Søren Espersen (DF), 2016-01-28:
Jeg takker regeringen for redegørelsen.
Jeg synes, det er en god og dækkende beskrivelse af situationen lige nu, som den jo er.
Jeg har tænkt mig at se fremad og også redegøre for, hvad vi i Dansk Folkeparti finder væsentligt, og også for, hvor dilemmaerne er.
Der har i den politiske debat indsneget sig et dogme om, at Danmark uden for landets grænser enten har pligt til noget eller har ansvar for noget.
Det har vi selvfølgelig.
Vi har forpligtelser over for NATO, over for EU og til at overholde de konventioner, vi har underskrevet, men derudover har vi ingen forpligtelser.
Vi har således ingen forpligtelser til at lægge pres på Syriens leder, på Egyptens militærdiktatur, på Saudi-Arabien.
Vi har heller ikke pligt til eller ansvar for at sørge for, at de stater, vi på den ene eller enden måde involverer os i, kommer i gang igen.
Vi har ingen pligt til eller ansvar for at indføre demokrati uden for Danmarks grænser, og vi har heller ikke en pligt til eller ansvar for noget over for verdens fattige.
Noget andet er så, om vi påtager os et ansvar, eller om vi gør det til en pligt.
Det gør vi så ofte, jo.
Men i mine øjne ender det ganske få gange med succes.
Jeg er helt på det rene med, at al-Qaeda og Taleban skulle stoppes, da man havde angrebet USA.
Men at denne og andre af den slags selvfølgelige militære interventioner udviklede sig til et 15 år langt mareridt, som ikke har bragt Afghanistan nærmere demokrati endsige svækket Taleban, som ikke har gjort Afghanistan mindre korrupt, og som har kostet tusinder af vestlige soldater og nødhjælpsarbejdere livet, var ikke nødvendigt.
Det var ikke meningen.
Den afgørende fejl i den slags interventioner er, som vi ser det, at vi i Danmark og Vesten har overbevist os selv om, at afghanerne af hjertet rigtig gerne vil have demokrati.
De ved det bare ikke.
Men nej, flertallet af det afghanske folk vil ikke have demokrati.
De bryder sig ikke om det.
De synes, demokrati er svagt og foragteligt.
Og de mange afghanere, som forsikrer os om, at de gerne vil, og som vi flittigt citerer, er ofte de samme, som ikke alene finansieres af USA, af EU eller af Verdensbanken, men som bliver det i en sådan grad, at de kan sende millioner af sted til private konti i schweiziske banker. Så mens vi ivrigt bekæmper korruption i Afghanistan, er det ironiske, at det i det land alene er Taleban, som vitterlig ikke er korrupt, der af samme grund nyder stor opbakning i den jævne befolkning.
Det samme gør sig gældende i andre muslimske lande.
Hamas i Palæstina, Det Muslimske Broderskab i Egypten og Libyen osv.
Derfor vil frie valg i sådanne lande altid ende med, at islamisterne vinder, netop fordi islamisterne lover nul korruption og sharia, og på de felter holder de altid det, de lover.
Her står vi så i et vældigt dilemma.
Støtter vi demokrati, som fører til, at sharia og islamisme bliver indført?
Eller er det til vores fordel, at landene styres af udemokratiske sekulære diktatorer, som holder islamisterne stangen, og som har en vestlig kurs?
Man kan ikke få vestlige politikere til at sige det.
De nødvendige ord kommer ikke ud, for pressen og fordømmelsen vil være der med det samme: Nå, så du går ind for diktatur?
Derfor jublede jo alle, da foråret satte ind.
Ledende vestlige politikere stemplede hurtigt Mubarak, Ben Ali, Gaddafi og al-Assad som illegale.
Det var de selv samme vestlige politikere, som ganske få måneder forinden havde hyldet disse sekulære diktatorer som væsentlige partnere.
Mubarak, som i 30 år havde holdt freden med Israel, som havde skabt økonomisk vækst selv midt i finanskrisen, og som lod kvinderne smide sløret.
Al-Assad er tidligere udenrigsminister, og Per Stig Møller vil betegne ham som selve nøglen til fred i Mellemøsten.
Og selv Gaddafi var vi på en eller anden måde også kommet til at holde af.
Han tog til bongo-bongo-fester i Italien, og vi holdt op med at nævne Lockerbie, når han var til stede.
Nu var de så med et slag blevet illegale, og Vesten skaffede i Egypten islamisterne magten ved at gennemtvinge frie valg.
For demokrati er jo pr. definition godt.
Men hvor er de vestlige ledere, som tør tale om, hvad der tjener Vestens interesser bedst?
Hvor var og hvor er de vestlige ledere, som offentligt tør sige, og nu kommer der et engelsk citat.
Det beklager jeg: »We know he is a bastard, but he is our bastard.«
De var og er
der ikke
Årsagen ligger i, at demokratiet er blevet en isme, verden er blevet Vestens missionsmark for demokratisme.
