Karsten Lauritzen (V), 2014-04-25:
Det er egentlig ærgerligt, at vi har den her debat som det sidste punkt på dagsordenen
sådan en fredag eftermiddag.
Men det er på den anden side også meget illustrativt for det, der er problemet, nemlig at vi nogle gange tager lidt let på en overordnet diskussion om retssikkerhed og om, hvordan de love, vi har vedtaget, rent faktisk bliver forvaltet og administreret ude i virkeligheden.
I 2004 vedtog vi i Folketinget med et meget bredt flertal – et enigt Folketing, så vidt jeg erindrer – lov om retssikkerhed, og en del af den lov består i, at justitsministeren en gang om året skal afgive en redegørelse til Folketinget om forvaltningens anvendelse af tvangsindgreb og oplysningspligter uden for strafferetsplejen.
Det er – for at gøre det let forståeligt – en opgørelse over nogle offentlige myndigheders brug af de bestemmelser, vi har til at foretage kontrolbesøg på privat område, i virksomheder og andre steder, uden for retsplejelovens område, altså det, som politiet typisk anvender.
Og det gør sig særlig gældende i forhold til Skatteministeriet, Miljøministeriet og Fødevareministeriet, som foretager en lang række kontrolbesøg.
Det, man skal holde sig for øje her, er grundlovens § 72: »Boligen er ukrænkelig.
Husundersøgelse, beslaglæggelse og undersøgelse af breve og andre papirer samt brud på post-, telegraf- og telefonhemmeligheden må, hvor ingen lov hjemler en særegen undtagelse, alene ske efter en retskendelse.« Der er så på en lang række områder – og det er det, der redegøres for i redegørelsen – lavet nogle undtagelsesbestemmelser, altså den særegne undtagelse, hvor man alligevel, fordi det tjener et godt formål, kan få lov til at gå ind.
Det kan være fødevaremyndighederne, der kommer på besøg på en virksomhed.
Det kan være SKAT, der laver kontrol af, at man har betalt sin skat.
Det giver god mening, og vi har så opstillet nogle regler og retningslinjer for det, og det er i loven fra 2004, altså retssikkerhedsloven.
Der siger man bl.a., at som udgangspunkt skal de her besøg – kontrolbesøg og andet, som ikke kræver retskendelse – være varslet 14 dage forud.
Og det har man skrevet ind i lovgivningen, fordi indgrebet så bliver så begrænset som overhovedet muligt.
Jeg vil også godt knytte et par ord til § 2 i retssikkerhedsloven fra 2004, hvor der står: »Tvangsindgreb må kun anvendes, hvis mindre indgribende foranstaltninger ikke er tilstrækkelige, og hvis indgrebet står i rimeligt forhold til formålet med indgrebet.«
Det er lidt ærgerligt, at vi diskuterer det her en fredag eftermiddag, hvor der er så mange partier, der ikke kan eller ikke vil være til stede og deltage i debatten, for hvis man kigger på den opgørelse, som er kommet, altså som justitsministeren har indsamlet fra en række ministerier, viser den, at såvel grundlovens § 72 som retssikkerhedslovens § 2 ikke reelt i administrationen bliver respekteret af en række ministerier.
Og vi ser – Berlingske skrev en artikelserie om det mellem jul og nytår – at der er en voldsom vækst i antallet af de her indgreb, hvor der ikke er tale om retskendelser.
Berlingskes afdækning af tallene fra de sidste 7 år viste også, at der hvert år faktisk er 100.000 af de her husundersøgelser, beslaglæggelser, undersøgelser af breve og andre papirer osv., som grundloven beskriver i § 72, hvor der ikke er retskendelse – 100.000, når man lægger myndighedernes forskellige beføjelser sammen – og at langt størstedelen af de her kontrolbesøg er uvarslede.
Det var sådan set ikke tanken, da man lavede en del af de her lovgivningsmæssige hjemler, og derfor skylder vi at se på, om praksis er skredet på en række områder.
