Lykke Friis (V), 2013-01-17:
Tak, formand.
Variabel geometri, koncentriske cirkler, Kerneeuropa, Europa i flere hastigheder, Europa a la carte og fleksibel integration.
Man må nok sige, at kært barn har mange navne.
Og det forhold, at nogle EU-lande går videre end andre, og at andre vælger at stå uden for bestemte områder, er jo for længst blevet et organiserende princip i den europæiske integrationsproces.
Jo flere vi er blevet, og jo dybere integrationen er blevet, jo mere har vi fået behov for fleksibilitet.
Så det der med, at man skal være for det hele eller imod det hele, er for længst blevet en illusion.
Alligevel er alt ikke bare, som det plejer at være.
For det er nyt, at EU-landene pludselig ikke styrer efter samme mål, eller – for at bruge den maritime jargon, der ofte har præget denne diskussion – når lande ikke længere blot har forskellige sejlplaner, men også forskellige destinationer.
Indtil videre har det været sådan, at landene var enige om destinationen, og så kunne de bruge forskellig tid på at komme derhen, men sådan er det ikke længere.
En række lande med Storbritannien i spidsen har allerede sagt nej tak til euroen og kommer derfor heller ikke til at deltage i den udbygning af Den Økonomiske og Monetære Union, som jo i øjeblikket foregår.
Det har allerede udløst en helt ny diskussion: Skal eurolandene have lov til at oprette deres egne institutioner, f.eks. et eurokammer i Europa-Parlamentet?
I Venstre er vi med på, at fleksibel integration er kommet for at blive, og som land kan vi jo også dårligt være imod.
Men det ændrer ikke ved, at vi også har nogle bekymringer og derfor er stærkt interesseret i, at EU-landene i fællesskab kan blive enige om nogle principper om fleksibilitet.
For os er der to principper, der er alfa og omega.
Det skal ikke være sådan, at man kommer ned til færgelejet og bare kan se, at færgen er sejlet.
For det andet skal fleksibel integration respektere det indre markeds integritet.
Når alt kommer til alt, er det indre marked vores vigtigste vækstmotor.
Der nytter det altså ikke noget, hvis lande sikrer sig konkurrencefordele ved at stå af lige der, hvor deres industri har en interesse.
Lad os da bare tale lige ud af posen: Hvad ville der ske, hvis franskmændene ikke behøvede at overholde statsstøttereglerne for deres bilindustri?
Så får de en stor konkurrencefordel.
Hvad ville der ske, hvis man sagde: O.k., I polakker kan godt få lov til at stå uden for miljø- og klimareglerne som sådan på grund af jeres overordnede kulindustri?
Ja, så ville det indre marked jo langsomt, men sikkert gå i opløsning.
Og det er vi altså ikke tilhængere af, ligesom vi ikke ønsker, at udbryderlande opretter deres egne institutioner, for som hovedregel kræver de problemer, som EU-landene står over for, at de 27 lande holder sammen.
Tænk blot på vores vanskeligheder med at agere på den globale scene.
Skulle det hjælpe, hvis vi pludselig stiller med forskellige EU-hold?
Hvem er Europa?
Det har vi altså meget svært ved at se.
Så samlet set er der altså god grund til at holde tungen lige i munden og også være fuldt opmærksom på, hvad denne diskussion drejer sig om.
Den drejer sig om, at eurolandene for at stabilisere euroen nu går skridtet videre med en bankunion, øget samordning af finanspolitikken og diverse andre ting, som der jo er på dagsordenen.
Indtil videre har de åbnet døren for ikkeeurolandene, og ingen er blevet tvunget til at deltage mod deres vilje.
Men diskussionen drejer sig altså ikke om, at medlemsstater nu skal have lov til at sammenstykke deres eget medlemskab, altså at EU bliver det her tagselvbord, hvor medlemsstater kan tage de retter, som de kan lide, og lade de mindre delikate stå.
Det er altså en illusion med stort i.
Den eneste, der har plæderet for et sådant mere fleksibelt EU, er Storbritanniens David Cameron.
Det vil altså sige: Det kaldte nummer eksisterer ikke.
For ingen ønsker at sætte det indre marked over styr.
Og da den traktat, som Cameron skulle bruge som det store pressionsmiddel til at få indrømmelser, sandsynligvis er gået op i røg, risikerer han jo også at stå med en meget tynd genforhandlingsaftale.
Så hvem ved?
I Venstre ønsker vi ikke at være Camerons rejsekammerat.
På grund af krisen har vi mere end nogen sinde før brug for et velfungerende indre marked, og vi har brug for, at der igen bliver tillid til euroen og Europas økonomi.
Så når nu vi er i trafikbilledet, vil jeg sige, at det altså for os snarere er en Femerntunnel end Oslobåden, der er vejen frem.
På vegne af Venstre, Socialdemokraterne, Det Radikale Venstre, SF og Det Konservative Folkeparti skal jeg læse følgende forslag til vedtagelse op: Forslag til vedtagelse
»Danmarks interesser og værdier varetages bedst gennem et stærkt europæisk samarbejde med Danmark som et centralt medlem.
Et lille land med en åben økonomi bliver dybt påvirket af udviklingen i resten af Europa og verden.
EU er vores stærkeste platform for medindflydelse herpå.
Det bør derfor altid være udgangspunktet, men fleksibelt samarbejde kan være en sidste udvej til at sikre nødvendige fremskridt.
Fleksibelt samarbejde bør have et afgrænset formål og respektere EU-samarbejdets kerneområder, herunder særligt de fælles værdier og det indre marked.
Danmark lægger vægt på, at et fleksibelt samarbejde respekterer de fælles institutioners integritet, og understreger, at alle lande skal have mulighed for at deltage, såfremt de ønsker det og opfylder kriterierne.
I en situation, hvor Danmark ikke ønsker at deltage i et konkret fleksibelt samarbejde, vil vi i tråd med bl.a. Edinburghafgørelsen dog ikke modsætte os, at andre går videre.«