Pernille Rosenkrantz-Theil (S), 2016-02-05:
Vi er kørt fuldstændig ned under gulvbrædderne.
Det har haft kæmpe konsekvenser for min familie og for vores egne børn, og hvis jeg havde vidst, hvor meget vi skulle slås med kommunen, er jeg sikker på, at vi ikke havde gjort det.
Det var faktisk fladt out
det, en kvinde, hvis familie havde taget et barn til sig som netværksplejefamilie, sagde til mig, efter i årevis at have haft et slagsmål kørende med kommunen om de forhold, der var omkring familien.
Hun havde bedt mig om et møde, fordi hun kunne høre, at det var det samme for rigtig mange andre netværksplejefamilier.
Når man er netværksplejefamilie, er man typisk enten søster eller veninde eller det, der ligner, til den mor, der ikke længere kan tage sig af barnet.
Det, der er virkeligheden for børnene, er, at deres netværksplejefamilier bruger utrolig meget tid foran computeren, fordi de skal slås med kommunen om bilag, altså om, hvad kommunen skal dække, og hvad kommunen ikke skal dække.
Det mener jeg er fuldstændig urimeligt.
Mennesker, der påtager sig den kæmpemæssige opgave, det er at tage et barn til sig, skal simpelt hen have nogle forhold, hvor man minimerer bureaukratiet og skaber ordentlige forhold for dem.
Alt andet kan simpelt hen ikke være rigtigt.
Og det er jo sådan set baggrunden for, at vi har sat nogle penge af på satspuljen for 2015, og jeg ser meget frem til, at de modeller, der skulle gøre det mere klart, hvad det er for nogle rammer, man har at gøre med, kommer.
Jeg er meget imod det der med, at plejefamilierne bilag til bilag skal ind og forhandle med en kommune, og det er jo i virkeligheden det samme, der sker, hvad angår løn- og arbejdsforhold for plejefamilier.
Der gælder en anden type regler, men det er den samme problematik, nemlig at den, man forhandler med, kan tage noget af det dyrebareste, nemlig det barn, man – for sådan er det jo heldigvis – er kommet til at holde af, fra en.
Hvad angår forhandling om løn- og arbejdsforhold, så er det jo ikke ligesom på det almindelige arbejdsmarked, hvor man jo i yderste konsekvens enten kan lockoute eller strejke – det er jo det, der ligger i hele vores model – så hvis forhandlingerne braser sammen, og man ikke kan komme frem til en løsning, så er det de redskaber, man kan bruge over for hinanden.
Men der er vel ikke nogen, der forestiller sig, at man skulle strejke fra sit barn.
Det kan man godt indimellem have lyst til, når de ikke gider at få sko på om morgenen eller sådan noget, men at føre det ud i en konsekvens, der drejer sig om mere end 5 minutters vrede over, at de ikke gider binde snørebåndene, går jo ikke, og det vil sige, at plejefamilierne ikke har en mulighed for, hvis forhandlingerne bryder sammen, at sige: Vi skal have bedre vilkår.
Derfor mener jeg, at der, både fra lovgivers side, men i særdeleshed også i kommunernes side, påhviler os et særligt ansvar for at skabe ordnede og ordentlige løn- og arbejdsvilkår for de her grupper.
Altså, man bliver nødt til at tage i betragtning, at der her er grupper, der ikke har samme muligheder, når der skal forhandles løn, som alle andre grupper har.
Jeg mener ikke, man har taget det seriøst nok fra lovgivers side; jeg mener ikke, man tager det seriøst nok i kommunerne; og jeg mener, at man stiller plejefamilierne i den fuldstændig urimelige situation, at man, når de beder om at få forhold, der bare tilnærmelsesvis ligner dem, som alle andre mennesker har, og som tilnærmelsesvis kompenserer for det kæmpe stykke arbejde, de påtager sig, lynhurtigt kan komme derhen, hvor man siger: Er det så, fordi I ikke holder af de børn, I tager jer af?
Det er jo det, der er modreaktionen.
Det er simpelt hen ikke rimeligt.
Jeg har ikke den store forkromede løsning på det.
Jeg har bidraget til, at vi har taget det skridt at få sat nogle penge af til at prøve at få løst det her, men vi bliver simpelt hen nødt til at tage seriøst, at det er kernen i problematikken.
Og når vi har snakket om det, bliver vi nødt til også at dele det op: Der er kommunale plejefamilier – og det synes jeg at ministeren gjorde meget klart – og de er ment som en langt mere professionaliseret type af plejefamilier end det, man kalder de almindelige plejefamilier.
Det er to forskellige kategorier.
Og så kommer der så netværks- og familieplejefamilierne, som først er kommet til i 2007 – det er en helt tredje kategori.
Jeg mener, at der, når vi har fået noget af det udredningsarbejde på plads, påhviler os som Folketing at tage seriøst at få delt det op, også lovgivningsmæssigt, i forhold til hvordan vi tager os af løn- og arbejdsvilkår, at vi får skabt nogle meget klare retningslinjer i forhold til at tage seriøst, at der ikke er tale om normal lønforhandling, ligesom der er mellem andre parter på arbejdsmarkedet.
Der er utrolig mange gråzoner, og vi har været ufatteligt dårlige til at håndtere det.
Og jeg vil sige, at for os Socialdemokrater er noget af det allervigtigste – noget af det, vi er sat på jorden for – at alle børn får en fair chance i tilværelsen, at de får en ordentlig start, at de får mulighed for at udleve de drømme, de har for deres tilværelse, uanset at de kommer fra en familiemæssig baggrund, der er braset sammen, og man derfor har været nødt til at anbringe dem.
Det vil sige, at for os er det her også kernestof.
Vi vil ikke være med til, at der kan finde overgreb sted; vi vil ikke være med til, at anbringelser braser sammen; vi vil ikke være med til, at forholdene omkring de plejefamilier, der er, er usammenhængende, og at der er gråzoner.
Det duer ikke.
Man må aldrig kunne true med at tage børnene fra en familie, fordi man ikke kan blive enig om forholdene.
Der er rigtig mange problemer at tage fat på, og der er ikke nogen nemme løsninger, men vi må sætte en retning for, at vi skal have nogle alvorlige snakke med hinanden om lige præcis de her udsatte børn.
Tak for ordet.