Søren Espersen (DF), 2016-05-20:
Mange tak, og tak til statsministeren.
Jeg synes, at det er en god og grundig redegørelse, han har lavet.
Den beskæftiger sig med mange emner, og det er, som det skal være.
Min begrænsede taletid gør, at jeg har besluttet mig for at bruge hele min taletid specielt på Grønlands økonomiske situation, som jeg synes er foruroligende, og som man ikke længere synes at have særlige muligheder for at rette op på, og det vil, hvis ikke ændringerne sker, betyde, at man bevæger sig ind i det uvisse.
Den fastslog, at finanspolitikken ikke længere er holdbar, og at de offentlige udgifter selv på kortere sigt ikke vil kunne dækkes af bloktilskuddet og de forventede skatteindtægter.
Økonomisk Råd i Grønland har vurderet, at tilpasningen af finanspolitikken, som det også er fremgået af redegørelsen, er påkrævet i en størrelse af 750 mio. kr. hvert år frem til 2040.
Det er et rystende tal.
Og det er vel at mærke uden noget særligt håb om forbedring af finanserne.
Der er jo som bekendt tre muligheder for at tilpasse en finanspolitik.
Man kan skære i de offentlige udgifter – det anser jeg for en ret umulig øvelse på Grønland, fordi social- og sundhedsvæsenet er presset til det yderste.
Der kan ændres strukturer, og det er nok der, man skal hen.
Der synes ikke i øjeblikket at være noget bud fra skiftende grønlandske regeringer på strukturændringer.
Jeg forstår, at der kan være noget på vej her til næste år, og det imødeser jeg med interesse.
Det sidste er at skaffe øgede indtægter.
Og her er det altså på grund af den lovfæstede fastfrysning af bloktilskuddet, som var et ønske fra Grønlands side.
Jeg sad selv i Grønlandsk-dansk Selvstyrekommission.
Det var et udtrykkeligt ønske fra grønlænderne, at det kom på.
Det gør, at det ikke kan forhandles.
Og så er der den manglende udsigt til lovfæstede fastfrysninger, til nævneværdige råstofindtægter og flugten fra Grønland af arbejdsduelige.
Det er ikke muligt at se noget særligt lys forude.
De allernyeste vurderinger fra forskellig side giver ikke anledning til større optimisme.
Her er et eksempel, nemlig folkeskolen, som på længere sigt kunne være en redningsmand.
Det er rigtigt, som det er blevet sagt også af den socialdemokratiske ordfører, at uddannelse er det væsentlige, når man taler strukturændringer på lang sigt.
De folkeskoler fungerer simpelt hen ikke særlig godt på Grønland, hvilket betyder, at mange, når de har børn i især blandede ægteskaber, altså dansk-grønlandske ægteskaber, flytter til Danmark, når børnene skal starte i skolen, fordi de simpelt hen ikke føler, at kvaliteten er tilstrækkelig i den grønlandske folkeskole.
Så er der en dramatisk fraflytning.
Hver fjerde person, som er født i Grønland, har nu bopæl i Danmark.
Det er altså omkring 16.000.
Hver fjerde person, der er født i Grønland, har nu bopæl i Danmark.
De store årgange i 1960'erne står nu over for offentlig forsørgelse.
Det er i øvrigt et fænomen, der selvfølgelig er interessant i alle tre dele af rigsfællesskabet.
Råstofefterforskningen ligger død.
Der er stort set ingen minedrift længere i Grønland.
Oliedrømmene er for længst knust.
Alle selskaber har trukket sig på stribe, og hvad der eventuelt ville kunne blive fundet af andre råstoffer, vil ikke kunne rette op på økonomien.
Så mindes jeg egentlig på sådan en lidt underlig facon, hvordan vi for ganske kort tid siden i Folketinget sad og skulle haste en såkaldt storskalalov igennem, og så skulle alt blive godt.
