Holger K. Nielsen (SF), 2014-01-21:
Det kan man sådan set godt mene, men det er bare ikke aktuelt her, vel?
Det er meget Frankrig, der har presset på, og det er blevet en EU-operation, men med FN-mandat.
Jeg tror måske, at vi skal passe på med at komme til at fokusere så meget på, om det er FN, EU eller NATO, at vi ligesom glemmer, at der er nogle opgaver, der skal løses.
I det her tilfælde er der en opgave i Den Centralafrikanske Republik, der skal løses, så der er EU gået ind og har ligesom sagt: Okay, vi vil godt stille omkring 1.000 mand til det.
Burde det så have været FN?
Måske, men det er bare ikke FN, og derfor skal vi så forholde os til, om vi burde kunne deltage.
Det kan vi ikke i øjeblikket.
Som jeg siger, tror jeg nok, man skal finde de soldater, der skal findes til den her opgave.
Så det er ikke, fordi det på den måde bliver katastrofalt for indsatsen dernede, det tror jeg ikke det gør, men det ville da være naturligt ud fra vores udenrigspolitiske prioriteter i almindelighed, at vi kunne deltage.
Jeg vil godt sige tak til ordførerne for mange gode indlæg og overvejelser.
Jeg synes, at den her debat understreger, at den årlige sikkerhedspolitiske redegørelse er en god og væsentlig lejlighed til at gøre status over det sikkerhedspolitiske landskab og til at drøfte, hvor i landskabet Danmark bør placere sig.
Jeg håber også, at dagens debat kan være med til at inspirere en bredere debat om Danmarks udenrigspolitik, også uden for Folketingets rammer.
Det vil jeg og regeringen rigtig gerne medvirke til – det er også et svar til fru Mette Bock, som efterlyste det; det er faktisk noget, vi er ret optaget af i Udenrigsministeriet i øjeblikket, og vi vil komme med forskellige tiltag desangående.
Der har været en del, synes jeg, meget gode bemærkninger og også nogle kritiske bemærkninger – til sidst blev de, synes jeg, sådan lidt partitaktiske i retning af, hvad den tidligere regering havde gjort, i forhold til hvad den nuværende regering gør.
Man forsøgte lidt at give indtryk af, at der er en meget stor forskel på det med hensyn til Syrienkonflikten, men det er usandt.
Altså, denne regering har jo støttet den moderate opposition meget, meget markant hele vejen igennem, og det har der ikke været nogen som helst tvivl om.
Det er i forlængelse af, hvad den tidligere regering gjorde, det er jeg fuldstændig enig i, men når fru Lene Espersen ligesom begynder at stille sig op og retfærdiggøre sig selv og sige, at det var hende og den daværende regering, der støttede den moderate opposition i Syrien, og at vi ikke gør det, og at vi støtter Assad, så er det jo langt ude.
Vi har hele tiden støttet den moderate opposition og vil også gøre det fremover.
Det skal jeg lige vende tilbage til.
Det er jo rigtig nok, at det her handler meget om, hvad småstaten Danmark skal gøre i forhold til omverden.
Jeg vil sige til fru Mette Bock, at der ikke er nogen tvivl om, at vi er småstat – det har vi sådan set været siden Kielerfreden for 200 år siden, da vi mistede Norge, så vi er småstat.
Det, som er det afgørende nu, er jo, at vi er i et meget aktivt alliancefællesskab med lande uden for vores grænser, og det er en meget, meget vigtig forudsætning for den danske udenrigspolitik.
Hr. Søren Pind kritiserede lidt, at der var for meget om interesser ikke så meget om værdier i den her redegørelse.
Jeg tror, det er meget vigtigt, at vi ikke gør interesser og værdier til et modsætningsforhold.
Jeg mener faktisk, at der er en meget, meget klar sammenhæng mellem de to begreber.
Ja, vi skal varetage danske interesser ude i verden, men det gør vi altså bedst, ved at vi tager udgangspunkt i de værdier, som vi som land står for, og som vi også mener kan være medvirkende til, at vi får en omverden, der bliver stabil i forhold til os.
Vi har jo lagt meget vægt på – og det fremgår også tydeligt af redegørelsen – indsatsen i forhold til skrøbelige og konfliktramte lande.
Vi har lagt vægt på nedrustningsdagsordenen og forholdene i det arktiske område.
Det er det, som jeg forstår ved samtænkning; det er, at vi tænker økonomi, politik, udvikling og kultur i bredeste forstand sammen i vores udenrigspolitik.
Og det er også i høj grad det, som er en grundforudsætning for den ændring af vores repræsentationsstruktur, som jeg præsenterede for Udenrigspolitisk Nævn i sidste uge.
