Per Clausen (EL), 2007-01-19:
Det er jo rigtigt, som ministeren sagde til mig på vej herop, at det så er den samlede opposition.
Det skulle vælgerne nok tænke over.
Så kan man jo, hvis man læser høringssvarene grundigt, finde ud af, at der sådan set også foregår en faglig debat blandt nogle mennesker om, hvorvidt det her med akkreditering overhovedet er den nye og moderne måde til at sikre, at man kommer i verdensklasse.
Men det har forligspartierne givetvis drøftet grundigt og er nået frem til, at det her altså er vejen frem.
Der er da sådan set ingen tvivl om, at det at etablere en uafhængig Akkrediteringsinstitution også efter Enhedslistens opfattelse vil være en god idé.
Det kunne nemlig være et led i at give universiteterne større frihed, og det er jo også det andet, man forsøger at sælge det her under, nemlig betegnelsen at det skal give universiteterne større frihed.
Nu kunne man jo sige, at universiteterne i virkeligheden bare fremover skal have godkendt deres uddannelser to steder i stedet for et sted, nemlig i Akkrediteringsinstitutionen og så i ministeriet.
Så er spørgsmålet selvfølgelig, hvor meget større frihed det nu lige er det giver.
Vi ved i hvert fald, at det giver universiteterne i de kommende år en del ressourceforbrug, hvor man selvfølgelig godt kan diskutere, om de ressourcer kunne være anvendt bedre.
Det andet problem, som eksisterer i det her forslag, er hele den her uafhængighed.
Man har jo etableret en institution, som er uafhængig, hvor rådet udpeges af ministeren, ikke sådan at ministeren udpeger på baggrund af indstillinger, som han bare skal følge, men at ministeren udpeger det.
Så siger man, at det er uafhængigt, for »det siger vi, det er«.
Jeg synes, det bliver spændende at se, hvordan det går med den internationale bedømmelse af, hvorvidt der her er tale om en uafhængig institution eller ej.
Når nu alle forligspartierne er enige om, at det er vigtigt, at det er en uafhængig institution, hvorfor har man så ikke etableret en uafhængig institution?
Det kan da ikke være på grund af det, som fru Hanne Severinsen sagde, at man så også ville have været nødt til at have ledelsesmæssig ekspertise i bestyrelsen, fordi der på forhånd skal være ekspertise på stort set alle områder, så det kan jo ikke være det.
Altså, det kan jeg simpelt hen ikke forstå.
Jeg er jo et mistænksomt menneske, og når jeg ikke forstår argumenterne for noget, så tænker jeg, at det jo nok har en anden hensigt.
Jeg lagde da også mærke til, at ikke så få af ordførerne lagde vægt på, at det jo også var vigtigt, at der var sådan en politisk kontrol med det her.
Det er rigtigt, den samfundsopfattelse kan man godt have, at man ikke kan overlade det til universiteterne at oprette de uddannelser, de vil, efter at de har fået gennemført en bedømmelse af deres kvalifikationer, fordi man har den opfattelse, at universiteterne så nok vil oprette en række irrelevante uddannelser.
Den opfattelse kan man godt have.
Og man kan vel have den opfattelse, at de relevanskriterier, man selv har, som måske er samfundsøkonomiske, er de eneste rigtige relevanskriterier.
Vi ved jo endnu ikke, hvad relevanskriterierne bliver, for det vil jo komme frem senere.
Det ene er altså uafhængigheden og spørgsmålet omkring relevanskriterierne.
Til det helt særlige med, at ministeren så rent undtagelsesvis har mulighed for at stoppe en uddannelse og nedlægge en uddannelse, vil jeg sige, at det er jeg da fuldstændig sikker på ikke vil ske ret tit.
Så det vil da ikke ske ret tit.
Men det vil vel ske, når ministeren når frem til, at det her ikke er samfundsøkonomisk relevant, og det er der jo selvfølgelig meget politik i.
Det antydede hr. Rasmus Prehn også.
Dermed er det jo også sagt, at vi altså stadig væk vil sikre os, at universiteterne ikke får frihed til at oprette de uddannelser, de ønsker, men at det skal være politisk bestemt.
