Søren Espersen (DF), 2012-01-20:
Det, der bringer mig på talerstolen igen, er udenrigsministerens udfald her til sidst.
Jeg vidste egentlig godt, at det kom, for jeg tror, at udenrigsministeren har haft den der seddel med udtalelsen i RÆSON liggende i sin portemonnæ for at kunne tage den frem ved festlige stunder.
Sammen med hr. Holger K. Nielsen har han plapret løs i både radio og tv i alle mulige sammenhænge – også før valget, også før udenrigsministeren blev udenrigsminister – om, at jeg og Dansk Folkeparti holder med Egyptens afsatte diktator Mubarak.
Jeg har ikke kunnet forestille mig, at nogen tog det vrøvl alvorligt.
Nu er jeg nødt til at slå fast, at jeg siden den egyptiske revolutions allerførste minut har haft den indstilling, at såvel den vestlige verden som det egyptiske folk med revolutionen sagtens kunne risikere at komme fra asken i ilden; at man med Mubarak – som jeg skrev – vidste, hvad man havde, men at revolutionen beklageligvis sagtens kunne ende i et islamistisk diktatur a la Iran.
Jeg har så slået fast, at Egypten trods alle dårligdomme var et åbent land med stor turisme, med mulighed for at drive frit erhverv, med mulighed for at rejse ud og ind af landet; et land, hvor forskere kunne arbejde frit, og hvor man kunne studere, hvad man ville; et land, hvor kvinder kunne slippe for islamisk slaveri og tilhylning; et land, som ikke dyrkede håndsafhugning, som ikke myrdede folk, der skiftede tro; et land, hvor utro kvinder ikke blev stenet til døde; et land, hvor kristendommen og andre religioner var tilladt; og sidst, men ikke mindst, et land, som til punkt og prikke overholdt fredsaftalen med Israel.
Det var det Egypten, vi havde, så jeg tillader mig at sige, at det jo godt kan gå værre end det.
Med hensyn til økonomien var vækstraterne dengang på mellem 7 og 8 pct. og med udsigt til stigende vækst.
Den var ikke berørt af finanskrisen overhovedet.
Der var investeringer overalt i landet, også fra udlandet.
Der var et inflationsfald fra 18 pct. i 2008 til 10 pct. i 2009.
Med hensyn til den politiske situation var Egypten internationalt anerkendt som et solidt, tillidsvækkende styre.
Uanset hvad folk siger, var situtionen sådan.
Jeg husker også diskussioner her i Folketinget 3, 4, 5 år tilbage, sådan var det.
Man accepterede det, man anerkendte det som et solidt, tillidsvækkende styre, der overholdt internationale aftaler – og ikke mindst fredsaftalen med Israel.
Mubarak var i 2004 mester for våbenhvilen mellem Israel og Hamas.
Det er fuldstændig glemt.
set som den mægtigste og vigtigste mægler i Vesten og den islamiske verden.
Sådan var hans status.
Under tegningkrisen gik man tiggergang til ham for at spørge, om han ikke ville hjælpe med at ordne problemerne for Danmark.
Det gjorde han.
Han var en udglattende faktor.
Landet var igennem 30 år en fornuftig samarbejdspartner for USA og NATO, en varm støtte i kampen mod terrorisme.
Indenrigspolitisk kunne kvinder, som jeg sagde, frit gøre karriere, og som årene gik fik de flere og flere rettigheder.
Borgerne kunne som sagt rejse frit ud og ind af landet, og landet var åbnet for turisme.
Danske turister strømmede til og tog på Nilkrydstogter for at se umådelige arkæologiske herligheder og for at nyde den internationale stemning, der var i Sharm el-Sheikh.
Det var det Egypten, som vi for 3 år siden bredt i Folketinget hyldede som et land, we could do business with.
I dag er det den rene elendighed.
Det har jeg også forståelse for.
Det eneste, jeg har sagt – og det er åbenbart kættersk, det må man ikke – er, at det kunne være, de kom fra asken i ilden.
Jeg håber det ikke.
Jeg håber, at det så også kan blive afslutningen på det citat, der hele tiden flyver rundt.
Nu synes jeg egentlig, at det er ved at være tid til at bruge den seddel til noget fornuftigt, måske til optænding i udenrigsministerens brændeovn, når han kommer hjem.