Det er nemlig samtænkningen mellem handelspolitik, klassisk diplomati, udviklingspolitik, som vi er nødt til at udforme mere klart.
Det kan godt være, at vi, vil jeg sige til fru Mette Bock, ikke har gjort det strategisk præcist nok endnu – muligvis – men det er faktisk en vigtig opgave, og vi arbejder på sagen, og jeg ser meget gerne en større offentlig debat om hele det spørgsmål.
Vi åbner i Nigeria.
Der har været et stort pres fra det danske erhvervsliv, for at vi skulle åbne i Nigeria, der er store interesser, store danske økonomiske interesser i det, men der er også politiske interesser i det, fordi Nigeria jo er et af de største og mest betydningsfulde lande i Afrika i øjeblikket, det mest folkerige land, som spiller en stadig større rolle på det afrikanske kontinent politisk set i forhold til Den Afrikanske Union, i forhold til at løse de politiske konflikter, der også er i Afrika.
Derfor synes jeg ikke, at man skal se modsætningen mellem, at vi ligesom tager udgangspunkt i nogle økonomiske og handelspolitiske interesser og så det forhold, at det er et land, som vi også politisk set kan have glæde af at have et brohoved i, netop fordi vi politisk set har store interesser i, at man får en stabil udvikling på det afrikanske kontinent.
Det er derfor, at vi er meget, meget optaget af, hvordan vi kan sikre det.
Der synes jeg at man har et meget godt eksempel på, hvordan den her samtænkning fungerer, og hvordan det i det hele taget afspejler den ambassadestruktur, som vi præsenterede i sidste uge, og som jo også har nogle sikkerhedspolitiske implikationer.
Men overordnet er det vigtige det, jeg vil kalde multilateralisme, at vi går ind og samarbejder i internationale organisationer, at vi samarbejder med forskellige lande i det.
Det er fuldstændig korrekt, som også fru Mette Bock sagde, at magtcentrene forskyder sig, og der kommer nye magtcentre til, og det er vanskeligt at få hold på, hvor de stærkeste magtcentre er.
Det så man jo med stor, brutal klarhed på COP15-mødet i København i sin tid, og det er den nye virkelighed i verden, vi skal forholde os til.
Det er også det, vi gør, og der lægger vi os jo ikke bare på maven for samarbejdspartnere, hverken for USA, for Storbritannien, for Tyskland, for Sverige eller andre, men vi tager udgangspunkt i, hvad vores interesser er.
Vores interesse er ikke mindst, at vi får et meget stærkt FN-engagement.
Jeg tror, at man må sige, at FN blev prioriteret noget ned i den danske udenrigspolitik i en periode.
Det kan man have mange forskellige meninger om, men det er i hvert fald vigtigt, at man med den nuværende globale udvikling, da får et meget, meget stærkt FN-engagement.
Vi skal også have et nordisk perspektiv.
Jeg er meget enig med hr. Steen Gade i det perspektiv.
Forsvarsministeren og jeg tager til Reykjavik om nogle uger for at deltage i nordisk forsvars- og udenrigsministermøde, hvor vi også vil diskutere Stoltenbergrapportens forskellige forslag.
Det tager vi faktisk meget alvorligt, og det har også sammenhæng med, at Arktis er et meget, meget vigtigt område for de danske sikkerhedspolitiske udfordringer.
Der har vi et direkte ansvar oppe.
Det er et stadig vigtigere område, man kan få flere ressourcer udvundet deroppe.
Vi ved altid, at når der er ressourcer på spil, kan der også blive konflikter.
Det handler mange konflikter i verden om.
Sejlruterne kan give nye udfordringer med hensyn til ulykker.
Det er i øjeblikket et lavspændingsområde, og det skal forblive et lavspændingsområde.
Der er risici for, at det kan ændre sig, men vi skal fra dansk side gøre, hvad vi kan, for at det forbliver et lavspændingsområde, hvor vi løser eventuelle konflikter gennem folkerettens principper, således som det er klarlagt i Ilulissat-erklæringen, og der vil jeg godt rose den tidligere udenrigsminister, hr. Per Stig Møller, for hans store arbejde for at få den erklæring gennemført, som jo netop giver et grundlag for, hvordan vi får løst de fremtidige konflikter i det arktiske område.
Jeg synes ikke, at vi er ustrategiske på det.
Vi forsøger at gå ind og forebygge i skrøbelige stater.
Vi har også en politik om nedrustning, som efter min mening er blevet underprioriteret lidt i den offentlige diskussion.