Og det er det, vi skal bruge den her redegørelse til. Hvis man kigger på redegørelsen, vil man nok falde over skat som et område, som er særlig interessant, bl.a. fordi der på Skatteministeriets område har været en voldsom udvikling.
I oktober måned 2010 var der 1.665 kontrolbesøg, året efter var der 1.687, og i den redegørelse, vi behandler her i dag, er der så 2.558, altså en meget, meget kraftig stigning.
Det, der er problemet, og det, som justitsministeren må forholde sig til, er, at Skatteministeriet ikke vil opgøre, hvad det her så har ført til.
Altså, det, vi skal bruge den her redegørelse til, er først at sige: Okay, vi har grundlovens § 72, okay, vi har retssikkerhedslovens § 2 om, at tvangsindgreb kun må ske, hvis mindre indgribende foranstaltninger ikke er tilstrækkelige, og hvis indgrebet står i rimeligt forhold til formålet med indgrebet.
Og så skal vi, i forbindelse med at SKAT i oktober måned 2012 har foretaget 2.558 kontrolbesøg, se på, hvad der er kommet ud af det, og hvor mange af dem der er varslet, så vi kan vurdere, om lovgivningen er god nok.
Det nægter Skatteministeriet at oplyse; man nægter at oplyse, hvor mange der er varslet, og man nægter at oplyse, hvor mange politianmeldelser det så har ført til.
Det må man jo undre sig over, særlig fordi vi har en skatteminister, der har sagt, at det her er et problem, og at det vil man gøre noget ved.
Og i dag er der faktisk kommet en fin rapport fra SKAT, hvori man opgør, hvor mange kontroller man foretager på forskellige områder, men man nægter fortsat i Skatteministeriet at opgøre, hvad der så er kommet ud af det.
Man siger, at man har kontrolleret så mange topidrætsfolk for, om de betalte skat, men man fortæller ikke, hvor mange problemer der så var.
Det er jo det spørgsmål, vi skal stille os som Folketing: Hvad kommer der ud af det, når vi giver myndighederne en hjemmel til at krænke – fuldstændig lovligt selvfølgelig ifølge grundlovens § 72?
Giver det mening at kontrollere 72 topidrætsfolk?
Bryder de loven?
Derfor er det altså ærgerligt – og det vil jeg bede justitsministeren om at forholde sig til – at Skatteministeriet nægter at udlevere de her oplysninger til Justitsministeriet og til Folketinget.
Jeg håber, at justitsministeren her fra Folketingets talerstol vil kritisere Skatteministeriet og skatteministeren for det og love, at næste år, når vi igen skal behandle den her redegørelse – for Venstre vil bede om løbende, at vi kommer til forhandling om det i Folketingssalen, for vi synes, at retssikkerhed er vigtigt, og vi synes, at praksis på det her område er skredet – kan vi få de tal, der er nødvendige for at vurdere, om de hjemler, som Skatteministeriet og andre ministerier har, også hænger sammen med, hvad der så rent faktisk kommer ud af det.
Det skal være mine ord på Venstres vegne i forhold til den her debat om retssikkerhed og tvangsindgreb.
Det kan jo hænde, at der er ordførere, der taler i kortere tid end det, der er muligt, men jeg må give formanden ret i, at det sker meget sjældent.
Så vi kan jo sætte et lille kryds i bogen.
Jeg vil også se, om jeg kan holde mig inden for min taletid her afsluttende og så sige tak for en god debat i Folketingssalen.
Jeg ved ikke, om jeg skal takke de partier, som har sagt, at de vil støtte forslaget, for de er identiske med de partier, der er medforslagsstillere, så det ville måske være lidt mærkeligt, hvis de ikke gjorde det.
Men jeg vil da takke for, at vi har haft en debat om emnet.
Så vil jeg sige, at jeg synes, det er noget skuffende, at regeringen og regeringspartierne ikke er villige til at gå videre, og særlig må jeg sige, at jeg er noget skuffet over Socialdemokratiet.
