Svend Auken (S), 2007-12-11:
Jeg vil gerne starte med at sige tak til ministrene for den besvarelse, vi har fået, og med det samme kvittere for invitationen til forhandlinger om at indgå en ny aftale i forbindelse med udnyttelsen af de mange muligheder, der bliver givet i Lissabonaftalen.
Det tager vi fra Socialdemokratiets side meget gerne imod.
Må jeg også lige, inden jeg kommer til substansen, benytte lejligheden til at sige tak til de mange mennesker, der har hjulpet os med at komme til, hvor vi er i dag.
Jeg tænker på de folk fra Udenrigsministeriet og Statsministeriet, der har forhandlet under meget vanskelige betingelser i den her sag.
Jeg har også været dybt imponeret af det arbejde, der blev lavet i forbindelse med at bistå Folketinget med udredning af de mange spørgsmål, vi har haft, og jeg har været utrolig glad for Folketingets medarbejdere; den beskedne stab, vi har indsat, for at sikre, at vi - jeg tror faktisk som det første land i Europa - fik den nye tekst i traktatform, så den kunne læses, i det omfang den kan læses.
Det er også Folketinget, som har givet vældig gode svar om ligheder og forskelle mellem de to traktater, sådan at vi i Europaudvalget har haft mulighed for at gennemføre vel nok den mest omfattende proces, der har været omkring en traktat, med redegørelser om juridisk-politiske emner, samråd og høring endda inden for en meget kort tidsfrist.
Jeg er meget optaget af en tanke, og det er, at vi, ligesom vi har gjort med den danske grundlov, får skrevet en udgave af den nye traktat, der er let læselig.
Folketinget vil meget gerne tage på sig at prøve at se, om det er muligt at skrive det sådan.
Hvis man skråsikkert kan svare på selv de mest indviklede og besværlige spørgsmål, er man en helt i egen og andres opfattelse.
Den rolle vil jeg nødig tage på mig i dag.
Jeg må indrømme, jeg har haft meget tvivl, og det tror jeg gælder mange af mine kollegaer i mit eget parti i forbindelse med den her sag.
Det er meget kompliceret stof, vi står over for.
Vi har derfor gjort meget ud af en åben proces, en proces, hvor der blev lyttet til argumenter, og hvor man ikke valgte primitive formler for at slippe uden om vanskelige spørgsmål.
Efter at vi har været igennem denne lange proces, er det vores bestemte opfattelse, at den traktat, vi behandler her i dag, Lissabontraktaten, er et klart fremskridt.
Den løser det vigtigste problem overhovedet, nemlig at gøre det europæiske samarbejde beslutningsdygtigt, beslutningseffektivt, efter at medlemskredsen er udvidet fra 15 til 27 medlemmer.
Enhver kan sige sig selv, at bestemmelser om, at alle skal være enige, er meget sværere at administrere, når man er 27 og ikke 6 eller 9 eller 12 eller 15 medlemslande.
Man er nødt til at lave større effektivitet.
Enhver kan også sige sig selv, at de institutionelle opbygninger, man har, f.eks. Kommissionen, er man nødt til at lave om, når der kommer flere medlemmer.
Den afgørende ændring, der er sket i EU’s måde at arbejde på, er ikke sket som følge af traktater, vil heller ikke ske som følge af Lissabontraktaten, men vil ske som følge af, at der er kommet flere medlemmer.
Det er også løst med Lissabontraktaten at gøre tingene mere demokratiske, give de nationale parlamenter en klarere rolle og give Europa-Parlamentet en stærkere medbestemmelse i form af den almindelige lovgivningsprocedure.
Det er tydelige fremskridt.
Det er godt, at der er kommet mere åbenhed i form af åbne møder i Ministerrådet, og det er godt, som udenrigsministeren understregede det før, at EU - selv om jeg i virkeligheden gerne ville være gået længere - nu har fået nogle institutionelle rammer, der gør det muligt at arbejde med et mere overbevisende ansigt udadtil.
Der er et telefonnummer, Kissinger og andre kan ringe til i Europa, med Lissabontraktatens vedtagelse, hvis den bliver vedtaget.
Når det derimod drejer sig om folkeafstemning, så er jeg og har hele vejen igennem været mere i tvivl.
