Preben Bang Henriksen (V), 2012-10-23:
Det forslag, som vi skal debattere her i dag, er en implementering af et rådsdirektiv.
Det er sjældent, at vi går ind og regulerer handel mellem erhvervsdrivende.
Og det bør bestemt også høre til undtagelserne. Forslaget har det generelle formål at beskytte kreditor, altså den, der har penge til gode.
Også det er lidt af et særsyn her i Folketinget.
Men der kan være god grund til at beskytte leverandøren.
Der har i hvert fald været mange eksempler fremme i dagspressen på leverandører, der mener, at de populært sagt bliver trynet, altså ikke får deres penge fra store kunder.
Det er så det, som forslaget her går ud på at stoppe.
Forslaget er på flere områder, eller rettere sagt de fleste områder, præceptivt.
Det vil altså sige, at uanset hvad parterne aftaler, er der en dommer, der kan gå ind og underkende aftalen under henvisning til, at der står noget andet i den lov, som Folketinget sandsynligvis vedtager.
Forslaget indebærer i realiteten, at morarentesatsen ændres fra 7 pct. til 8 pct. over Nationalbankens udlånsrente.
Forslaget betyder, at der gives et fast kompensationsbeløb på ca. 40 euro til dækning af interne inddrivelsesomkostninger hos den, der har penge til gode.
Det kommer oven i rykkergebyr og inkassoomkostninger.
Endelig gøres der i forslaget op med forholdet om betalingsfrister i erhvervsforhold.
Det vil ifølge forslaget være sådan, at erhvervsdrivende, to private firmaer som udgangspunkt, alene kan aftale en kredittid på maksimum 60 dage.
De kan godt aftale en længere kredittid, men så fordres det, at den pågældende aftale om en længere kredittid er udtrykkelig.
Hvis ikke den er udtrykkelig, holder den altså ikke for en domstol; så kan den, der har behov herfor, påberåbe sig, at der alene er en kredittid på 60 dage.
Hvad er det så der kræves, for at en aftale om mere end 60 dage er udtrykkelig?
Det står der ikke så meget om i selve forslaget.
Det er selvfølgelig noget, vi gerne vil spørge ind til under udvalgsbehandlingen.
Man kunne måske søge argumentation fra forbrugerlovgivningen, hvor det skal være særlig fremhævet eller understreget osv.
Det princip kender vi også fra boliglejeloven.
Men altså, som sagt fordres det, hvis aftalen skal give en kredittid på over 60 dage i handelen mellem private virksomheder, at aftalen er udtrykkelig.
For så vidt angår det offentlige, er betalingsfristen som udgangspunkt 30 dage, men med mulighed for længere frist, hvis der i øvrigt aftales ratevis betaling.
Venstre er umiddelbart forbeholden over for at regulere erhvervsdrivendes aftaler i større omfang, men vi tager til efterretning, at der her er tale om implementering af et rådsdirektiv, og vi tager til efterretning, at en arbejdsgruppe, som har været nedsat, i det væsentligste har anbefalet ændringerne her.
Under udvalgsbehandlingen vil vi dog sandsynligvis spørge ind til, om det her så også er alt, eller om der kan tænkes at komme mere.
Som jeg sagde indledningsvis, er forholdet jo det, at vi er i gang med at regulere samhandelen mellem to erhvervsdrivende, der måske har haft rådgivere på begge sider.
Og det bør jo høre til undtagelserne, at deres aftaler kan underkendes på nogen måde. Med de bemærkninger kan jeg sige, at Venstre går positivt ind i udvalgsarbejdet om lovforslaget.