Jeg har gjort mig nogle bemærkninger omkring de mange atomvåben, der er
, der er alt for mange atomvåben i verden, og den dagsorden, Obama satte op, da han blev præsident, skal vi jo give medløb, og det gør vi også i videst muligt omfang.
Min forgænger, hr. Villy Søvndal, gjorde en meget stor indsats sammen med Tyskland og Polen omkring CFI-aftalen vedrørende de konventionelle våben i Europa.
Jeg drøftede den sag med min tyske kollega på mit første besøg hos ham, og han er enig i, at det arbejde skal vi fortsætte.
Det er Danmark, Polen og Tyskland, der tog fat på det.
Der er aftaler omkring våben, våbenkontrol osv.
Det er en dagsorden, som vi fortsætter, som jeg også ved, den tidligere regering faktisk prioriterede, men som vi har tænkt os at fortsætte meget, meget offensivt.
Er det ustrategisk?
Jeg synes det ikke.
Det ligger da i forlængelse af det, jeg sagde, i forhold til at vi skal gøre alt, hvad vi kan, for at forebygge konflikter rundt omkring i verden.
Vi skal gøre, hvad vi kan for at føre en aktivistisk udenrigspolitik, men ikke nødvendigvis med militære midler – også med andre midler.
Der har været en række spørgsmål vedrørende Syrien og Genève II-konferencen.
Det er i hvert fald ikke en debat, der er særlig relevant lige nu, for de faktiske forhold i jernindustrien er, at der er indgået en aftale mellem russerne og FN og USA om, at vi får fjernet de kemiske våben, og at man indkalder til Genève II-konferencen, dvs. der er sat en politisk proces i gang.
Jeg kan ikke forestille mig, at der er nogen i den her sal, der kunne forestille sig, at man ville kortslutte den politiske proces ved at gå ind og så bombe sig til flyveforbudszoner.
I så fald synes jeg nok, at der er brug for en vis behandling, om man så må sige.
Det kan jeg dårligt forestille mig at der er nogen der mener, og det kan vi jo ikke gøre.
Så derfor er vi i øjeblikket på det politiske spor, og derfor tager jeg til Genève her i aften efter den her debat og deltager i Genève II-konferencen i morgen.
Der er nogle, der siger, at det jo ikke bliver til noget, at der ikke bliver noget fred ud af det.
Nej, der er ikke fred på fredag; der er ikke nogen aftale på fredag.
Det tror jeg ikke der er nogen i denne verden der overhovedet forestiller sig.
Der har været meget tummel det sidste døgn vedrørende Irans deltagelse, og jeg skal ikke kommentere de forskellige meldinger, der har været i forhold til det.
Jeg håber på, og det er jeg overbevist om, at man får gang i konferencen og også, at den moderate opposition deltager i konferencen.
Det er en afgørende forudsætning for, at man kan komme frem til noget.
Jeg er fuldstændig enig i, at det jo er dem, vi støtter, og de skal deltage i konferencen, og derfor er det hele lidt afgørende.
Jeg synes så, og det synes EU-landene også, at det kunne være en fordel, hvis Iran deltog, forudsat at de accepterer præmisserne fra Genève I-kommunikeet – det har Iran ikke ønsket at gøre tilsyneladende.
Om den sag er færdigdiskuteret, kan jeg ikke sige her i dag, men det får vi jo at se, når vi starter i morgen.
Men der bliver i hvert fald grundlag for en politisk proces, som betyder, at man forhåbentlig kan nå frem til nogle resultater i forhold til en fredsløsning, som kan indeholde muligheden for en overgangsregering, som parterne selv får forhandlet.
Noget andet, og det er nok så vigtigt, er, at man bliver enige om, at den humanitære hjælp i højere grad kan komme ind i Syrien.
Det kan være igennem nogle våbenhvilearrangementer, det kan være forskellige aftaler, der kan laves der, i forhold til at man kan komme ind forskellige steder med humanitær hjælp.
Det ved jeg Røde Kors er meget optaget af, og jeg ved, at de humanitære organisationer er meget optaget af det; jeg ved, at vi alle sammen skal være optaget af, at der kan komme humanitær hjælp ind.
Det er simpelt hen problemet i øjeblikket; det er ikke muligt at få det ind i øjeblikket, men vi håber meget på, at der bliver lavet aftaler, så det bliver muligt at få den humanitære hjælp ind i Syrien.
Men som sagt er jeg ikke optimist, jeg er heller ikke pessimist, jeg er realist, og på det grundlag håber jeg, man får en proces i gang.
Der har været forskellige bemærkninger.
