Per Clausen (EL), 2008-05-06:
Her i debatten er der blevet talt meget om arbejdsgivernes vilje til at påtage sig et socialt ansvar.
Det synes jeg er en god ting at tale om.
Jeg synes dog, når vi diskuterer det i forhold til den ordning, som det her forslag foreslår afskaffet, at det måske mere minder om det, nogle lidt uvenligt har kaldt godhedsindustrien, nemlig at der ikke er nogen grænser for, hvor meget godt man vil gøre for andre mennesker, hvis man kan få en helt tredje part til at betale.
Det er jo realiteten i den ordning, vi snakker om her.
Hvis vi nu sagde, at det handlede om en ordning, hvor arbejdsgiverne betalte, uden at lønmodtagerne skulle betale skat, fordi arbejdsgiveren gav afkald på at kunne trække det fra, kunne vi jo snakke om en ordning, der kunne være interessant at tilgodese.
Men her vil man altså have i både pose og sæk, og det er vel ud fra det grundsynspunkt, at denne regering synes, det er bedre at give penge til et område som det her ved at gøre det i form af skattefrihed end ved at finansiere det som en del af de offentlige udgifter
En af de afgørende forskelle er, at når man giver det som skattefrihed, har det som regel nogle sociale konsekvenser, nemlig at det bliver fordelt på en måde, hvor de højeste indkomster får mest glæde af ordningen.
Når der er blevet nævnt forskellige tal i dagens debat om den her ordning, kan det jo hænge sammen med, at den vokser så eksplosivt, at det måske kan være svært at følge med.
Jeg har tal, der siger 405 mio. kr. i 2006, og nogle skøn for, hvad det giver i 2007.
Det kan vi selvfølgelig prøve at arbejde lidt mere med, også fordi jeg da synes, det kunne være spændende at få skatteministeren til at udfolde lidt mere, hvad det var for nogle besparelser, man havde på det her område.
Jeg ved, at når vi andre kommer med udgiftskrævende forslag inden for forebyggelsesområdet og taler om dynamiske effekter og de besparelser, det vil give, plejer man ikke fra regeringens side at give meget for dem.
Men her har man måske nogle meget solide tal.
Det fremgår jo ikke bare af det materiale, forsikringsselskaberne har udarbejdet, men underbygges også af konkrete eksempler fra speciallægernes praksis.
Der er jo også det, der indimellem virker yderligere tilskyndende, med hensyn til hvad speciallægerne prioriterer at bruge deres tid på, nemlig at der findes eksempler på, at man som læge kan tjene mere end det dobbelte på at behandle en patient, der er omfattet af en sundhedsforsikring, end ved at behandle en patient, der ikke har en sådan forsikring.
Der er altså efter Enhedslistens opfattelse ingen tvivl om, at forsikringsordningen skaber ulighed i adgangen til sundhedsbehandling, og denne ulighed finansieres ved et skattetilskud.
Nu er det jo sådan, at fri og lige adgang til sundhedsydelserne har været et uvurderligt gode og har været så dybt og selvfølgeligt forankret i Danmark, i hvert fald i princippet, at nogle måske opfatter det som en særlig dansk værdi og den derfor synes umistelig.
Det er helt indlysende, at skattesubsidieringer af arbejdsgiverbetalte sundhedsforsikringer skaber større ulighed mellem dem, der er inde på arbejdsmarkedet, og dem, der er uden for.
Taberne er folkepensionister, førtidspensionister og kontanthjælps- og dagpengemodtagere.
De dårligst stillede danskere er taberne, når det skal afgøres, hvem der først kommer i behandling.
Men også i forhold til de grupper, der er på arbejdsmarkedet, rammer ordningen socialt skævt.
Selv om en arbejdsgiver skal lade ordningen omfatte alle ansatte i virksomheden for at opnå skattefrihed, viser det sig, at der er meget stor forskel på, hvor udbredt ordningen er.
Således er 73 pct. af alle ansatte i medicinalindustrien omfattet.
Inden for tekstil- og beklædningsindustrien er tallet 21 pct.
Og hvis man læser den statusrapport fra en række ministerier, som man udgav i december 2007, får de 14 pct. højest lønnede erhvervsaktive - alle, der tjener over 400.000 kr. - 53 pct. af alle de skattesubsidierede frynsegoder, som arbejdsgiverne uddeler.
Den ene procent af alle de erhvervsaktive, der tjener over 750.000 kr., sidder på 10 pct. af de skattesubsidierede frynsegoder.
Præcis sådan er det, når vi snakker sundhedsforsikringer.
Vi kan man sikkerhed konstatere, at hvis man har en lav indkomst, er man underrepræsenteret, og at hvis man har en høj indkomst, er man overrepræsenteret.
Hvis det er sådan, at man har en kort uddannelse, er man underrepræsenteret, og at hvis man har en lang uddannelse, er man overrepræsenteret.
Altså, alle de sociale skævheder, vi kan finde i samfundet, som også genfindes i, hvem der er mest syge, genfindes i sundhedsforsikringsordningen, sådan som den fungerer i dag.
Der er altså tale om, at vi hvert år som skatteydere er med til at bruge 500 mio. kr. til at skabe øget ulighed i sundhedssystemet, og det synes vi i Enhedslisten er en usædvanlig dårlig anvendelse af de penge.
Vi så gerne, at de blev brugt til at forbedre det offentlige sundhedsvæsen målrettet på en sådan måde, at man sørgede for at behandle de mennesker, der havde det største behov, først.