Men dermed forsvinder jo også pragmatismen i udenrigspolitikken, realpolitikken, den sunde fornuft.
Selvfølgelig kan vi ikke stille det spørgsmål, for vi er jo derude i en højere sags tjeneste.
Og således kaster vi os som missionærer ud over good governance, dialogcentre, demokratiprojekter og andre missionsbegreber, som tilmed har den mirakuløse effekt, at den danske statskasse straks som ved et trylleslag åbnes.
Vi er alle spændte på, hvad ambassadør Taksøe finder frem til, men jeg håber, at hans arbejde vil danne grundlag for, at vi i ro og mag kan tage hele vores sikkerheds- og udenrigspolitik op til revision og genindføre pragmatismen – måske med den doktrin, at Danmark alene har en forpligtelse over for Danmark og vores vestlige allierede.
Vi skal slå til militært, når Danmarks eller NATO's interesser og sikkerhed står på spil, som vi naturligt gjorde, da Amerika blev angrebet i 2001, og som vi effektivt har besluttet det i forhold til piraterne i Det Indiske Ocean eller ved Guldkysten, der truede vores handelsskibe.
Vi vil gerne med godt og venligt diplomati samtale og samarbejde med alle og uden restriktioner eller sanktioner i øvrigt.
Men ellers forventer vi, at andre stater og andre folk selv tilrettelægger deres fremtid, ligesom vi forventer at få lov til at fremlægge vores fremtid.
Skal vi i krig, håber jeg, at pragmatismen og den sunde fornuft på samme måde meget gerne kan vinde indpas.
Om ikke så længe skal vi i gang med at forhandle et nyt 5-årigt forsvarsforlig.
Det sidste endte jo, som man ved, i en 10 pct.s nedskæring oven i de øvrige nedskæringer, som tidligere forlig indebar, og det har bragt forsvaret i svære problemer.
Realiteten er, at vi i dag har en ganske lille stående hær, som groft sagt består af tre kampbataljoner, og at vores materiel som følge af de gentagne besparelser bliver mere og mere nedslidt.
Sådan var udviklingen, fik vi at vide.
Små enheder beregnet til udsendelse.
Og da udviklingen nu var sådan, blev det i årtier utrolig gammeldags at udtale ordet territorialforsvar.
Ordet i sig selv syntes støvet.
Da der angivelig ikke længere var nogen trussel mod Danmarks sikkerhed, så kunne vi lige så godt afskaffe ubådseskadrerne, som under den kolde krig var fremragende.
Ud med den tåbelige beslutning hældte man samtidig den enorme erfaring, som ubådenes officerer og befalingsmænd havde oparbejdet, og som det vil tage mindst 10 år at genopbygge, skulle ubådene en dag blive genintroduceret, hvilket Dansk Folkeparti i øvrigt går til de kommende forligsforhandlinger med.
For i dag virker det ikke længere støvet at snakke om territorialforsvar.
Lykkeligt er det, at det lykkedes for Dansk Folkeparti at redde værnepligten ved sidste forlig og samtidig få en passus indført om, at der ikke ved det næste forsvarsforlig skal spildes tid på diskussioner om afskaffelse af værnepligten.
Tværtimod vil vi gå til forhandlingerne med en indstilling om, at antallet af værnepligtige sættes op fra de nuværende ca. 5.000 pr. år, gerne til det dobbelte, og gerne ad åre til endnu flere.
For værnepligten har i høj grad at gøre med territorialforsvaret, ligesom værnepligten jo er den institution, som binder Danmark sammen fra egn til egn, og som er med til at øge sammenhængskraften i vores land.
Med et bredt fundament af værnepligtige øges mulighederne for også fremover at skaffe de velegnede professionelle soldater, som vi har brug for.
Enhver, som har været værnepligtig, vil i øvrigt erindre sig væsentligheden af at mødes med andre unge fra alle kanter af landet og med frivillige også fra Grønland og Færøerne.
Her mødtes man på tværs af sociale forhold og uddannelsesniveau fra alle egne for ikke at nævne, hvilken positiv betydning værnepligt i dag vil have for eksempelvis integrationsindsatsen.
Tænk, hvis nytilkomne unge vil kunne præges i retning af ordentlighed, punktlighed, solidaritet og dansk kultur.
Værnepligten betragter vi derfor som en væsentlig del af folkestyret, et vigtigt bidrag til territorialforsvaret og til befolkningens forståelse af forsvarets vilkår og som et bidrag til styrkelse af forsvarsviljen.
Vi går således til de nye forhandlinger med den indstilling, at det afgørende og centrale er forsvaret af kongeriget Danmark, og at det kommende forlig ikke bliver en spareøvelse, men at udgiften til forsvaret holdes i ro, og at dansk deltagelse i missioner i udlandet ordnes over særskilte bevillinger på finansloven, som det foregår i Storbritannien, og som jeg har redegjort for og gerne vil redegøre for, hvis den diskussion kommer op.
Jeg takker ministeren for redegørelsen og ser frem til den videre debat.