Jonas Dahl (SF), 2011-02-22:
Tilbage til lovforslaget.
Loven virkede uigennemtænkt, og desværre må vi nu sige, at der ikke med den lovændring, man lægger op til i dag, tages hånd om alle de centrale problemer ved universitetsloven.
Men omvendt vil jeg også gerne kvittere for, at der faktisk er nogle positive elementer i det, man lægger frem – jeg vil vende tilbage til, at der også er nogle ting, vi godt kunne ønske bedre.
Vi mener bl.a., det er positivt, at lovændringen ved at forenkle reglerne søger at gøre det lettere for de studerende at læse i udlandet.
Det er en klar forbedring.
Vi mener også, at lovændringen tager et skridt i den rigtige retning med hensyn til forskningsfrihed.
Det er glædeligt, at man nu langt om længe, må jeg sige, afskaffer det, der hedder § 17, stk. 2, således at det videnskabelige personale ikke kan pålægges et bestemt stykke arbejde over længere tid.
Det er et lille skridt i den rigtige retning, men vi havde dog fra SF's side gerne set, at der var en mere positiv definition af forskningsfrihedsbegrebet, således at vi ikke kunne pålægge medarbejdere et bestemt stykke arbejde over længere tid, i hele arbejdstiden osv.
Men ud over det er vi da sådan set positive over for, at man nu langt om længe får afskaffet § 17, stk. 2, som jeg tror har været en sten i skoen for mange i universitetsverdenen. Mens lovforslaget på den ene side tager et lille skridt fremad for at styrke forskningsfriheden, tager det også på den anden side et større skridt i den modsatte retning i forhold til udviklingskontrakterne, for med den her lovændring får ministeren beføjelse til direkte at pålægge universiteterne opgaver.
Vi går altså fra en situation, hvor ministeren kan sætte overordnede mål for universiteterne, til en situation, hvor ministeren kan pålægge universiteterne konkrete opgaver.
Man vil altså gøre ministeren i stand til direkte at diktere, hvilke arbejdsopgaver universiteterne skal have.
Vi ønsker ikke en udvikling, hvor universiteterne reduceres til en betjeningsenhed, men derimod at universiteterne bliver en dynamisk institution, som kan agere i modspil og i medspil med ministeren og den til enhver tid siddende regering og administrative organer.
Vi kender jo allerede konsekvenserne ved den detailstyring, som man også har set dårlige eksempler på.
Jeg vil gerne fremhæve et svar, jeg modtog den 6. september sidste år, på baggrund af et spørgsmål, jeg havde stillet om, hvor mange flere penge universiteterne bruger på lederlønninger og administration.
Det viste sig, at der fra 2005 til 2009 næsten var en fordobling af lederlønninger og administration.
Således brugte man i 2009 1,6 mia. kr. ekstra på de administrative områder i forhold til 2005 – altså en betragtelig stigning.
Den detailstyring og den ledelsesstruktur, som regeringen har pålagt universiteterne, har givet administrationen på universiteterne et alvorligt vokseværk, for nu bare at sige det pænt.
Det sker simpelt hen, samtidig med at de studerende mærker, at der bliver skåret ned på undervisningen.
Det seneste eksempel er fra Københavns Universitet, hvor semestrene nu er kommet ned på 12 uger, og det er efter vores opfattelse ikke hensigtsmæssigt, at vi har semestre på 12 uger, samtidig med at vi ser, at de administrative udgifter eksploderer.
I forlængelse heraf er jeg også bekymret for udviklingskontrakterne, som jeg også tidligere var inde på, og bl.a. Københavns Universitet har kaldt dem for asymmetriske.
Som nævnt indledningsvis var SF imod universitetsloven i 2003, og det var vi, ikke mindst fordi loven trækker en selskabsmodel ned over universiteterne – vel at mærke en relativt primitiv selskabsmodel.
For i egentlige selskaber er der trods alt en generalforsamling af aktionærer, der kan danne modvægt til ledelsen, men en sådan modvægt til magtkoncentration findes jo ikke i regeringens model.
Det er en dårlig måde at organisere universiteterne på.
Universiteterne skal ikke have en selskabsmodel, da de er organisationer, der er baseret på faglighed og på dialog.
Der kan ikke sættes lighedstegn mellem universiteter og en privat virksomhed.
Lad mig derfor sige det helt klart: Vi er ikke allergiske over for ledelse i SF, men vi mener ikke, at topstyring giver en hensigtsmæssig form for forskningsbaseret ledelse og dermed heller ikke det bedste grundlag for forskningsarbejde.
Topstyring fremmer ikke produktiviteten, men hæmmer den.
Topstyring får vi kun mere af med den her lovændring, for det mest problematiske er jo, at magten i den grad centraliseres omkring rektor.
Rektor får med det her lovforslag i princippet status som enevældig.
Vi så gerne, at der var en checks and balance på universiteterne, således at der var en decideret balance til rektors magt.
Sagt på en anden måde præsenteres der ingen mekanismer, der kan sørge for den faglige modvægt til rektor i beslutningsprocessen.
Penkowasagen, som jo kører netop nu, er et glimrende eksempel på faren ved en centralisering af magten.
Som mange påpeger, handler denne sag i bund og grund om, at universiteternes faglighed blev overhørt af deres ledelse.
Der formuleres dog, og det er positivt, en hensigt om at sikre medbestemmelse til medarbejdere og studerende i væsentlige beslutninger, men det er uklart, hvem der skal afgøre, om det bliver sikret i tilstrækkelig grad.
Ministeren skal ganske vist evaluere efter 3 år, men det er ikke sikkert, at forskere og studerende inddrages i denne evaluering.
Vi havde gerne set en anden model.
Vi havde gerne set en styrkelse af akademisk råd, der ville sikre en mere fagligt kvalificeret beslutningsproces.
Vi håber, at de problemer, som vi har fremhævet her, og som vi også tager med i udvalgsarbejdet, kan inddrages i den ene eller anden form i det videre arbejde, for vi må og skal sikre de bedste rammer for vores universiteter, da det er her, vi skal satse, hvis Danmark skal klare sig i fremtiden.