Jørgen Winther (V), 2006-12-14:
Jeg synes, det er fint, at vi får denne debat om kræftbehandling, og der er nogle ting, jeg gerne vil slå fast lige fra starten.
For det første kan man se samlet på det og sige, at danske kræftpatienter får en så god behandling i dag, som de aldrig tidligere har fået i Danmark.
Aldrig før er så mange kræftpatienter blevet behandlet så godt, som de bliver nu.
Det er både på Herlev Sygehus og i Sundhedsstyrelsen, og der er det i hvert fald min opfattelse, at det svigt, der er sket på Herlev Sygehus, er af større art end det, der er sket i Sundhedsstyrelsen.
For det tredje, og det vil jeg gerne pointere meget kraftigt, reagerede sundhedsministeren jo hurtigt, fornuftigt og adækvat, så snart ministeren fik kendskab til, at der var nogle kræftpatienter, der ikke var blevet tilbudt den nødvendige strålebehandling på sygehuse enten her i landet eller i udlandet.
For det fjerde vil jeg gerne slå fast, at der nu kommer en lovgivning, som alle har hørt om, og den vil tage hensyn til de patienter, som er blevet svigtet af Sundhedsstyrelsen.
Det vil sige, at de får mulighed for at få en erstatning via Patientforsikringen, hvis de har lidt nogen form for skade.
For det femte – det har været nævnt nogle gange tidligere – vil jeg også gerne slå fast, at Socialdemokraterne og De Radikale ikke selvstændigt har afsat en krone på finansloven til kræftbehandling inden for de sidste mange år.
Tværtimod har De Radikale foreslået at få nogle penge fjernet.
Som jeg også har sagt, for det sjette, så har Dansk Folkeparti, De Konservative og Venstre år efter år afsat flere hundrede millioner, ja, endda milliarder af kroner til bedre kræftbehandling.
Her vil jeg især i disse tider gerne rose Dansk Folkeparti for deres meget konstruktive indsats inden for området.
For det syvende vil jeg også gerne slå fast, at Socialdemokraterne og De Radikale sådan lidt mere er på jagt efter at få sundhedsministerens hoved på et fad så hurtigt som muligt, end de er optaget af at føre en rigtig, adækvat politik på det her område.
Hvis man ser på f.eks. overlevelsen for lungekræft, er det sådan, at 1 års overlevelse inden for de sidste 5 år er steget fra 28 pct. til 36 pct.
Det er virkelig noget, der batter.
Dernæst har vi i de sidste 4 år fået 40.000 flere strålebehandlinger om året.
De er steget fra 140.000150.000 til 190.000.
Endvidere har vi fået et second opinion-panel, og det vil jeg gerne sige er alle tiders, og jeg er glad for ministerens fine bemærkninger om det, for det er virkelig accepteret i dag, og det er sådan, at kræftpatienter så får en ekstra mulighed for behandling.
Jeg vil egentlig godt lige tage fat på panelet.
Lad mig give et eksempel på, hvordan det var i slutningen af 1990’erne med disse kræftpatienter.
Vi husker alle sammen Asbjørn Kloppenborg-Skrumsager.
Han har skrevet en hel del, og i den bog, jeg har skre vet, er han også interviewet.
Denne hr. Skrumsager var en af de allerførste danskere, som kom til Stockholm for at få det, der hedder stereotaktisk strålebehandling, som vi var nogle der troede på kunne hjælpe ham.
Så prøv at høre, hvordan det var der i 1990’erne.
To dage før, at hr. Skrumsager skulle rejse af sted til Stockholm, sendte Sundhedsstyrelsen i Danmark et afslag, hvori de skrev: På grund af de foreliggende oplysninger om anvendelse af stereotaktisk strålebehandling på levermetastaser – det er døtresvulster i leveren – må Sundhedsstyrelsen anse, at metoden endnu befinder sig på det eksperimentelle stadium, og styrelsen har derfor ikke mulighed for at godkende offentlig betaling af udgifterne ved henvisning af patienten til Karolinska Sjukhuset.
Hr. Skrumsager måtte selv bekoste, hvad det kostede, og samtidig var det sådan, at der var en overlæge på Århus Kommunehospital, der henviste hr. Skrumsager til behandling i Sverige.
Men 2 dage før han skal af sted, får han at vide, at Sundhedsstyrelsen ikke vil betale alligevel.
Han betalte så.
Der er betydelig flere eksempler, jeg kunne komme med.
Det sidste, som kun lige tager 30 sekunder, handler om en mand, der hedder Jørgen Skadshøj.
Han skrev: Efter den 29. maj 1998 at være blevet erklæret uhelbredeligt syg af kræft på Odense Universitetshospital er jeg blevet opereret på et tysk hospital og vurderes nu at være uden kræft.
Udgifter til undersøgelser, operation, sygehusophold, rejse og familieledsagelse er opgjort til 300.000 kr., og en redegørelse er vedlagt.
Og det sidste: Som dansk statsborger, således underlagt det danske sundhedssystems rettigheder og pligter, skal jeg anmode om, at Sundhedsministeriet bevilger alle eller de fleste af de afholdte udgifter.
Der var blankt afslag.
Det, jeg bare vil sige, er: Der er forskel på det, der sker i dag, og på det, der skete før.
Der var nogle, der ikke fik den strålebehandling, de skulle have, men ingen vidste rigtig, hvad årsagen var.
Dengang var det med åbne øjne, at Socialdemokratiet, SF og andre partier derovre omkring sagde nej til, at disse patienter fik den helt nødvendige behandling.
Jeg nævner kun det her for at vise, at der er himmelvid forskel på det, der sker med disse patienter nu, og det, der skete tidligere.
Men jeg er den første – det er ministeren også – til at beklage, at der er nogle patienter, der er blevet svigtet, og dem skal vi nu gøre alt, hvad vi kan for.
Jeg vil gerne have, at vi ser fremad alle sammen.
Det var ordene.