runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Charlotte Dyremose (KF), 2008-11-28:
Det er gudskelov heller ikke det, det her er udtryk for.
Vi har netop i den grad været opmærksomme på, at det, som stiftsrådene gør, netop er også at udvide den formelle ramme om demokratiet på stiftsplan, altså at det netop er repræsentanter, der er valgt af menighedsrådene, som kan komme med inspiration fra deres eget menighedsråd og på den måde øge dialogen med andre.
Der er jo ikke nogen som helst tvivl om - og det tror jeg ikke at der er hos nogle af dem, der vil komme til at sidde i stiftsrådene - at udgangspunktet for folkekirken er sognet.
Og det mener jeg som konservativ også at det er og at det skal være.
Det er også derfor, at vi i forskellige andre sammenhænge har gjort en del for at sikre, at den lovgivning, man laver, netop fortsat tager udgangspunkt i det enkelte sogn og ikke bare gør kirken til en servicekirke, men til en sognekirke.
Men det, vi også bare skal huske, er, at der også sker en udvikling i samfundet.
Det er utrolig vigtigt, at kirken ud over at være sognekirke også er kirke i menneskers faktiske liv.
Der er bare andre strukturer i dag, end der var for 200 år siden i det danske samfund, og det må kirken også forholde sig til.
Vi kan se, at der er rigtig mange høringsparter, der synes, at det her i hvert fald er en god udvikling at få i år 2008.
Jesper Langballe (DF), 2008-11-28:
Jeg vil fortsætte i det samme spor, fordi jeg synes, at det var ganske tydeligt, at fru Charlotte Dyremose misforstod hr. Søren Krarup.
Hvis det her lovforslag bliver til virkelighed, er der ikke fremover tale om, at det så er politikerne, der skal ud og kvæle med deres hjælpsomhed.
Nej, det, politikerne gør, er at sætte nogle stiftsråd i gang, som skal understøtte det kirkelige liv i sognene; det står ordret i lovforslagets tekst.
Og det er det, der er farligt.
Det er ikke politikerne, der er farlige, det er stiftsrådene.
Nu sagde fru Charlotte Dyremose så, at der ikke står noget om at pådutte, der står understøtte.
Det var faktisk det, hr. Søren Krarup talte om, nemlig denne hjælpsomhed, hvor man vil understøtte nogen, og det vil sige, at man giver dem et par krykker, så de fratages muligheden for at gå selv.
Må jeg gøre opmærksom på, at det mest rædselsfulde afsnit i Eva Gredals bistandslov, som førte til en række splittede familier og dramaer med tvangsfjernede børn uden begrundelse, hed »Hjælpeforanstaltninger uden samtykke«.
Hjælpeforanstaltninger uden samtykke skal man altid vogte sig for, vil jeg sige til fru Charlotte Dyremose.
Vivi Kier (KF), 2008-11-28:
Som det tidligere er sagt, er der i det her lovforslag rigtig mange små delelementer - 12 - der skal være med til at modernisere hele vores apoteksvæsen.
Fra konservativ side finder vi alle elementer spændende og vigtige, og det er nogle tiltag, vi kan støtte.
Da jeg kan høre, at der er nogle fra de andre partier, der gerne vil have, at vi drøfter nogle ting nærmere under udvalgsarbejdet, vil jeg samtidig tilkendegive, at vi som altid fra konservativ side selvfølgelig er indstillet på at indgå i et samarbejde i en positiv dialog, men at vi som udgangspunkt kan støtte det her lovforslag.
Per Bisgaard (V), 2008-11-28:
Lovforslaget handler i sin enkelhed om at permanentgøre de forsøg om stiftsråd, som blev indledt i 2002.
Motivationen kommer primært fra biskopperne, som har udtrykt ønske om at demokratisere de lovfæstede stiftsudvalg vedrørende økonomi og tillige give dem indflydelse på en række nye områder, som kunne have interesse for det kirkelige liv.
Et styregruppearbejde fra 2007 førte jo til betænkning 1495, som gav en række anvisninger og anbefalinger til det fremsatte forslag.
Lovforslaget blev sendt i høring, og på grundlag af høringssvarene blev der bl.a. ændret i rådets sammensætning, således at formanden nu vælges blandt de læge medlemmer, og provsterne får to repræsentanter i rådet, men der vil fortsat være en overvægt af læge medlemmer.