Det er fint nok, vil jeg sige til justitsministeren, vi fjerner den del af beslutningsforslaget, det er ikke noget problem, det er jo ikke et lovforslag.
Altså, det kunne vi komme ud over, og det skal vi da så få fjernet, til når forslaget skal genfremsættes i næste samling.
Det skal vi ikke snakke om i lang tid.
Det andet argument, justitsministeren har, er, at der har været nedsat den her gruppe, og til ministerens forsvar var det jo den tidligere minister, der nedsatte gruppen.
Jeg må sige, at jeg tror, der er lidt behov for, at der er nogen, der sender et klart politisk signal om, at det her jo er en politisk diskussion.
Når man læser rapporten fra det udvalgsarbejde, ser man, at resultatet er meget identisk med de anbefalinger, der kom i 2008, da man havde sat den samme gruppe sammen.
Man tog ikke i 2008, og man tager heller ikke i den rapport, der så er kommet fra Rigspolitiet, selvstændig stilling til, hvorvidt strafniveauet er det rigtige.
Jeg kan da godt forstå, hvorfor man ikke gør det, for det er man jo ikke blevet bedt om, og det er helt ærligt heller ikke det rette forum at tage sådan en diskussion i.
Det er jo en diskussion, der hører hjemme her i Folketingssalen.
Og her er vi altså nogle partier, der mener, at det er meget, meget billigt sluppet, at en rocker eller et bandemedlem, der ikke tidligere er dømt efter § 119, får 20 til 60 dages ubetinget fængsel – så bliver man endda prøveløsladt efter to tredjedele af tiden, så det reelt er meget mindre – for at slå på en politibetjent i uniform eller i fritiden.
Det er meget, meget lidt.
Vi tror, det vil have en præventiv effekt at hæve straffen på de områder.
Derfor synes jeg, det er meget ærgerligt, at Socialdemokratiet ikke vil være med, og at det hele bliver til sådan en snak om, at vi må undersøge tingene nærmere, og sådan noget.
Altså, vi har undersøgt det her i mange år, og mens vi har snakket og man har haft arbejdsgrupper i Rigspolitiet og Justitsministeriet, er der sket én ting, og det er, at flere betjente, flere fængselsfunktionærer, flere buschauffører og flere socialrådgivere er blevet overfaldet.
I min ordførertale indledningsvis var jeg inde på, at vi har set en stigning på 25 pct. alene fra første kvartal i 2012 til første kvartal i 2013.
Det er altså en voldsom stigning, og vi bliver nødt til at gøre noget.
Derfor kan jeg også sige, i hvert fald på Venstres vegne, at vi har tænkt os at genfremsætte det her beslutningsforslag i den kommende samling, og jeg håber, de øvrige borgerlige partier vil være med.
Vi håber, at Socialdemokratiet og justitsministeren til den tid er kommet på lidt bedre tanker eller i hvert fald gør et eller andet andet end at sige, at man synes, det er alvorligt, og så ikke reelt gør noget.
Med de ord skal jeg takke for debatten og sige, at vi selvfølgelig har en række ting, som vi vil prøve at få frem i lyset i udvalgsbehandlingen, bl.a. at der efter min bedste overbevisning findes langt flere end de to sager om chikane over for familiemedlemmer, som justitsministeren redegjorde for.
Jeg vil også sige, at jeg forstod justitsministerens udsagn under ministertalen sådan, at hvis det er et stort problem, er man villig til at lovgive på det punkt.
Så hvis vi kan påvise det i udvalgsbehandlingen, har jeg en forventning om, at Socialdemokratiet måske skifter holdning til beslutningsforslaget.
Det kunne man jo håbe.
Jeg tror, det er vigtigt, at vi tager den her problemstilling meget, meget alvorligt.
Det skylder vi de betjente, som hver evig eneste dag bliver udsat for chikane, de buschauffører, der bliver udsat for trusler, og de fængselsfunktionærer, der bliver udsat for vold, alene fordi de passer deres arbejde.
Vi kan ikke være andet bekendt end at tage det meget, meget alvorligt.