Bertel Haarder (V), 2014-10-24:
Tak til forsvarsministeren for en rigtig god og indholdsrig debat, som viser fremdriften i det perspektivrige nordiske forsvarssamarbejde, som jo er blevet muliggjort efter den kolde krigs afslutning, som gav Finland og dermed også Sverige nye muligheder for at deltage i udenrigsog forsvarspolitisk samarbejde.
Jeg kan huske lige efter regeringsskiftet i 2011, hvor der var Nordisk Råds session her i denne sal, at den svenske udenrigsminister, Carl Bildt, holdt en lang og visionær tale om alt det, vi skulle samarbejde om på forsvarsområdet.
Jeg kunne ikke lade være at tolke det på den måde, at her havde vi en mand, og nu tør jeg sige det, fordi han er gået af, som inderligt ønskede, at Sverige skulle være medlem af NATO, men når det nu var lidt svært – og det bør vi danskere kunne forstå; vi har vist nogle behold, som vi har svært ved at komme af med i EU-sammenhæng – så ville han i hvert fald de facto komme så tæt på NATO som muligt, og det blev så bekræftet igen, da den svenske forsvarschef, Sverker Göranson, indrømmede, at det svenske forsvar ikke er meget værd i sig selv, uden at der er et samarbejde med andre lande.
Det er jo en af grundene til, at det nordiske forsvarssamarbejde er så perspektivrigt.
Kort efter Carl Bildts visionære tale vedtog udenrigsministrene en fælles luftovervågning over Island.
Det vil sige, at det var på øvelsesbasis, som der står i redegørelsen, og det var svenske og finske fly sammen med norske fly, som foretog denne overvågning af det islandske luftterritorium.
« Det synes jeg lyder lovende, og jeg håber, at ministeren har en positiv holdning til det, hvad jeg er sikker på, ellers ville han ikke skrive det.
Man kunne jo så rejse spørgsmålet, om en sådan model med fælles overvågning eller bevogtning også kunne bruges, når det gælder det grønlandske luftterritorium, hvor både hr. Finn Sørensen og andre har bemærket, at den danske overvågning i enhver henseende er særdeles lemfældig, sådan som den danske Rigsrevision har beskrevet.
Ved sidste års Nordisk Råds session i Oslo foreslog den daværende grønlandske landsstyreformand, at vi skulle have en fælles nordisk droneeskadrille.
Jeg tror ikke, hun tænkte på dræberdroner; jeg tror, hun tænkte på overvågningsdroner.
Og det er jo muligt, at det er en god idé.
Det kan også være, at det var noget, der ville tiltale de grønlandske politikere.
Jeg ved det ikke.
Jeg synes blot, at det er fuldstændig oplagt, når nu de nordiske lande i fællesskab har til opgave at overvåge og bevogte så stor en del af Nordatlanten og Arktis, som får stadig stigende betydning, at man så overvejer et tættere samarbejde, herunder også en nyttiggørelse af de meget store svenske og finske flystyrker, som vi andre jo kan have brug for at få hjælp fra, når så stort et område skal overvåges.
Ministeren skriver, at NORDEFCO, altså det nordiske forsvarssamarbejde, kører så fint, fordi det er fuldstændig ubureaukratisk og er baseret på grundlæggende principper om gennemsigtighed, ikkeeksklusivitet, altså at de lande, der vil, er med, og at de, der ikke vil, ikke er med, og det kan jeg godt se styrken i.
Der er bare ét problem ved den model, og det er det, hr. Steen Gade har påpeget flere gange, nemlig at man så risikerer, at der ikke er nogen drivkraft.
Så hvis den model skal fungere, forudsætter det ministre, der ligesom Carl Bildt og andre virkelig vil noget.
Så kan de drive det igennem.
Hvis de synker lidt hen, er der altså ikke nogen til at drive udviklingen frem, og det vil jeg blot opfordre ministeren til at være opmærksom på, for denne meget ubureaukratiske model betyder jo, at det er en række lande, der kører hver for sig, og det eneste, der så er fælles, er disse forsamlinger af ministre og chefer på forskellige niveauer.
De har ikke noget fælles sekretariat at holde sig til, og det bliver de så nødt til at kompensere for ved at være ekstra opmærksomme på deres opgave i at drive tingene frem.
Så vil jeg gerne erindre forsvarsministeren om Stoltenbergrapporten, som jo også er udmærket nævnt i redegørelsen.
Der er 13 punkter, hvoraf langt de fleste er i god gænge.
Det gælder f.eks. også dette med cybersikkerhed, som jeg er glad for er med i rapporten, og som er og især kan blive et kolossalt vigtigt område for nordisk samarbejde.
Men som jeg sagde til udenrigsministeren for lidt siden, var Thorvald Stoltenberg her den 8. maj, og han var både utilfreds med, at ambassadesamarbejdet er blevet til for lidt, men han nævnte også et andet område, som han syntes var blevet til for lidt, og det vedrører hans forslag om en fællesnordisk maritim kystvagtstyrke i Arktis.
Det er vist ikke blevet til så meget, og jeg tror, det er et meget relevant forslag, og jeg ser mig bekræftet i det ved at læse det sidste nummer af Udenrigs, hvor chefen for Forsvarsakademiet, kontreadmiral Nils Wang, foreslår, at vi ikke blot får en fællesnordisk maritim kystvagtstyrke, men også en fællesnordisk sømilitær indsatsstyrke.
Det er jo noget, der vil noget, og som også er relevant at tænke på i forbindelse med danske indkøb af ikke bare fly, men også skibe.
Så jeg håber, at det indgår i ministerens overvejelser.
Der er én ting, der er helt sikker, og det er, at de nordiske borgere er hundrede procent for et sådant samarbejde.
Det er os politikere, som er lidt langsomme.
Vi er bagud i forhold til vores befolkninger, ligesom vi er bagud i forhold til vores virksomheder, som er meget bedre til at samarbejde over grænserne, end vi politikere er.
Så derfor vil jeg spørge, om forsvarsministeren i sit svar lige kunne demonstrere en vis åbenhed over for både Thorvald Stoltenbergs og Nils Wangs tanker om et øget samarbejde, for det handler jo om, at Arktis og Nordatlanten – dette område på jordkloden, som for det første er umådelig stort og for det andet har en stærkt stigende betydning – for en meget stor dels vedkommende er overladt til de nordiske landes overvågning og bevogtning, og det gælder både sikkerhed til søs og råstoffer og transport osv., men det gælder sandelig også det militære.
Hvis det område bliver et tomrum, ved vi, at det kan friste.
Det kan f.eks. friste dem, som sender ubåde ind i den stockholmske skærgård og laver andre ting, og det, vi kan gøre for at bevare freden, er, at både USA og Rusland kan være trygge ved, at de nordiske lande selv tager vare på det område.
Og det kan vi jo.
Tilsammen har vi, som jeg nævnte under den foregående debat, EU's største luftstridskræfter.
De er større end de tyske, større end de franske, større end de engelske, så vi kan jo godt, hvis vi samarbejder, og det, jeg her taler om, passer perfekt med det, der er mottoet for regeringens formands politik for 2015: Sammen er vi stærke.
Ja, men vi er kun stærke, hvis vi er sammen.