Meta Fuglsang (SF), 2011-04-07:
De danske kommuner er jo dem, der skal levere, når velfærdssamfundet skal fungere – det gælder skoler, ældreomsorg, fysisk planlægning og mange andre områder, hvor kommunerne har ansvaret for, at det føres ud i virkeligheden – og der er forståeligt nok meget opmærksomhed på, hvordan kommunerne præsterer, hvad de præsterer, og om det lever op til det, vi som borgere og som Folketing forventer af dem.
Jeg skal starte med at slå fast, også på baggrund af de tidligere ordførertaler her, at SF ikke har noget imod konkurrenceudsættelse.
Vi har ikke noget imod, at ting bliver sendt i udbud.
Det, vi gerne vil diskutere, er, hvordan, hvor meget, hvem der bestemmer det, om der skal stilles krav om kvaliteten osv.
Den diskussion vil vi gerne have, og vi har ikke lyst til, at den bliver stoppet, ved at det kun bliver til et spørgsmål om, om socialister kan finde ud af at konkurrenceudsætte eller ej.
Men grundlæggende må jeg konstatere, at regeringens syn på, hvordan man påvirker adfærd og får aktører til at udføre opgaver
bedst muligt, er meget forskelligt fra oppositionens: Det private skal have frie hænder, og det offentlige skal helst tvinges eller presses.
Generelt bruger kommunerne i dag alt for meget tid og alt for mange ressourcer på streng kontrol, på afrapporteringer og på regler om konkurrenceudsættelse – tid og hænder, som kunne have været brugt meget bedre.
Regeringen har igennem de sidste 10 år været storleverandør af nytteløse bureaukratiske regler, der bygger på en grundlæggende mistillid til kommunerne og til borgerne.
Alt for meget af medarbejdernes tid bruges på papirarbejde i stedet for på borgerkontakt og på egentlige velfærdsopgaver.
Når vi snakker om konkurrenceudsættelse, synes jeg godt, man kan sige, at kommunerne har lært lektien, nemlig at konkurrence kan give besparelser, og at konkurrence kan udfordre til at tænke nyt, og så langt, så godt.
Men der er to principielle spørgsmål, der trænger til at blive debatteret.
Det ene er, om der skal være tvungne mål for konkurrenceudsættelse, og det andet er, hvilke konsekvenser konkurrenceudsættelsen har for medarbejderne, for kvaliteten, for økonomien og for det lokale demokrati.
Beslutningsforslaget her tager fat på begge problemstillinger.
Først vil jeg sige noget om det med, om det skal være tvang eller ikke tvang, pres eller ikke pres.
Man kan diskutere, om der skal være aftaler eller der ikke skal være aftaler om fastsættelse af en bestemt andel af konkurrenceudsættelse, men det, vi mener, er, at kommunerne skal have et vidtstrakt kommunalt selvstyre.
Nogle kommuner oplever, at der ikke er private, der kan løfte de opgaver, der kan udbydes.
Det er en helt banal forhindring for konkurrenceudsættelse, men det er en del af den virkelighed, som kommunerne, specielt de små kommuner, står i, når de skal leve op til de her ting.
Til gengæld er det et helt klart eksempel på, at en lille kommune, der i forvejen er følsom over for, hvordan bureaukratiske foranstaltninger fylder i arbejdsopgaverne, bruger kræfterne forgæves.
Nogle oplever, at det er spildt arbejde.
De ved, at de hverken kan leve op til 20 procents eller 30 procents konkurrenceudsættelse, og vores forslag er, at man sætter dem fri, og at man lader dem bruge kræfterne på en måde, som de ved giver mening der, hvor de er.
En af dagens nyhedshistorier er, at der nu er udpeget frikommuner.
Indenrigsministeren udtalte i forbindelse med frikommuneforsøget, at forsøget vil give kommunerne mere frihed, end de har bedt om.
Det ved jeg nu ikke om er rigtigt.
Jeg ved, at kommunerne beder om frihed, og jeg ved også, at de har bedt om mere frihed, end de har fået alene ved udfordringsret og den konkurrenceudsættelse, der er sket indtil nu.
Men vi kan i dagens historie om frikommuner se, at de kommuner, der som et led i ansøgningen vil have frihed til udbud, ikke er udvalgt til at blive frikommuner.
Det kan være tilfældigt, men det afspejler i hvert fald regeringens manglende prioritering af at give frihed her.
Så er der spørgsmålet om, hvilke konsekvenser – gode eller mindre gode – der er af konkurrenceudsættelsen.
I beslutningsforslagets begrundelse er der nævnt en række grunde til at undersøge konsekvenserne, og jeg vil her pege på et par forhold.
Et forhold er, at der tit mangler et grundlag for de politiske diskussioner i kommunalbestyrelsen.
Vi oplever, at det kommunalpolitiske arbejde i et vist omfang afdemokratiseres, fordi man mere og mere bliver administratorer af centralt fastsatte regler.
Vi har brug for, at man også lokalt diskuterer, hvad man vil politisk, og at man har holdningsdiskussioner om, hvor man synes man skal sætte ind, og hvordan man vil bruge kræfterne.
Vi ved også for lidt om konsekvenserne for medarbejderne og for kvaliteten af det arbejde, der skal udføres.
Vi kan ikke sætte hælene i over for den konkurrenceudsættelse, som i bedste fald ikke virker, og som i værste fald har rigtig dårlige konsekvenser, men vi kan heller ikke udbrede kendskabet til den gode konkurrenceudsættelse, hvis der ikke arbejdes mere bevidst med det.
Og når jeg siger det, går jeg ud fra, at også regeringen har en holdning til, hvad der er den nedre grænse for, hvad konkurrenceudsættelse må føre til.
I SF ønsker vi at kvalificere samarbejdet mellem den private og den offentlige sektor.
Vi ønsker indsigt i konkurrenceudsættelsens konsekvenser, og det vil være nyttig viden, når der arbejdes videre med samarbejdet mellem det offentlige og det private.