Astrid Krag (SF), 2008-04-22:
Tak til ministrene for deres redegørelser og tak til Ny Alliance for at have indkaldt til denne forespørgsel.
Jeg synes, der er grund til at spørge sig selv, oven på ministrenes redegørelser, om det nu også går helt så godt, og om vi kan være helt så tilfredse med os selv, som vi er.
Jeg er i hvert fald personligt meget enig med de næsten 40 pct. af danskerne, der i en undersøgelse for nylig angav, at integrationen er det vigtigste problem at løse, hvis vi skal sikre velfærdssamfundets fremtid, for det er jo et af de helt store problemer, vi står med.
I en tid med højkonjunktur og fuld damp på kedlen er arbejdsløsheden stadig højere blandt vores etniske minoriteter end blandt danskere.
Det koster den enkelte dyrt at stå uden for arbejdsmarkedet, og det koster også samfundet dyrt i overførselsindkomster og mistet aktivitet på arbejdsmarkedet.
Et regnestykke fra ministeriets egen tænketank om udfordringer for integrationsindsatsen i Danmark viste for nogle år siden, at det danske samfund ville spare 23,4 mia. kr. om året, hvis integrationen virkede.
Det er jo mildest talt et imponerende beløb, som får de aktuelle lønkrav fra de strejkende ude på pladsen til at blegne.
Samtidig presser integrationsspørgsmålet sig på, fordi vi er ved at få en ny underklasse i Danmark, hvor de etniske minoriteter scorer lavest på alle de parametre, man normalt kan bruge til at måle, hvor godt et liv man lever; bl.a. har de en lavere gennemsnitsløn, et gennemsnitligt lavere uddannelsesniveau, et højere frafald på uddannelserne, de er overrepræsenterede i kriminalitetsstatistikkerne og i vores fængsler, og de har gennemsnitligt markant færre kvadratmeter at bo på.
Regeringen har så indført en række økonomiske sanktioner, som må siges at være af ideologisk karakter mere end noget andet, det er nemlig ikke bevist, at de virker efter det påståede formål, nemlig at få folk ud på arbejdsmarkedet.
Kontanthjælpsloftet og 300-timers-reglen fremgår af Integrationsministeriets egen oversigt over tiltag, som skal gøre integrationen bedre og sikre, at folk kommer i arbejde.
Men virkeligheden viser, at de to regler ikke får flere i arbejde, de gør bare flere endnu fattigere, end de var i forvejen.
Så der er altså rigtig mange gode grunde til at sætte turbo på integrationen, og vi har god brug for en debat om mål og midler i integrationsindsatsen, fordi det er så centralt et område for vores velfærdssamfund, og fordi vi ikke gør det godt nok i dag.
I en pressemeddelelse udsendt for lidt over en måned siden
bad integrationsministeren oppositionen om at komme med konkrete ideer til initiativer på integrationsområdet, og det skal jeg gøre med glæde og til hver en tid.
Men det er jo lige præcis den slags debatter og meningsudvekslinger, som vi sammen med de andre parter i oppositionen har efterlyst, når vi gang på gang har opfordret ministeren til at indkalde til brede forhandlinger om en national plan for bedre integration.
Nu får vi så de første drøftelser fra Folketingets talerstol, og det er jo sådan set også en fin start.
Men jeg vil gerne gentage opfordringen til, at alle partier sætter sig sammen og diskuterer, hvordan vi bedst løser problemerne med integrationen.
Så har jeg nogle bud fra SF: Skal integrationen lykkes, skal der sættes ind over hele linjen.
Såvel den sociale indsats som boligpolitikken, arbejdsmarkedspolitikken og uddannelsespolitikken spiller centrale roller, hvis integrationen skal lykkes.
Der skal tænkes i helhedsindsatser, og der skal tænkes i kontinuerlige indsatser.
Det drejer sig ikke om problemer, der kan ordnes med et snuptag.
Så meget desto vigtigere er det, at vi overvejer, om det er den optimale model, vi har fået skruet sammen, hvor en stor del af integrationsarbejdet finansieres med midler fra det hav af puljer, der er oprettet på området, og hvor selv fagfolk bliver svimle, når de skal prøve at danne sig et overblik.
Det betyder, at projekter er tidsbegrænsede, og at ansøgninger skal rumme de aktuelle buzzwords i ministeriet for at få tilskud.
Det betyder også, at det er alt for sjældent, at vi får taget debatten om mål og midler, prioriteringer og politiske holdninger til integrationsindsatsen i det åbne rum.
Den demokratiske debat bliver indskrænket, og indsatserne bliver afbrudte og diskontinuerlige.
I SF er vi jo selv med til at fordele midler til integrationsprojekter gennem satspuljeforhandlingerne.
Her får vi embedsværkets vurderinger af projekterne, og det er vi meget glade for, for ellers kunne vi som politikere hurtigt drukne i detaljen, men det er altså et problem, at der ikke er noget åbent politisk forum for debat af vores fælles integrationsindsats.
Derfor støtter vi i SF varmt op om tanken om at få en årlig redegørelse om integrationsindsatsen med status på arbejdet og vurdering af effekten af de forskellige tiltag, der er sat i søen, og en medfølgende debat i Folketingssalen om mål og midler for integrationsindsatsen, som vi også kender det på ligestillingsområdet.
I forlængelse af integrationsministerens megen snak om den frivillige arbejdskraft på området, da hun gav sit svar til at starte med, vil jeg også bare sige, at når vi kigger på integrationsindsatsen fra SF's side, handler det også om, hvor mange ressourcer der er inden for vores normale velfærdstilbud til at sørge for, at børn og unge og voksne med anden etnisk baggrund bliver integreret
: Er der pædagoger nok i vuggestuen til at tage hånd om det, når Fatimas sprog ikke udvikler sig alderssvarende?
Er der pædagoger nok i børnehaven, der kan tage sig tid til at snakke med Muhammeds mor?
Er der tid i skolen til at lave den undervisningsdifferentiering, der kan sikre, at alle børn kommer med?
Der er svaret bare mange steder et rungende nej.
Når der så i kommunerne og i velfærdssamfundet ikke er ressourcer nok til at tage hånd om de her problemer, så er svaret ikke at privatisere ansvaret - vi snakker om frivillige, der skal gå ind - nej, så bliver vi som politikere da nødt til at tage hånd om det og sørge for, at også den del af integrationsindsatsen, der ikke handler om projekter og puljer, men om integration i hverdagen, fungerer.
Derfor ville det gavne integrationen, hvis vi kunne skabe rum for en mere overordnet debat om, hvordan vores brede velfærdstiltag hjælper til med integrationen, og hvad vi kan gøre af udviklingsarbejde, der sikrer, at integrationen kommer ind i børnehaven, folkeskolen og ungdomsklubben i højere grad end i dag.
Det vil en årlig redegørelse også være med til at sikre.