Stiftsrådet får mulighed for som hidtil at udskrive et bidrag på op til 1 pct. af den lokale ligning i de enkelte ligningsområder, og stiftsrådet kan anvende de her midler til at stimulere følgende tre områder: for det første kommunikation mellem stiftet, menighedsråd og præster, for det andet formidling af kristendom og endelig for det tredje udviklingsprojekter inden for undervisning, diakoni, it, medier, kirkemusik og lignende.
Som det fremgår af bemærkningerne til forslaget, kræver væsentlige ændringer i den folkekirkelige struktur grundige overvejelser, og de skal funderes i et udbredt ønske.
Min kollega fra Dansk Folkeparti, hr. Jesper Langballe, skrev i en artikel i Kristeligt Dagblad i forgårs, at projektmagerne nu overtager styringen i folkekirken.
Jeg har måske ikke helt den samme frygt for, at de etablerede menighedsråd bliver tromlet ned af stiftsrådene, men jeg er enig i, at man skal være opmærksom på, at der ikke sker for stor knopskydning, for så vidt angår nedsættelse af øvrige stiftsudvalg.
Af lovforslaget fremgår det, at stiftsudvalget vedrørende økonomi nu er nedlagt, og det vil være det samlede stiftsråd, som har ansvaret for kirkernes og præsteembedernes kapitaler og i øvrigt også for gravstedskapitalerne.
Jeg vælger at se forslaget som et tiltag, der kan være med til at forny den dynamik, som nødvendigvis må være op og ned i den kirkelige organisation.
De læge medlemmer kan som hidtil tage gode ideer med på arbejde i menighedsrådet, men de har også mulighed for at nyde godt af inspirationen fra fællesskabet i stiftsrådet og eventuelt få understøttet projekter i sognene, som det ellers kunne have været svært at få gennemført.
Det er min umiddelbare vurdering, at lovforslaget imødekommer flere af de ønsker, som betænkning 1495 fremhævede som værende væsentlige, og i Venstre ser vi frem til et konstruktivt udvalgsarbejde.
Jesper Langballe (DF), 2008-11-28:
Stordrift og management, analysegrupper og projektudvikling er gloser, der hører til tidens trend i erhvervslivet og i styringen af offentlige institutioner.
Ifølge det foreliggende lovforslag skal folkekirken nu også rammes af denne hærgende farsot.
Selv om kirkeministeren har neddæmpet hensigten, synes grundtanken med forslaget at være, at sognene er for små og menighedsrådene for dumme til at varetage det kirkelige projektmageri, som forslaget lægger op til.
Men folkekirken er ikke et projekt, og den ernærer sig ikke ved projekter.
Folkekirken er en kristelig og folkelig virkelighed, som eksisterer på forhånd og har en opgave med at forkynde evangeliet sogn for sogn.
Tanken om et repræsentativt råd i hvert stift, der bestyrer stiftsmidlerne - det som siden reformationen har været folkekirkens kapital - er udmærket.
Det var det, vi fik i 1984, og som er tillagt yderligere, udvidede beføjelser i 2006, hvor udvalget skulle tage sig af hele administrationen, stiftsudvalgene vedrørende økonomi, som de hed.
At et sådant råd samtidig, som det er foreslået i det nye lovforslag, kan rådgive biskoppen med hensyn til pastoralstillinger og oprettelse af nye sogne og præstestillinger, forekommer også velbetænkt.
Men når vi så kommer til den egentlige opgavebeskrivelse for det permanente stiftsråd, som den findes i lovforslaget, og som den allerede var kommet ind i formålet med stiftsudvalgene vedrørende økonomi, så er det, at managementånden slippes ud af flasken.
Det er for det første kommunikation mellem stift og menighedsråd og præster, som om biskoppen er ude af stand til selv at kommunikere med sine præster og menighedsrådet.
For det andet er det formidling af kristendom.
Jamen er det egentlig ikke, hvad der hele tiden har været kirkens opgave?
Alt det er tydeligvis tom snak.
Men så kommer det tredje og egentlige formål, nemlig udviklingsprojekter inden for undervisning, diakoni, medier, kirkemusik og lignende, herunder analyser til forberedelse af sådan nogle projekter.
De stakkels menighedsråd vil dårligt kunne slippe for projekterne og analyserne, i hvert fald ikke for at betale, når stiftsbidragene på op til 1 pct. af den kirkelige ligning er bindende.
