Line Barfod (EL), 2008-10-23:
Vi skal jo til Helsinki i næste uge til Nordisk Råds årlige session, og meget naturligt er det store spørgsmål, vi skal diskutere, den globale finanskrise.
Der er rigeligt at tage fat på at diskutere.
Man må sige, at det jo er et system og en ideologi, der er brudt sammen.
Det har vist sig, at nyliberalismen og troen på, at de frie markedskræfter bare skulle slippes så meget fri som muligt, så ville alt blive godt, har spillet fuldstændig fallit.
Det har vist sig, at det, der blev sluppet fri, var grådigheden og det var tankeløsheden, og at der ikke var nogen, der sikrede, at det også kom til at hænge sammen i forhold til samfundet, i forhold til at sikre almindelige menneskers boliger og sikre de sunde, fornuftige virksomheder.
Derfor er det rigtig vigtigt, at vi får diskuteret i Nordisk Råd: Hvad kan vi gøre på nordisk plan for at sikre den meget, meget vigtige del af infrastrukturen, den afgørende del af samfundet, som finanssektoren er?
Hvordan kan vi sikre, at vi har en finanssektor, der virker, og som kan sikre, at almindelige mennesker kan låne penge til hus og hjem, og hvad de nu ellers har brug for, og at gode, sunde virksomheder kan låne penge til deres løbende drift og til, at nye virksomheder kan komme i gang?
Det er afgørende at få diskuteret også fællesnordisk, hvad vi gør ligesom vi diskuterer mange andre fælles spørgsmål - og vigtigheden af, at vi får vores samfund til at fungere, men det er yderligere aktualiseret af, at vi har set Island bryde fuldstændig sammen, og at de åbenbart ikke regnede med at kunne få opbakning fra de øvrige nordiske lande, men i stedet vendte sig til Rusland.
Det er dybt, dybt bekymrende og må være udtryk for, at der er noget alvorligt galt i det nordiske samarbejde, når Island vælger at gå til Rusland for at få hjælp i så stor en krise i stedet for at regne med, at de andre nordiske lande kan gå ind.
Det er selvfølgelig også udtryk for, at vi må diskutere noget mere i det nordiske samarbejde, hvad vi kan gøre for at hjælpe hinanden, så man ikke ryger ud i sådan en økonomisk krise, og her tænker jeg ikke så meget på, at man skal komme løbende med milliarder til at sikre spekulanterne, men at vi bliver nødt til at have nogle fælles diskussioner om, hvad det er for en regulering af finanssektoren, vi skal have, og hvad vi kunne gøre for måske at få en fællesnordisk investeringsbank eller andet, der kan sikre den del af økonomien, der handler om virksomheder og almindelige mennesker.
Og så kan vi for min skyld lade spekulanterne lege med alle deres papirpenge, så meget de vil, bare det ikke kommer til at påvirke det, der er vigtigt, for at samfundet kan hænge sammen.
Når jeg er dybt bekymret for, at Island vender sig mod Rusland, er det selvfølgelig også på grund af den nye sikkerhedspolitiske situation, vi har i verden i dag, bl.a. omkring Arktis og Nordpolen, som andre også været inde på.
Der er det jo et kæmpe problem, at Rusland så aggressivt forsøger at komme ind og varetage sine magtpolitiske interesser i forhold til det arktiske område, og det bliver vi altså også nødt til at diskutere i Norden: Hvad gør vi for at håndtere den situation?
Hvordan sikrer vi, at vi får en regulering af Arktis på folkeretlige præmisser og ikke ud fra et magtspil?
Hvad gør vi i forhold til resten af verden for at sikre, at man er opmærksom på, hvad det er, der er sket omkring den sikkerhedspolitiske situation, og hvad det betyder for sikkerhedspolitikken.
Ud over alle klimaændringerne, som folk ser andre steder i verden, hvad betyder det så, at man begynder at kunne sejle gennem Nordøstpassagen og Nordvestpassagen?
Jeg har lige været i FN på den årlige tur med de danske parlamentarikere.
Det var dybt bekymrende, at det åbenbart ikke var noget, i hvert fald nogen af dem, vi hørte fra af embedsmænd fra USA's regering, Pentagon osv., overhovedet var opmærksomme på.
Hvad gør vi i forhold til resten af verden for at diskutere den her situation?
Hvis jeg så lige skal gøre det med Island og finanskrisen færdig, så vil jeg sige, at vi jo har et lillebitte problem i Danmark med de islandske studerende, der er her, og som jo på grund af lange historiske og kulturelle traditioner går på vores uddannelsesinstitutioner, men som lige nu står i en katastrofal situation, fordi der er lukket for pengene, så de er nødt til at tage hjem til Island og se, hvordan de kan klare sig igennem der, eller afbryde deres studier og gå i gang med at arbejde, hvis ikke vi gør noget.
Der synes jeg godt, vi kunne gå ind og se på, om vi kan finde en eller anden løsning for at hjælpe de islandske studerende i Danmark igennem den her svære tid.
