Villum Christensen (LA), 2010-01-13:
Det har også været nævnt af andre.
Det er både rigtigt og godt for såvel samfundet som den enkelte ledighedstruede dimittend, at man målrettet kan supplere sine kompetencer i stedet for at skulle gå til a-kassen.
Problemet er bare, at der i kølvandet af implementeringen af ordningen efter min opfattelse vil opstå så mange spørgsmål og indtræde så mange dilemmaer for ordinære studerende og for studerende på åben uddannelse eller på deltidsuddannelse, at de bliver et mere eller mindre bureaukratisk monster at administrere.
De studerende vil rent administrativt falde ned mellem to stole.
Det er to tænkninger, der ikke passer sammen, sådan som jeg ser det.
Høringssvarene leverer jo også et arsenal af problemer, som skal afklares, men måske er dette ikke det allerstørste problem.
Det kan man måske skrive sig ud af.
Nej, jeg tror, at det største problem i virkeligheden er, at vi har nogle selvstændige, frie institutioner, som skal have incitamenter til at løse opgaven.
Ellers gør de det ikke.
For de har jo en økonomi at tage hensyn til og et strategisk udsyn, som vi ikke skal blande os i herindefra.
Vi har også frie studerende, der skal synes, at det her er sund fornuft, og at det hænger sammen økonomisk.
Ellers gør de det heller ikke.
Fakta er jo, at hvis man skal sammensætte disse særlige forløb eller pakker, om man vil, ansøge ministeriet og markedsføre og udvikle specielle virksomhedsrettede projektforløb, så er pengene brugt til administration og udvikling, inden man er startet – især på humaniora og samfundsvidenskab, hvor vi har de små taxametre.
Ja, man kan jo ikke engang få almindelige hold til at løbe rundt uden at samkøre på kryds og tværs af uddannelser.
Hvordan skulle det så løbe rundt med disse specialforløb?
Det forstår jeg simpelt hen ikke.
Hvis man kender lidt til den praktiske uddannelsesverden, vil man vide, at studerende på specialiserede forløb koster mindst ti gange så meget i administration, som hvis der er tale om en ordinær studerende på et kendt forløb.
Set fra de studerendes side skal man, inden man ved, om man kan få arbejde, beslutte sig for at sige nej til en dimittendsats på 12.000 kr. og ja til en SU-lignende ydelse på det halve og måske en sommerferie, hvor man slet ikke har noget forsørgelsesgrundlag.
Dertil kommer, at det er forudsat, at man skal vælge, når man er i gang med sidste fag.
Problemet er bare, at mange fleksible studiestrukturer, udenlandsophold, meritgivning og specialekontrakter gør, at de studerende er færdige på vidt forskellige tidspunkter.
Det vil derfor i virkeligheden være tilfældigt, om studieafslutning og kursusstart passer sammen.
Jeg startede med at sige, at ordningen falder ned mellem to stole, og at det er det, der giver problemerne.
I stedet for at lave en pakke og udbyde den og se, om der kommer kunder – det er det, der bliver lagt op til – med mulighed for tab til følge hvorfor så ikke vende det om og sige, at hver institution får et antal pladser, stipendier, om man vil, og så kan den enkelte ledige som enkeltfagsstuderende sammensætte lige præcis den menu af fag eller kursusforløb, som han eller hun har behov for, selvfølgelig inden for de der 30 ECTS-point, som er foreskrevet?
Så ville de studerende komme ind på de eksisterende hold, hvorved der ville blive en klar økonomisk gevinst for institutionen, og man ville sikre, at den enkelte studerende fik lige præcis det, han eller hun ønskede.
Husk på, at der er mange valgfri elementer i studierne i dag, så det er jo langtfra givet, at der er tilstrækkelig mange, der er tiltrukket af præcis den samme pakke.
Hvis man er kommet ud og i virkeligheden har mange forskellige typer uddannelser, fordi man har sammensat forskellige, hvorfor skulle vi så tro, at der er en bestemt pakke, der kan tiltrække rigtig mange?
Ved i stedet for at gå over til enkeltfagsordningen og så gøre den gratis og give f.eks. 50 eller 100 stipendier til en uddannelsesinstitution alt afhængigt af bevillingens størrelse får vi et kendt optagelsessystem og en incitamentsstruktur, som i langt højere grad matcher den måde, som institutionerne er organiseret på.
Med andre ord synes vi, at intentionerne med lovforslaget er gode, men det er desværre alt for bureaukratisk opbygget, og vi vil i udvalgsbehandlingen tillade os at komme med et forslag, som giver en langt enklere måde at administrere det her på.