familiens og barnets behov, og at denne hjælp kan anvendes frit ud fra familiens og barnets egen vurdering af, hvad der er mest hensigtsmæssigt i forhold til familiens dagligdag.« For selv om støtten skal give mening for familien, så skal den også dække de konkrete behov, som barnet har, og den hjælper, som giver støtten, skal være fagligt kvalificeret til at kunne løfte den her opgave.
F.eks. skal den person, som hjælper i skolen, have pædagogiske færdigheder, mens den person, der hjælper med respiratoren, skal have sundhedsfaglige kompetencer.
Man kan f.eks. tage et handicappet barn, som får tildelt specialpædagogisk bistand i skolen, fordi det vurderes nødvendigt i forbindelse med undervisningen.
Det er ikke til gavn for barnet, og det er slet ikke samfundsøkonomisk forsvarligt.
Hvis familien får fri råderet over hjælpen, risikerer vi, at barnet ikke får den nødvendige specialiserede støtte, som vil gavne mest, mens hjælpen i stedet bruges til noget, som vi normalt slet ikke bruger skattepengene på.
Så det er ikke en ansvarlig løsning, og derfor heller ikke en løsning, vi kan bakke op om.
Så der er altså her tungtvejende grunde til, at regeringen ikke kan støtte det her forslag.
Men som jeg også sagde indledningsvis, er jeg faktisk enig med forslagsstillerne i, at forældre til børn med handicap har brug for og skal have en koordineret og sammenhængende indsats.
Og det er også derfor, at vi er klar til at styrke koordinationen af indsatserne, sådan at vi i langt højere grad sikrer, at det bliver mennesket, der kommer før systemet.
Det gælder ikke mindst inden for det kommunale område, hvor der som sagt er rigtig mange forvaltninger og aktører i gang.
Jeg håber derfor, at vi under debatten her kan finde en fælles landingsbane for, hvordan vi kan følge op på det her beslutningsforslag uden at skulle ud i de her meget principielle og meget omfattende omlægninger, som præsenteres i beslutningsforslaget.
Mit forslag er, at jeg som den handicapkoordinerende minister nedsætter en arbejdsgruppe, som skal se på problemstillingen, som skal afdække gode erfaringer og komme med forslag til løsninger, som netop har til formål at skabe bedre sammenhæng i indsatserne, hvor familien er i centrum.
Jeg er sikker på, at vi kan finde opbakning til et sådant arbejde, både hos kommunerne og hos regionerne, som jo har ansvaret for at tilrettelægge indsatsen i det daglige.
Det har kommunerne haft fokus på i mange år efterhånden, og der er også nogle kommuner, som er kommet rigtig langt med det her arbejde
, både i forhold til at styrke det interne samarbejde, men også hvad angår samarbejdet med regionen.
F.eks. ved jeg, at flere kommuner arbejder med tilbud om en koordinerende sagsbehandler til familier med børn med handicap – en ordning, som måske med fordel kan udbredes flere steder i landet.
Så derfor vil jeg både invitere KL og Danske Regioner med i den her arbejdsgruppe, som altså også, mener jeg, skal bestå af repræsentanter fra de relevante ministerier og eventuelt andre aktører.
Jeg tror faktisk på, at vi med sådan en arbejdsgruppe kan få nogle konkrete bud på nogle løsninger, og at vi vil få et bedre, mere solidt vidensgrundlag at stå på, inden vi så tager stilling til eventuelle fremadrettede tiltag.
Og derfor vil jeg foreslå, at nedsættelsen af en sådan arbejdsgruppe kunne skrives ind i en udvalgsberetning i forbindelse med B 143, og jeg håber på, at jeg med den debat, der starter nu, vil kunne finde opbakning til sådan et forslag.