Som en nyskabelse får stiftsrådene så oven i købet generel beføjelse til uden begrænsning at nedsætte underudvalg, som hr. Per Bisgaard også nævnte med, som jeg kunne høre det, en vis betænkelighed, hvor man offentligt finansieret kan indsætte venner og meningsfæller til at tage sig af sine mærkesager og yndlingsprojekter.
Det gælder f.eks. det mellemkirkelige, det vil sige samarbejdet med alverdens kirkesamfund.
Så ifølge lovforslaget får kirken ikke bare ét udenrigsministerium, den får et i hvert stift og med et ubegrænset antal fuldmægtige, der udnævner hinanden.
Det hele skal bl.a. tjene det, man kalder stiftets kirkelige liv, men det begreb er en konstruktion.
Der findes ikke noget stiftets kirkelige liv.
Og jeg skal hilse og sige, at sognene godt selv kan finde ud af at leve deres kirkelige liv uden støttepædagogik fra et stiftsråd.
Dansk Folkeparti kan ikke støtte lovforslaget, som det her foreligger.
Pernille Vigsø Bagge (SF), 2008-11-28:
SF støtter det her forslag om permanentgørelse af stiftsrådene, det samme gør jo mange kirkelige interessenter.
Vi ved godt, at den her permanentgørelse af stiftsrådene ikke løser alle udfordringer, som kirken står over for, og det er også derfor, vi påtænker at lave et større udredningsarbejde, som fru Karen J. Klint også var inde på kunne være nyttigt.
Den Danske Præsteforening har anvist en metode til, hvordan man kunne få en mere ligelig fordeling af antallet af præster i stiftsrådene, og det håber vi i SF at vi kan kigge på under udvalgsbehandlingen.
Men SF støtter forslaget.
Karen J. Klint (S), 2008-11-28:
Jeg vil bare stille et ganske enkelt spørgsmål: Er der noget i det her lovforslag, som ikke kan ske i dag?
Fremmer det en dialog, som ikke kan ske i dag?
Fremmer det et samarbejde, som der er noget, der forhindrer i dag?
Hvad er det, der har den største nyhedsværdi ud over en permanentgørelse af stiftsrådene?
Charlotte Dyremose (KF), 2008-11-28:
Jamen det er jo en permanentgørelse af noget, som syv af stifterne har i dag.
Så det er klart, at for de syv stifter, der har stiftsråd, vil det her blot ændre en lille smule på nogle af strukturerne, fordi et stiftsråd nu kommer til at have den samme struktur i alle stifterne.
Det er jo rigtigt nok, at en permanentgørelse bare er en permanentgørelse, men det, som vi synes er væsentligt, og grunden til, at vi gerne ville have forsøgene med stiftsrådene, er jo netop, at vi ville give mulighed for, at også lægfolkene havde en formel adgang til rådgivningsfunktionen over for biskoppen, og også at man på den måde formaliserede de her muligheder for kommunikation på tværs og det, at en repræsentant for de lokale fik en direkte adgang til en tæt dialog med biskoppen til gavn for kirkelivet både i det enkelte sogn og på tværs af sognene.
Jeg synes, det er ret vigtigt at huske, at dem, der vælger de læge medlemmer af stiftsrådene, jo netop er menighedsrådene.
Der vil det formentlig for langt de fleste være naturligt at vælge en fra deres midte, altså et menighedsrådsmedlem.
Men grunden til, at vi synes, at det er meget vigtigt, at alle, der er valgbare til stiftsrådene, er dem, der er valgbare til menighedsrådene, er, at man f.eks. kunne have en tidligere menighedsrådsformand, som ikke længere er i menighedsrådet, men som er ganske egnet til at sidde i stiftsrådet.
Men det er jo menighedsrådene, der vælger dem, og derfor er man også repræsentant for menighedsrådene.
Lige til det sidste vil jeg ganske hurtigt sige, at jeg ikke ser nogen grund til at stoppe udviklingen.
Jeg håber også meget, at vi kan få forlænget bevillingen til udviklingsfonden, når nu den udløber efter næste år.
Det ser jeg ingen grund til at stoppe, men jeg mener faktisk, at der har været så mange gode erfaringer med med de her stiftsråd, at der ikke er nogen grund til, at man sidder med den her usikkerhed om, hvorvidt det nu bliver sådan, man fortsætter, eller at det ikke gør det.
Jeg synes, der er så mange positive erfaringer, der tyder på, at det her er en rigtig god idé, og derfor synes jeg lige så godt, at vi kan få dem permanentgjort.