I forhold til Kina, som hr. Søren Espersen brugte stort set hele sin taletid på, vil jeg sige, at de fleste af os jo er enige i, at der er mange problemer vedrørende menneskerettigheder i Kina, og at Kina kan blive et problem.
Men i forhold til Kinas størrelse synes jeg ikke, at man, hvad angår oprustning, og hvad angår andelen af verdens våben, kan påstå, at Kina er, om man så må sige, mere bevæbnet, end USA f.eks. er.
Vi ved jo, det ikke er tilfældet.
Så på den måde er Kina jo hverken det ene eller andet sted en global trussel, og det tror jeg er vigtigt at holde fast.
Hvis vi ser på vores sikkerhedspolitiske interesser, er det vigtigt at sondre imellem, om der er tale om nogle globale trusler eller ej, og jeg synes, det ville være forkert at sige, at Kina er det.
Derfor kan det jo godt få betydning for os på forskellige måder, og derfor skal vi naturligvis også forholde os til, hvad der sker i Asien på det her område.
Det er der, de har deres fokus i øjeblikket.
Det betyder så, at de har mindre interesse i Europa.
Det betyder så igen, at vi er nødt til i Europa at blive bedre til selv at styre vores ting, og derfor er jeg også meget stor tilhænger af EU-samarbejdet på det udenrigspolitiske område.
Jeg er sådan set tilhænger af, at man ophæver forsvarsundtagelsen.
Vi vedtog i går på rådsmødet, at der skal sendes tropper til Den Centralafrikanske Republik i en EU-operation med FN-mandat.
Den kan vi ikke deltage i.
Det tror jeg også der gør.
Men det er jo alligevel, kan man sige, opgaver, som vi ud fra en klassisk dansk udenrigspolitisk synsvinkel godt vil kunne deltage i.
Under alle omstændigheder skal vi blive klar over, at vi skal klare flere ting selv i Europa.
Det er sådan set mest der, jeg ser de mere snævre danske sikkerhedspolitiske interesser komme ind.
Tanken om, at vi sammen med Rusland, kunne jeg forstå på hr. Søren Espersen, nærmest skulle lave en front imod Kina, tror jeg ikke kan nyde fremme her i Folketingssalen.
Det håber jeg heller ikke, for det er dog helt perspektivløst.
Jeg er helt uforstående over for det.
Jeg mener altså, at vi ligesom skal anerkende, at der er nogle interesser, som Danmark har.
Ruslandspolitikken er også noget, som ikke har været nævnt her så meget i dag, og som jo spiller en ganske stor rolle.
Vi diskuterede det også meget på EU-udenrigsministermødet i går og er enige om, at EU skal have en mere sammenhængende politik over for Rusland.
I den politik skal man på den ene side erkende Ruslands vigtighed for Europa, men vi skal også i fællesskab være i stand til at kritisere Rusland, når landet overtræder menneskerettighederne, når det f.eks. fører en uacceptabel pressionspolitik over for naboerne.
I forlængelse af det skal vi være meget opmærksomme på, at Georgien og Moldova kan fastholdes som en del af det vestlige interesseområde, hvad de selv gerne ved.
Tilsvarende gælder det for Ukraine, som vi er opmærksomme på at der skal være en dør åben for.
Der skal være en dør åben til Europa for ukrainerne.
Jeg vil sige, at den klassiske udenrigspolitik også ændrer sig.
Fra tidligere at være primært statsligt drevet med diplomater, der taler med hinanden, indgår forskellige civilsamfundsorganisationer, ngo'er nu meget mere direkte i udenrigspolitikken.
Man kan sige, at der måske mangler lidt strategisk tænkning fra vores side om, hvordan vi kan drage ngo'erne, inddrage civilsamfundene i den måde, vi fører politik på.
Det har været gjort.
F.eks. støtter vi jo forskellige menneskerettighedsorganisationer i Rusland og også i Kina og andre steder.
Det er også en del af udenrigspolitikken, nemlig at man støtter civilsamfundene.
Man siger: Okay, du har en stat her, som vi er meget uenige med på nogle områder.
Vi vil godt snakke med dem, men vi vil også godt støtte forskellige grupperinger, forskellige ngo'er.
Vi bruger vores egne ngo'er offensivt til at få kontakter andre steder i verden.
Det vil sige, at verden er multipolær på flere forskellige måder.
Det angår både spørgsmålet om, hvor verdens magtcentre ligger, og hvor man kan operere fra.
Det er ikke udelukkende fra de statslige ministerier, men også gennem civilsamfund og forskellige ngo'er, som man kan bruge aktivt.
Det er vi meget opmærksomme på, og det er også det, vi tænker i retning af.