Jeg husker, at der var masser af spørgsmål, som vi på det tidspunkt – det var under den socialdemokratiske regering – ikke havde fået svar på, og derfor var egentlig mange partier utilfredse med, at det skulle hastes igennem.
Det skulle for alt i verden være ordnet inden sommerferien, for så ville der virkelig kunne blive sat ting i gang.
Så det var et meget hurtigt og et sådan lidt sjusket arbejde, der var, og så vedtog man storskalaloven, og så skulle de ellers gå i gang.
Man hastede det igennem.
Man kunne ikke vente de 3 måneder på en ny folketingssæson.
Og hvad sker der så?
Ikke et eneste projekt er sat i gang.
Skulle miraklet så ske, at der sættes et storskalaprojekt i gang – der taler man om arbejdskraft på et eller andet sted mellem 3.000 og 5.000 arbejdere – skal man altså have i baghovedet, at selv hvis det sker, så skal der stadig væk 12-15 storskalaprojekter i gang på en gang, før den grønlandske økonomi vil kunne blive selvbåren.
Der er 30 bygder, fremgår det, med et folketal på under 100.
Turismen var jo sammen med råstofferne det, som burde kunne blive en gylden mulighed.
Jeg kan i parentes sige, at mens Grønland har 50.000 turister på årsplan, så har Island 1.000.000.
Jeg har været begge steder, og jeg ved nok, hvor jeg helst ville på ferie.
Det er altså i Grønland, for det er meget mere spændende.
Jeg kommer sikkert til at genere nogle islændinge nu – skal vi ikke bare glemme det, jeg lige har sagt.
Grønland er et dejligt sted, og der burde være alle muligheder for, at man virkelig kunne få turismen op at køre.
Så er man fra Grønlands side meget optaget af, at det alene har noget med længden af landingsbaner at gøre.
Nu er det så det, der er det helt væsentlige, altså at få en stor og lang landingsbane i Ilulissat og også i Nuuk, og så skulle det hele køre.
Det er helt andre problemer end en længde på en landingsbane.
Rejser man til Island som turist, får man sådan en hel vifte af muligheder for alt, hvad man kan, og det sker ikke i Grønland.
Så det er langt mere fundamentale problemer, der er, for at Grønland ikke på nogen måde lever op til Island som et turistland.
Der står vi så igen og er tilskuere til Grønlands fremtid.
Det er klart, at hvis en status quo opretholdes, er næste stop en fuldstændig uvis fremtid.
Det er et normalt skøn, at Grønland reelt, finansielt, finanspolitisk er lammet, men at man undgår katastrofen, som følge af at udlandet ser Grønland som en del af den danske økonomi, hvilket i øvrigt også er tilfældet med Færøerne, som blev nævnt tidligere, altså der er en fornemmelse derude af, at Danmark ikke vil lade Grønland køre i den økonomiske afgrund.
Det har de folk i udlandet jo ret i.
Men det vil alt andet lige være mere ordentligt og værdigt, om rigsfællesskabet nu i den her dybt skræmmende og alvorlige situation satte sig sammen for at udforske de muligheder, der trods alt findes.
Det er årsagen til, at jeg på vegne af Dansk Folkeparti skal fremsætte et forslag til vedtagelse.
Det er ikke sådan, at jeg ikke synes godt om det andet forslag til vedtagelse, der er sendt, men det her adresserer det altså præcist, nemlig at vi er nødt til at finde en fælles fremtid, for ellers går det simpelt hen ikke.
Jeg fremsætter på vegne af Dansk Folkeparti, altså desværre kun med os som fremsættere, følgende: Forslag til vedtagelse »Folketinget tager statsministerens redegørelse til efterretning, idet Folketinget opfordrer statsministeren til snarest at indlede et samarbejde med Landsstyreformanden og Lagmanden med henblik på at nedsætte en fælles kommission, som får til opgave at fremkomme med forslag til, hvorledes man på alle felter vil kunne styrke rigsfællesskabet – med det formål at skabe en fælles tryghed for fremtidige generationer.«