Søren Krarup (DF), 2008-11-28:
Jeg har lyttet til den konservative ordfører med stor sympati og forstår jo også, at hun har den ganske hæderlige hensigt, at hun vil hjælpe folkekirken, bl.a. - som hun sagde - med at formidle kristendom på et højere plan.
I sidste halvdel af 1800-tallet blev København industrialiseret, og det betød jo, at broerne sprængtes.
Der kom så mange mennesker, at det kirkelige liv for så vidt var gået fuldstændig i stå på den måde, at sognene var så store, at de ikke kunne fungere.
Da trådte så Det københavnske Kirkefond til og ville bygge kirker for at hjælpe folkekirken.
Det gjorde det også, men nissen flytter jo altid med.
Hjælpen bestod i, at når de havde bygget kirkerne, krævede de ret til også at bestemme, hvem der skulle vælge præsten, og hvordan menighedslivet skulle organiseres.
Sådan går det jo altid, der er intet farligere for folkekirken end hjælpsomhed.
Det førte til, at København blev domineret af Indre Mission, og det betød - og jeg taler af erfaring, jeg er vokset op i et sådant sogn - at den almindelige københavner følte sig fremmed over for den kirke, som kom og skulle hjælpe, og som han ikke selv var en del af.
Derfor vil jeg altså spørge fru Charlotte Dyremose: Kunne hun ikke få en fornemmelse af, at den her interesse i at hjælpe sognene med at formidle kristendom på et højere plan kunne være ganske farlig for folkekirkens eksistens som sognenes kirke?
Charlotte Dyremose (KF), 2008-11-28:
Hr. Søren Krarup tillægger mig, at jeg skulle hjælpe nogen med noget her, og det kan være, at jeg gør det i min lokale sognekirke, hvor jeg deltager aktivt i kirkelivet, det er én ting.
Men sagen er jo den, at det her handler om nogle stiftsråd, som får mulighed for med den interesse, der måtte komme fra de enkelte menighedsrådsrepræsentanter, at sætte sig sammen og beslutte, at man gerne vil gøre nogle ting, som også foregår på tværs af de enkelte sogne.
Så det vil jo altså være folkekirken selv, der tager initiativer, hvis og når der tages initiativer.
Det er jo ikke et spørgsmål om, at jeg som politiker har nogen som helst intentioner om at begynde at blande mig i, hvad det er for nogle projekter.
Det er jo netop derfor, at vi laver stiftsråd.
Det er, for at de og ikke vi politikere kan have den her opgave - for det er jeg ganske enig i; det ville ikke være en god tendens.
Søren Krarup (DF), 2008-11-28:
Jeg er slet, slet ikke i tvivl om, at hensigten er den allerbedste.
Jeg må sige, at efter fyrretyve år som sognepræst i den danske folkekirke kender jeg intet farligere end den kirkelige hjælpsomhed, der netop vil hjælpe de lidt tilbagestående folk ude i sognene, for det er og bliver ensbetydende med, at de almindelige folk bliver umyndiggjort.
Alle disse aktive kirkelige organisationer og råd og hensigter sætter den almindelige danske folkekirkemand og -kvinde til at være det, der på katolsk hedder lægfolk, dvs. de umyndiggjorte, i forhold til den bevidstgjorte kirkelighed.
Det er altså den fare, jeg ser i det her, og der er det, at jeg virkelig også synes, at et så hæderligt parti i den sammenhæng som De Konservative skulle være lidt mere forsigtige og ikke tro alt for godt om alle dem, der her vil skabe liv, for det bliver på bekostning af den levende folkekirke.
Charlotte Dyremose (KF), 2008-11-28:
Jeg synes, at det væsentligste i det, hr. Søren Krarup læste op, netop var det med at understøtte projekter.
Der står ingenting om at pådutte projekter.
Sagen er den, at man understøtter det, som foregår i det lokale sogneliv, og der må jeg nok sige, at hr. Søren Krarups partifælle jo netop sagde, at der var ganske vide rammer for, at man selv kunne nedsætte underudvalg.
Jeg synes netop, det er væsentligt, at vi gudskelov ikke herinde beslutter, om man må nedsætte underudvalg, men at det naturligvis er op til de kirkelige organer fuldstændig selv at vurdere nødvendigheden af og behovet for det.
Det skal vi absolut ikke blande os i herindefra, for indholdet skal folkekirken nemlig selv skabe.
