Pernille Frahm (SF), 2007-05-16:
Nu er vi jo enige om forslaget til vedtalelse, og vi er også enige om baggrunden for det her, men det er ordførerens tale om, at det er vigtigt at satse på anbringelser og ikke nøjes med forebyggelse, der provokerer mig til alligevel at stille et spørgsmål, og det er: Hvordan har man det så i Det Radikale Venstre med, at det er et radikalt medlem af KL’s bestyrelse, der har meldt ud, at den her besparelse på 470 mio. kr. er helt i sin orden, fordi man har afsat 100 mio. kr. – 100 mio. kr. – til forebyggelse?
Jeg blev lige nævnt i forbindelse med bl.a. ikke at være med i kommunalreformen, og det er jeg ved gud glad for SF ikke er.
For det er et makværk, og det er et hastværk, den er gennemført med.
Det er bl.a. det, man nu opdager ude i kommunerne.
Der har slet ikke været overblik over, hvilke opgaver man skulle løse, og hvilken økonomi det krævede.
Og når ministeren giver de der meget modstridende signaler, som hun også gjorde i talen her, er det meget svært at finde ud af, hvilken linje de skal gå efter derude.
Det næste øjeblik er det: Jamen det er sikkert slet ikke nødvendigt at anbringe så mange.
Det næste øjeblik er det: Det er vigtigt at få anbragt de børn, der har brug for det.
Det er en modstridende svada af postulater, som altså gør det meget svært at finde ud af, hvad ministeren egentlig mener skal gøres.
Når nu vi opdager, at der af økonomiske grunde ikke bliver ageret på de her sager, der burde ageres på, hvad vil ministeren så gøre?
Op til den her debat har der jo været en del skriverier i aviserne, især i starten af året.
Der er både blevet skrevet om, at der mangler den her sammenhængende børnepolitik, og der har faktisk også været nogle, der har skrevet, at det nærmest er, som om vi fjerner alt for mange børn i det her land og efter helt tilfældige principper.
Det har Weekendavisen bl.a. gjort.
Og der synes jeg godt man kunne berolige dem lidt med, at der rent faktisk fjernes for få.
Der fjernes for få, det gør der.
Og det gør der, fordi det er for dyrt, og derfor vokser alt for mange børn op under forfærdelige vilkår.
Syv ud af ti får først rigtig hjælp, når de selv er blevet i stand til at kræve det, eller når det rent faktisk er blevet for sent til at give dem den tryghed, som de har brug for i barndommen.
I Norge har man valgt at prioritere anderledes.
Der prioriterer man barnet meget højt.
Der fjernes langt flere af de 0-3-årige, og det er vanskeligt at tage barnet hjem igen.
Det giver jo børn en chance for at opleve en stabil barndom under tryggere forhold end dem, som forældrene kunne have givet dem.
Vi står lige nu i en rigtig utålelig situation, og vi får nogle udmeldinger fra KL.
Da vi vedtog den nye anbringelsesreform, blev det meget klart understreget, at det ikke skulle være en besparelsesreform.
Ministeren har sagt det nu her, endelig og meget tydeligt, og det fremgår også af det betænkningsbidrag, som bl.a. SF var med til at give.
Alligevel er det nu besluttet at spare 470 mio. kr., og en hel del kommunale topfolk siger, at det ligesom lå i luften med denne reform, at det var en besparelsesreform.
Og det skal vi sidde og se på sker.
Vi skal høre, at kommuner tager børn hjem, og at institutioner lukker.
Nogle kommuner fravælger helt at anbringe en hel gruppe af børn alene af økonomiske årsager.
Det skal vi bare sidde og se på sker.
Undersøgelsen fra SL viste i det tidlige forår, at der ingen plan er, ingen samlet politik for vores allermest udsatte børn og unge.
Det skal vi bare sidde og se på sker.
Børn bliver af økonomiske årsager hevet hjem fra velfungerende forløb til forældre, som ikke er i stand til at tage vare på dem, og formanden for socialcheferne i Danmark siger, at man da naturligvis skal se på økonomien, selv om loven jo kræver, at det er barnets tarv, der skal være afgørende i de her sager.
Og hvorfor skal vi så bare sidde og se på, at det sker?
Ja, det skal vi, for hvis ikke man bare sidder og ser på, at det sker, så bliver det for dyrt for kommunerne, så dyrt, at regeringens stramme udgiftspolitik og skattestoppet vil få den skæbne, de fortjener.
Desværre for de børn og unge, der har allermest behov for hjælp, er vi endt i en runddans om økonomi, hvor ministeren praler med at have tilført 400 mio. kr., over 4 år vel at mærke.
Kommunerne vil nu spare de 470 mio. kr. på anbringelser, og så vil de tilføre 100 mio. kr. på forebyggelse, men det hjælper jo ikke de børn, der har et behov nu.
Efter at Tøndersagen kom frem, spurgte vi hinanden: Hvordan kan det dog gå til, at vi ikke har grebet ind noget før?
I dag kan vi se grunden lagt til de fremtidige Tøndersager, nemlig manglende vilje til at sætte børns tarv før økonomi.
Der er tøven og tællen på knapper, som betyder, at der først gribes ind, når et barn er blevet gammelt nok til selv at gøre opmærksom på det og på sig selv og sine forhold, enten i form af råb om hjælp eller ved at skabe så mange problemer i omgivelserne, at den normale skole f.eks. ikke vil rumme barnet mere.
Mange socialarbejdere giver op over for urimelige sagsmængder osv.
De kommuner, der prøver at fastholde at hjælpe de børn, der har brug for det, må konstatere, at der skal gribes dybt i pengekassen.
Vi er nødt til at gribe ind over for det her; vi er nødt til at lave en ny refusionsreform; vi er nødt til at dele udgifterne i kommunerne med staten og så DUT’e, så pengene vel at mærke passer.
Vi er nødt til at få ministeren til at afsætte de nødvendige midler til at sikre vores børn en tålelig opvækst.
Først og fremmest er vi altså nødt til også at have en minister, som ikke bare konstaterer, at loven ikke holdes, men som også foretager sig noget.
Ingen andre steder kan man jo undskylde lovbrud med, at man har en svag økonomi.
Det holder ikke for nogen af os andre, og det holder slet ikke i byretten.
Erfaringerne viser, at det ikke bliver billigere at vente.
Anbringelser er dyre, men fængsler og livslang behandling er bestemt heller ikke gratis.
SF støtter selvfølgelig forslaget til vedtagelse.
Tak til ordføreren.
Den næste ordfører er fru Line Barfod.