Line Barfod (EL), 2011-05-02:
Sager om seksuelle overgreb mod børn er jo nogle af de værste sager, vi overhovedet har, og vi er alle sammen optaget af, hvad vi kan gøre for at forebygge dem – det må jo være den allervigtigste opgave for os.
Men vi er jo også optaget af, hvad vi kan gøre for at hjælpe dem, der bliver ofre for forbrydelserne.
Det er det, som Straffelovrådet sidder og arbejder med.
Det kunne være, vi en dag skulle have en snak om Straffelovrådets bevillinger, og om der er nogle muligheder for, at man måske ved at tilføre lidt mere sekretariatsbistand kunne gøre, at Straffelovrådet kunne arbejde lidt hurtigere, end vi oplever de gør i nogle sager, når der er nogle ting, som vi har behov for at få afklaret, og hvor vi har brug for den ekspertviden, som de sidder med.
Men jeg er enig i, at vi er nødt til at vente på det arbejde, som vi har bedt dem om at gå i gang med, og se på, hvad de kommer med.
Men der er en anden del, som vi jo for så vidt ikke behøver at vente med, og som ikke er med i forslaget, desværre, nemlig det, der handler om psykologhjælp.
Jeg forstår selvfølgelig godt fru Lone Dybkjærs overvejelser om, at det koster penge, men jeg tror jo helt generelt, at man på lang sigt sparer penge i samfundet, hvis vi behandler folk, når de har brug for behandling, i stedet for at de går i årevis og ikke får behandlet tingene og så får en masse andre sygdomme og en masse andre problemer.
På det fysiske område behandler vi jo også folk med det samme og giver dem den nødvendige behandling, så længe de har behov for behandlingen.
Hvis de har et sår, der ikke vil hele, så bliver man ved med at give dem sårhelingsbehandling, indtil det faktisk er lykkedes at behandle dem.
Hvis ikke man gjorde det, kunne det jo ende med at blive langt dyrere for samfundet, hvis de f.eks. så skulle have sat benet af.
På samme måde er det, når man ikke giver folk den nødvendige behandling til de sår, de har fået på deres psyke, for så kan det også komme til at koste samfundet langt, langt mere, end hvis vi gav dem den behandling, de har brug for, med det samme.
Derfor synes jeg, at man godt kunne overveje at få sat den del i gang med det samme.
Så er der den del, der handler om, hvorvidt vi så skal have afskaffet forældelsesfristen.
Det er om det, jeg er meget spændt på at se, hvad Straffelovrådet kommer med, og hvor jeg ligesom fru Lone Dybkjær mener, at man er nødt til også at se på andre måder end straffesager, for som mange har været inde på under debatten, så vil det være meget få sager, hvor man vil kunne føre tilstrækkeligt bevis, og det vil være meget få sager, der overhovedet bliver rejst for domstolene, fordi anklagemyndigheden normalt kun må rejse sagerne, hvis den regner med at få den, der er mistænkt for en gerning, dømt, og det vil være få sager, der så bliver ført.
Derfor er spørgsmålet: Skal vi se på nogle andre måder, hvor offeret faktisk kan få den mulighed, hvis offeret ønsker det, at blive konfronteret med den, man siger har begået overgrebet, og få sagt, hvad det egentlig har betydet for en, og komme af med den vrede, man har, og måske få nogle løfter om, at der ikke sker overgreb på andre.
For det er jo den anden del af det, som jeg i hvert fald hører fra nogle af dem, der gerne vil have muligheden for at rejse sager, nemlig at de er bange for, at der bliver begået nye overgreb.
Derfor er det selvfølgelig også noget, vi skal have med i vores overvejelser, nemlig hvilke muligheder der er der.
Og derfor synes jeg, at det er fornuftigt, som andre har været inde på, at se på de erfaringer, der er fra andre lande, om, hvad man kan gøre på forskellig vis.
Så vil jeg bare gerne afslutningsvis over for justitsministeren efterlyse, hvornår vi får gang i de børnehuse, som samtlige partier i Folketinget har ønsket vi skal have, og som giver mulighed for, at straks der er mistanke om et overgreb, kan barnet komme hen og blive undersøgt, og det kan blive afklaret.
For hvis vi fik dem, ville vi også få opbygget en større viden om overgreb mod børn, og det kunne være, at der, hvis den viden bredte sig i samfundet, faktisk her var nogle steder, hvor man tog sig godt af børnene med det samme, så var der flere, der på mistanken henvendte sig, så man kunne få afklaret, om der var begået overgreb mod børnene eller ej.