Karen J. Klint (S), 2008-11-28:
Nu står der jo i lovforslaget, at det ikke er menighedsrådsvalgte, men at det er repræsentanter for menigheden, så der behøver jo i princippet slet ikke være sammenfald mellem, at man både sidder i et menighedsråd og kommer til at sidde i et kommende stiftsråd.
Det er der, jeg ser nogle af problemerne med, at vi simpelt hen opbygger en række æsker, som der ikke nødvendigvis er en sammenhæng imellem.
Så mit næste spørgsmål til fru Charlotte Dyremose vil være: Var det ikke en idé at vente med det her og køre videre med nogle udviklingsprojekter, nogle forsøgsordninger, og så vente, til vi kan se, hvad bloktilskuddet eller andre kommende initiativer vil betyde for kirkens økonomi og kirkens ledelse, så vi får en mere sammenhængende debat om strukturen?
For vi er jo enige om, at der skal være en demokratisk og åben dialog.
Martin Henriksen (DF), 2008-11-28:
Og så vil jeg, som en bemærkning til det svar, ministeren gav hr. Jesper Langballe, sige, at nogle gange skal hjernen og hjertet vel også følges ad, og de strukturer, som man laver, er der jo nogle der ville mene godt kunne føre til noget, som kunne berøre det, som for nogle er en hjertesag, nemlig sammenhængen mellem kirke og stat.
Men jeg vil godt læse noget op fra Kristeligt Dagblad fra i dag, og jeg vil citere fra artiklen og så bede ministeren om at forholde sig til det.
Der står, og jeg citerer: »Et andet lovforslag, der førstebehandles i Folketinget i dag, vil gøre demokratisk valgte stiftsråd til en permanent ordning.
Det har også fået tilhængerne af et løsere forhold mellem stat og kirke til at vejre morgenluft.
Et demokratisk valgt råd i stiftet - ligesom i sognenes menighedsråd - antyder igen mere selvstændighed.«
Det står refereret andre steder i artiklen, at der også er andre tiltag fra regeringens side, som antyder mere selvstændighed for kirken, altså et løsere forhold og på sigt - hvem ved? - løsrivelse, og at det er den vej, det går.
Så hvordan har ministeren det med, at folk, der egentlig arbejder for det, vejrer morgenluft?
Birthe Rønn Hornbech (V), 2008-11-28:
Jeg mener, at begreberne blandes lidt sammen, for den omstændighed, at man fra Folketingets side på begæring af Kirkeministeriet gennemfører et lovforslag, der i højere grad decentraliserer noget af administrationen ud i leddene i den danske folkekirke, har efter min mening overhovedet ikke noget som helst at gøre med, at man ændrer på forholdet mellem stat og kirke.
Stat er ikke det samme som centralisering, så der er jeg uenig med hr. Martin Henriksen.
Og de, der måtte vejre morgenluft, må jo sådan set selv om det; det er ikke noget, som jeg overhovedet vil støtte dem i.
Men når man nu er meget bekymret for mit hjerte, vil jeg sige, at vi jo altså er i den situation - og derfor er det også lidt svært at svare på - at hvis det skulle vise sig, at Folketinget slet ikke vil have det her lovforslag, vil man jo se en kirkeminister, der fortsat giver stifterne mulighed for at køre videre med det, de kører.
Det her er jo sådan set bare et spørgsmål om, hvor balancen skal ligge mellem den udøvende og den lovgivende magt.
Og jeg ved, at Dansk Folkeparti har fuld tillid til, at hvis der kommer mere under den udøvende magt, så længe jeg er kirkeminister, så vil vi være enige om, hvordan tingene forvaltes.
Jo, men det viser sig jo bare, at mennesker har meget svært ved at vælge demokrati, hvis ikke de har den bundethed og frihed, der er i kristendommen.
Jeg siger jo ikke, at det er den eneste forestilling; jeg siger bare, at i vores lande er det en vigtig forudsætning.
Det er ikke tilfældigt.
Søren Krarup (DF), 2008-11-28:
Jeg vil blot lige spørge kirkeministeren, om hun ikke vil give mig ret i, at hvis vi ser tingene i et lidt historisk perspektiv, så har vi et meget klart eksempel på, at man ville lave demokrati i bevidst modsætning til kristendommen: Det var den franske revolution, og det blev som bekendt noget, der i løbet af 4 år endte med, at man byggede guillotiner og huggede hovedet af alle dem, der var forkerte.