Det kan måske være lidt overraskende, at jeg faktisk har det synspunkt, at jeg synes, det er en politisk kontrol, som er unødvendig, for nogle kunne have sådan en som mig mistænkt for at gå ind for så meget politisk kontrol som muligt med alt muligt, men belært af mange erfaringer synes jeg nu, at frihed her ville være en vigtig ting.
I det hele taget synes jeg, at det, når man nu har besluttet, at relevansen i sidste ende skal afgøres af ministeren, virker helt unødvendigt, at man vil bruge tid i Akkrediteringsrådet på at beskæftige sig med relevans.
Det er heller ikke noget, man i andre lande gør i den slags institutioner, og det der med relevans er, som det også fremgår af mange af høringssvarene, en ganske indviklet og kompliceret sag.
Det er slet ikke betryggende, hvis man så får løst relevansproblemet ved at få nogle repræsentanter for et par fagforeninger eller et par arbejdsgiverorganisationer fra aftagersiden, for jeg kender godt deres opfattelse af relevans, og den er måske ikke altid den samfundsmæssigt rigtige.
Så det synes jeg er et vigtigt problem i forhold til det her.
Så vil jeg sige, at når man så oven i købet indfører det helt særegne, synes jeg, administrative princip, at ministeren kan lade tilflyde et råd, at han nok ikke vil godkende denne uddannelse, hvorefter det skal holde op med at arbejde med den, så synes jeg ærlig talt, vi er langt ude.
Det er da vistnok også at sætte den administrative bekvemmelighed og den politiske bekvemmelighed meget langt over institutioners og menneskers retssikkerhed.
Det er jo rigtigt, at vi i de tilfælde, hvor ministeren direkte griber ind, vil opdage det, men opdager vi det, når der tilflydes en meddelelse?
Det er klart, at hvis man sender et § 20-spørgsmål til ministeren og spørger, om han har gjort det, så vil man selvfølgelig få et rigtigt svar, men hvis man nu ikke opdager det, så vil man jo ingenting vide om det.
Jeg synes, det er meget, meget bekymrende.
Det allersidste, jeg vil sige, vedrører repræsentationen.
Det, at man har besluttet sig til, at man skal have en fælles for alle de videregående uddannelser, kan der givetvis argumenteres for.
Man kan så sige, som den radikale ordfører også var inde på, at man jo ikke tager hele skridtet, for man skal alligevel have meget forskellige regler, fordi de forskellige ministerier har forskellige opfattelser af, hvordan tingene skal indrettes.
Men når man laver et sådant råd, som er altomfattende, betyder det selvfølgelig også, at der er nogle kvalifikationer, nogle kompetencer, som måske bliver dårligt repræsenteret i rådet.
Der er i høringssvarene peget på – med stor nidkærhed fra universiteternes side – at viden om forskning og forskningsbaseret undervisning vil være dårligt repræsenteret.
Jeg har godt forstået, at nogle af ordførerne har det synspunkt, at de mennesker, man udpeger til det her, er nogle særlig dygtige mennesker, der på baggrund af indstillinger og hvad som helst, de ingenting aner om, alligevel kan træffe rigtige beslutninger.
Det lyder jo lidt som politikere.
Det synes jeg nok er tvivlsomt.
Så vi synes altså, der er mange problemer i det her.
Jeg kan så love, at vi vil stille en række ændringsforslag til lovforslaget, hvor vi tager udgangspunkt i høringssvarene og på den måde dokumenterer, at hr. Rasmus Prehn godt kunne have fundet flere ting, som der er samstemmighed om i adskillige høringssvar, hvis det havde været det, der havde været hans ærinde.
Jeg synes jo, det er helt i orden, hvis man som politiker ikke er enig i høringssvar.
Så skal man jo bare sige, at det er man ikke enig i, og så skal man lave loven, som man har lyst til, sådan er det jo.
Men jeg synes ikke, at der er ret meget tvivl om, at man på en række områder med udgangspunkt i høringssvarene og de ting, jeg har sagt her i dag, ville kunne lave adskillige ændringsforslag, som ville betyde en klar forbedring af det her lovforslag.