Karin Nødgaard (DF), 2015-02-27:
Som ved det foregående forslag, hvor vi talte om det forfærdelige, man kan støde ind i sit liv i forbindelse med stofmisbrug, så må vi jo også sige, at når man bliver udsat for vold, er det vel noget af det mest frygtelige, man kan blive udsat for som menneske.
Vold er vel egentlig som udgangspunkt noget, der drejer sig om at straffe et andet menneske og vise, at man besidder en overlegenhed, en fysisk eller psykisk styrke eller magt, i et forsøg på at svække et andet menneske.
Beretninger om voldsudøvelse er hverdag i medier og i nyheder, og på film er der i mange genrer vold som tema.
Når det er beretninger fra den virkelige verden, forholder vi os som borgere til det med væmmelse og afsky og somme tider med en form for magtesløshed – eller her på Christiansborg med en politisk drøftelse af, hvordan vi kan gøre tingene bedre for at forhindre volden.
Når det er på film, kan vi jo enten slukke for fjernsynet, hvis det bliver for meget, eller blot se en film som underholdning.
Bagefter fortsætter tilværelsen uændret, i hvert fald for de fleste af os.
Der er nok nogle, desværre, der bliver påvirket og inspireret af, hvad de ser, både i nyheder og på film.
Det skal jeg selvfølgelig ikke bruge min taletid til nu, men jeg synes da egentlig, det også er temmelig interessant.
For nogle er en hverdag med vold ikke film, som man bare kan slukke for, eller noget, som finder sted andre steder, hos naboen eller i andre lande.
For nogle er det virkeligheden og hverdagen.
At det er sådan, er helt uacceptabelt.
Det er sørgeligt, at nogle mennesker – ofte over for nogle, som man har elsket eller stadig væk elsker – ser det som en del af et samliv, at der skal udøves vold og magt.
Hvad er det, der gør, at man lige pludselig beslutter sig for at såre et andet menneske?
Hvad er det, der gør, at man tænker, at der er en i ens nærhed, som man har så tætte relationer til, at man vil såre så meget, måske endda en, man har nogle børn sammen med.
Som bekendt er virkeligheden sådan for nogle mennesker i Danmark, og det kan være både mænd og kvinder, der udsættes for vold fra en partner.
I det her forslag drejer det sig om kvinderne, de kvinder, der ender på kvindekrisecentrene.
Og nu kan jeg med et lille smil på læben sige, at debatten om mænd og mandekrisecentre tager vi jo andre steder for tiden.
Men det skal ikke glemmes, det er også vigtigt.
Der er ikke nogen tvivl om, at det arbejde, der bliver udført på kvindekrisecentrene, er et utrolig flot stykke arbejde.
Det er et arbejde, som gør, at man faktisk kan gå ind og hjælpe nogle kvinder, som står i en helt ulykkelig situation, hvor de ofte har måttet forlade de trygge, private rammer – i hvert fald dem, der burde være trygge – og efterlade alt, hvad de ejer og har, somme tider ledsaget af børn, fordi det ikke længere er muligt at være i nærheden af ens parter, fordi denne udøver vold.
Man kan ikke lade være med at tænke på de kvinder, der før i tiden ikke havde et sted at flygte hen.
De blev i de voldelige rammer og blev endnu mere skadet på krop og sjæl og sind, ligesom deres børn også gjorde det.
Så heldigvis er der i dag en forankring af kvindekrisecentrene, og de findes også bredt i Danmark.
I satspuljekredsen har vi haft fokus på at forbedre forholdene for de kvinder, der tager ophold på kvindekrisecentre, men også været optaget af, at kvinderne, uanset om de har børn eller ej, har mulighed for at komme ud af centrene med en styrket selvtillid og en tro på, at der er et liv uden vold, der venter dem, og at det er vigtigt, at de ikke vender tilbage til en voldelig samlever.
At der er behov for øget rådgivning undervejs og efter, er der ikke tvivl om.
Det gavner både den enkelte kvinde, de eventuelle børn og myndighederne, både på kortere og længere sigt.
Den sårbarhed, en kvinde bærer på, kan være svær at fjerne helt, men alt, hvad der kan gøres for at mindske den, skal der gøres, og her er det, at de tiltag, som er i dette forslag, gerne skulle være med til at forbedre det.
Det er væsentligt at sikre, at de kvinder, som har været på et kvindekrisecenter, får en tilværelse, så de ikke har behov for at vende tilbage igen.
Der er jo desværre en tendens til det, da vi i dag ser, at 35 pct. af kvinderne faktisk vender tilbage.
At kommunerne skal involveres, er også væsentligt.
Det er ikke altid, kommunerne har det fornødne kendskab til, at kvinderne befinder sig på et krisecenter, eller også bliver de først bekendt med det forholdsvis sent.
Det skal der arbejdes med at forbedre, og det mener jeg faktisk også at vi får gjort med det her forslag.
Og det skal indførelsen af en orienteringspligt så gerne bidrage til.
At det sker hurtigt, er en væsentlig forudsætning for, at kvinden får en bedre tilværelse og lærer at leve med sin fortid og med et håb og en forventning om en bedre fremtid uden vold og undertrykkelse.
Dansk Folkeparti håber, at vi med denne del af satspuljemidlerne bidrager til, at voldsramte kvinder og deres eventuelle børn må få den medgang i livet, som de hidtil ikke har haft.