Så man skal være meget, meget blind og døv for virkelighedens tale, hvis man ikke kan se sammenhængen imellem den kristendom, der sætter enhver styrer af landet på plads som en stakkels synder, der ikke skal bilde sig noget ind, og så de vanvittige politikere, der tror, at de til syvende og sidst står i Vorherres sted og skal skabe lykken og herligheden for deres folk.
Birthe Rønn Hornbech (V), 2008-11-28:
Jo, det er jo en historisk kendsgerning, at der, hvor franskmændene ville indføre demokrati og udrydde kirken, blev det i stedet ren statsterrorisme.
Preben Rudiengaard (V), 2008-11-28:
Ja tak.
Og jeg synes også, det er vigtigt, at den bliver moderniseret som led i ændringskonventionen om fysisk beskyttelse af nukleare materialer.
Før i tiden drejede det sig jo i vid udstrækning - i den konvention, som gælder nu - om international transport af nukleart materiale; nu vil det også med det forslag, der ligger, komme til at dreje sig om brug af, oplagring af og transport af nukleare materialer i hjemlandet og beskyttelse af materialer og anlæg mod sabotage.
Samtidig får vi også, og det synes jeg er fornemt, en beskyttelse af miljøet med ind i det her.
De enkelte stater får så et ansvar for beskyttelse af fortrolige oplysninger og for beskyttelse mod tyveri, smugleri og sabotage.
Så det bliver altså virkelig lidt sværere sådan at lave fup og fidus med nukleare materialer, hvilket vi alle sammen kan være enige om er positivt.
Det er også således, at den enkelte nationalstat, der tiltræder konventionen, så selv kan sætte sine rammer for, hvor meget - hvis man fanger nogen, der laver nogle numre disse skal straffes, hvis de foretager kriminelle handlinger med nukleare stoffer.
I en verden, der - som vi oplever det i Mumbai - er præget af galninge, fundamentalister og terrorister og alt muligt mærkeligt afskum, synes jeg, at det er vigtigt, at vi får en tiltrædelse af ændringnskonventionen.
Flemming Møller Mortensen (S), 2008-11-28:
Vi er forpligtet af internationale aftaler til at beskytte miljøet, samfundet og borgerne mod ulykker og terrorisme forårsaget af atomare materialer.
Vi skal sikre, at udslip og ulovlig brug af radioaktive materialer ikke finder sted, og at nukleare materialer er sikret forsvarligt.
Med dette forslag vil ministeren gennemføre en ændringskonvention til IAEA's bestemmelser om selve den fysiske beskyttelse af alle typer nukleare materialer.
Forudsætningen for ændringen af konventionen handler mest om beskyttelse ved transport af disse materialer, mens der i ændringen nu er taget sigte på brug, oplagring og beskyttelse mod terror.
Det forekommer naturligt, at vi skal gennemføre de bedste forebyggende skridt for at hindre atomterrorisme, hvor selv meget begrænsede aktioner kan få alvorlige følger.
Hensynet til miljøet er altoverskyggende, og vi er derfor også meget tilfredse med, at ændringskonventionen tager dette hensyn og udvider det felt, der omfatter brug, med lagring og transport i de enkelte hjemlande.
Og vi må sige, at for Danmarks vedkommende er det et overskueligt problem.
Jeg er sikker på, at vi vil kunne leve op til ændringskonventionens sigte.
Det letter sagen, at vi kun har atomforsøgscenteret Forsøgscenter Risø, der i forvejen er underlagt offentligt tilsyn, og hertil kommer så andre mængder af radioaktivt materiale fra sundhedssektoren, industrien og forskningen.
Med denne og en følgende ændring vil dansk lovgivning således blive tilpasset de aftaler, vi allerede har tilsluttet os i atomenergiagenturet.
Ulovlig handel med radioaktive og nukleare materialer er et af de mere end 30 alvorlige kriminelle forhold, som kan udløse en personudlevering mellem EU-landene, så det er alvorlige forbrydelser, der her er tale om.
Lovændringen medfører også, at overtrædelse og forsøg på overtrædelse bliver strafbart i alle deltagende lande.
Vi har ingen indvendinger mod, at vi herhjemme og internationalt kan gennemføre en højere sikring mod de risici, som nukleart materiale indebærer, herunder at det også kan resultere i en udlevering af personer, som har begået overtrædelser af lovgivningen.
Vi kan derfor tilslutte os forslaget og ser frem til at få eventuelle uklarheder taget op i forbindelse med det fortsatte udvalgsarbejde.