Jeg håber, samarbejdsministeren, der jo også er undervisningsminister, måske vil kunne være behjælpelig med at se på: Hvad er der af muligheder, og hvad kunne man gøre?
Da jeg læste ministerens redegørelse, slog det mig, at der intet står om demokrati, at der intet står om folkelig forankring.
For mig er det selve fundamentet for det nordiske samarbejde, at det netop bygger på demokrati og på folkelig forankring.
Det er det, der gør, at det nordiske samarbejde er så stærkt.
At der overhovedet ikke er nogen modstand i Norden mod det nordiske samarbejde, er, fordi det fra starten har været båret af den folkelige forankring, og at man løbende har prioriteret meget højt at have den folkelige forankring.
Det kan selvfølgelig være, at det bare er en forglemmelse fra dem, der har skrevet redegørelsen, at man ikke har taget det med.
Men når man ser på den politik, der bliver ført fra ministerrådet, så er jeg desværre bange for, at det er udtryk for den holdning, der ligger i ministerrådet.
Når vi ser, at Foreningen NORDEN, der jo i høj grad er dem, der står for den folkelige forankring, gang på gang blive skåret, at man gang på gang flytter den virksomhed, der har ligget i det folkelige arbejde, over til i stedet for at være noget, som embedsmændene skal stå for, så mener jeg, at det er et stort problem.
Når man i dag sammenligner de bevillinger, som Foreningen NORDEN får, med det, som andre bevægelser, der støtter forskellige internationale samarbejder som Europabevægelsen og Atlantpagtsammenslutningen, får, kan man se, at Foreningen NORDEN får langt mindre, når man sammenligner, hvad de får, med, hvad de har af medlemmer.
Det er jeg bange for er udtryk for, at man hverken fra ministerrådets side eller fra den danske regerings side forstår tilstrækkeligt at værdsætte og prissætte den folkelige forankring og det store arbejde, der ligger.
Det er det samme problem, vi ser i forhold til globaliseringssamarbejdet.
Andre ordførere har også har været inde på det.
Det er rigtig, rigtig vigtigt og nødvendigt, at vi diskuterer globalisering, og at vi gør noget, men det kræver altså en folkelig forankring, og det kræver, at vi også tilfører midler fra mange andre kasser.
Det virker altså fuldstændig tåbeligt, at det, man gør for at satse på globalisering, hvor man siger, at det er nødvendigt på grund af globalisering at have et stærkt nordisk samarbejde, er at gå ind og fjerne en stor del af det nordiske samarbejde.
Det er da tværtimod det, vi har brug for mere af og for at styrke, hvis vi også skal kunne klare os godt i verden.
Klimaet er jo et oplagt eksempel.
Når de nordiske lande i dag står så stærkt på miljøområdet og klimaområdet, er det jo ikke primært på grund af en politisk prioritering.
Så er det jo på grund af stærke folkelige bevægelser, der har arbejdet for, at der skulle ske noget på miljøområdet, der har arbejdet for at udvikle vedvarende energiformer osv.
Det er da det, vi har brug for at vise, og det er det, vi har brug for at styrke, hvis vi også fremover skal klare os godt i forhold til klimadebatten.
Et led i den folkelige forankring er jo også, at vi sikrer, at kommende generationer ved noget, og derfor har vi jo også fra Den Venstresocialistiske Grønne Gruppe og fra Socialdemokraterne foreslået, at undervisningsmidler skulle være en del af forberedelsen til klimatopmødet.
Til allerallersidst vil jeg så bare sige, at jeg håber meget, at man i det kommende nordiske samarbejde også vil prioritere indsatsen mod menneskehandel højt, som man har gjort tidligere.
Det er i hvert fald noget af det, jeg har tænkt mig at blive ved med at arbejde på.
Jeg synes, at det er rigtig godt, at mennesker kan rejse så meget, som man kan i dag, men det er et kæmpe problem, at det samtidig fører til, at langt flere bliver udnyttet meget, meget groft, og at vi i dag ser slaveri i nordiske lande, både slaveri i form af prostitution og også slaveri til tvangsarbejde, til tiggeri og andet.
Det bliver vi altså nødt til at sætte langt stærkere ind over for, og igen er der brug for, at vi her satser på den folkelige forankring.
Hvis vi skal stoppe slaveriet i vores lande, bliver vi nødt til at inddrage hele civilsamfundet i kampen mod det.
Man bliver nødt til at sikre, at der ikke er nogen, der vil være med til at leve af slavearbejde, at der ikke er nogen, der vil være med til at købe varer, der er produceret af slaver, at der ikke er nogen, der vil være med til at bo i byggeri, der er produceret af slaver, og altså på alle måder være med til at stoppe slavehandel og selvfølgelig også stoppe, at der ikke er nogen, der køber sex af kvinder, der er tvunget til at sælge sex.
Så der er virkelig en udfordring, som vi bliver nødt til at sætte højt på den nordiske dagsorden.