Jeg kommer om et øjeblik tilbage til statsministerens efter min mening ikke rigtige påstand om, at vi på dette område altid bare mekanisk har anvendt § 20 i grundloven.
Efter min opfattelse har det altid været en betydelig bredere vurdering, der har ligget til grund, og som jo også er gennemført i det her tilfælde.
Vi har haft en meget, meget grundig proces, og det, der har trukket i retning af, at man skulle have folkeafstemning på det her grundlag, har selvfølgelig været den forestilling, som mange med rette har haft, om, at når så mange bestemmelser er de samme i den her traktat som i den oprindelige forfatningstraktat og man havde besluttet sig til at sende forfatningstraktaten til folkeafstemning, så bør man da vel også sende denne traktat til folkeafstemning.
De gode operative bestemmelser for forfatningstraktaten er heldigvis videreført i Lissabontraktaten; bør man så ikke også sætte det til folkeafstemning?
Derfor bliver det et meget vigtigt spørgsmål at tage stilling til, om der er sket en ændring i Lissabonteksten i forhold til forfatningstraktaten.
Og det er det, vi i Folketinget har brugt kræfterne til at få underbygget, og hvor vi har fået god bistand.
Det er vores bedste vurdering, at det drejer sig om et andet projekt.
Det er ikke længere et forfatningslignende projekt, det drejer sig om.
Ordet forfatning er gledet ud, der er ikke længere tale om en egentlig grundlovs- eller forfatningstekst.
Alle de nationalstatslige symboler er taget ud.
Man taler ikke længere om love og rammelove, præsidenter og udenrigsministre.
Princippet om EU-rettens forrang for nationale love er ikke medtaget.
Enkeltvis taget
betyder disse ændringer måske ikke det helt store.
Charteret siger man udtrykkeligt skal have den samme vægt i traktaterne som de øvrige traktatbestemmelser.
Men lagt sammen var det i hvert fald de eksperters vurdering, som vi havde i Folketinget, og det er også min vurdering, at det ændrer karakteren af selve det projekt, vi står over for.
Det her er, som det også blev understreget, jeg tror, det var af statsministeren, en normal ændring af traktaterne, på samme måde som Nicetraktaten var det i sin tid, og vi savner ikke hele dette tilløb til en forfatningsmæssig opbygning.
Jamen, er der nogle, der siger, hellere en folkeafstemning for meget end en for lidt; det må da være en fordel, at man får en folkeafstemning.
Der vil jeg sige, at belært af mine egne erfaringer kan jeg ikke dele den opfattelse.
Amsterdamtraktaten blev i sin tid sendt til folkeafstemning med de mest beskedne juridiske påskud, og det gjorde vi - det vil jeg gerne røbe, jeg sad i den daværende regering, der besluttede det - ud fra en samlet politisk vurdering af, at vi oven på Maastricht osv. var nødt til at sende den til folkeafstemning.
Det gjorde vi så.
Men der var jo ikke noget at tage stilling til - der var kun nogle sympatiske miljøbestemmelser, det var det reelle indhold af Amsterdamtraktaten - med det resultat, som jeg er sikker på at fru Pia Kjærsgaard og andre, der er til stede her i salen, vil kunne bekræfte, at det blev en diskussion om Schengen, som ikke havde en pind med Amsterdamtraktaten at gøre.
Man skal tage folkeafstemning, når det drejer sig om grundlovsmæssige forhold, eller når det drejer sig om egentlige ændringer.
Det er der ikke lagt op til her.
Jeg ved godt, at der er andre, der har det lettere; uanset hvilke ændringer det drejer sig om, så skal der være folkeafstemning.
Der er også dem, der siger, at vi bare mekanisk skal bruge § 20 i grundloven.
Så nemt gør vi det ikke for os selv hos os, og det er derfor, vi har prøvet at lytte til alle argumenter, og jeg er glad for at kunne sige, at det efter den megen tvivl og de mange argumenter er vores faste overbevisning, at det her ikke er en traktat, der kræver en folkeafstemning.
Må jeg så endelig sige, at der jo ikke er noget forkert i, at man anlægger sådan en samlet vurdering.
Og der er jo heller ikke noget forkert i, at man går igennem alle disse argumenter, for det her drejer sig om politik og holdninger, visioner og ønsker og ikke løsning af matematik eller regneopgaver.
Det er helt afgørende, at man samlet set når frem til et klart resultat.