runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Lars Løkke Rasmussen (V), 2007-10-03:
Det er rigtigt, at vi har vakante stillinger i sundhedsvæsenet.
Det er jo en måde at beskrive situationen på.
Det er lige så rigtigt at sige, at der aldrig har været ansat så mange i sundhedsvæsenet, som der er nu: 1.200-1.300 flere læger, 1.200-1.300 flere sygeplejersker.
Når der bliver spurgt, hvordan situationen nu adskiller sig fra situationen i 2002, er en af de måder, hvor situationen adskiller sig til den gode side, at vi har lavet regionerne med en langt bedre mulighed for at planlægge den måde, man får løst opgaverne i sundhedsvæsenet på, og en langt bedre mulighed for at sprede de gode eksempler.
Nu kom det f.eks. frem her forleden dag, at der findes sygehuse, der er i stand til at køre fire patienter igennem en scanner på en time.
Andre steder kan man kun køre det halve antal patienter igennem.
Man kan sige, at den organisatoriske ramme for at fremme den gode opgaveløsning i hvert fald er langt bedre nu, end den var.
Det ville være dejligt, hvis vi kunne det, men jeg er enig med fru Charlotte Fischer i, at der selvfølgelig skal prioriteres lægefagligt og man skal behandle de mest syge først.
Sådan er det.
Derfor skaber den her regel ikke en forventning om, at alle patienter kan behandles inden for 1 måned.
Den skaber en værnsregel, sådan at den patient, der ikke kan behandles inden for 1 måned, og for hvem det er vigtigt at blive behandlet inden for 1 måned, får den mulighed.
Sandheden er, og det ved fru Charlotte Fischer lige så godt som jeg, at hvis vi ikke skabte den mulighed, ville den eksistere alligevel for de mennesker, der har den private købekraft.
Og så ville vi have social ulighed, og det vil regeringen ikke have.
Charlotte Fischer (RV), 2007-10-03:
Det formelle er, som ministeren siger, at lægerne kan prioritere frit, men hvad er det reelle?
Det er jo ikke sådan.
Ministeren har selv sat en masse økonomiske incitamenter i værk, for at vores sygehuse skal opføre sig på nogle bestemte måder.
Ifølge professor Jes Søgaard koster det det offentlige 25.000 kr., hver gang de sender en patient over i det private.
Hvilket incitament giver det et offentligt sygehus?
Hvad er det for nogle patienter, der har mulighed for at søge over i det private?
Det er meget typisk patienter med mindre skavanker, som skal have et hurtigt kirurgisk indgreb.
Så hvad er det for et system, ministeren har sat i værk?
Det er at give et økonomisk incitament til sygehusene - som helst skal have nogle penge, for ellers kan de ikke klare sig - til at løbe hurtigt efter de patienter, der har et privat alternativ, og dermed kan det gå ud over de svage patienter.
Så der er jo en vis logik, når de her kloge hoveder råber vagt i gevær på det her område.
Jeg ville ønske, at ministeren kunne anerkende, at der trods alt er noget ved de her økonomiske incitamenter, han selv har sat i værk.
Han har vel tillid til, at økonomiske incitamenter virker.
Lars Løkke Rasmussen (V), 2007-10-03:
Jo, det har jeg bestemt, og jeg glæder mig i øvrigt også over det, for hvis ikke de virkede, ville vi ikke have oplevet så positiv en udvikling på sundhedsområdet, som vi har oplevet de sidste 6 år, hvor der været en betydelig vækst i aktivitetsniveauet i sundhedsvæsenet helt bredt, så vi behandler langt flere patienter end nogen sinde før, og hvor kvaliteten er steget og ventetiderne er faldet.
Det er selvfølgelig resultatet af to ting: at vi bruger flere penge - og det er ikke noget, vi vil holde op med at gøre, det skal vi gøre år for år, bruge flere penge på sundhedsområdet - men selvfølgelig også det forhold, at vi har tilføjet pengene noget mere konsekvens.
Det skal også tænkes med ind her - det er den anden side af den fremstilling, fru Charlotte Fischer giver - at man kan sige, at i det gamle regime, der var, før vi kom til, kunne man jo sådan set bare lade ventelisterne vokse.
Det kan man ikke længere, for patienten behøver ikke at stå i en ventelistekø.
Det er klart, at det forhold, at man ikke behøver at stå i en ventelistekø, men kan flytte sig og tage nogle ressourcer med, selvfølgelig skaber et udviklingspres på systemet.
Det vedkender jeg mig fuldt ud, for uden det udviklingspres havde vi ikke set det fald i ventetiderne og den stigning i aktivitetsniveauet, vi har oplevet i de sidste 6 år.
Sophie Hæstorp Andersen (S), 2007-10-03:
Det sidste er jo decideret forkert.
Vi har ikke tænkt os at pille ved den 2-måneders-behandlingsgaranti, men vi siger, at der ikke er behov for lige nu at prioritere en 1-måneds-behandlingsgaranti, når vi stadig har kræftpatienter, som venter, når vi fortsat har mennesker, der bliver indlagt på afdelinger, hvor de ikke engang kan få en seng at ligge i, når vi ved, der er en masse kvalitet, som halter, fordi man skal være så effektiv, så effektiv, at lægerne og sygeplejerskerne er ved at løbe sig til en arbejdsskade.
Det gør jo, at læger og sygeplejersker flygter ud af de offentlige hospitaler og over på de private hospitaler, fordi de der kan se, at der bliver de ikke belemret med et akutberedskab, med dårlige ældre patienter og det at skulle leve under de trusler, som hele tiden kommer fra en regering om, at nu vil man nedlægge regionerne, og nu vil man indføre 2-procents-besparelse og det ene og det andet.
Historisk set er det jo sådan, at de sidste 10 år har der været en 2-procents-vækst i Danmark i sundhedsudgifterne, og i alle de omkringliggende lande har væksten været på 4 pct.
Det vil sige, at hver gang vi har brugt 1 million, har man brugt 2 millioner i Sverige og i England.
Det er jo en udvikling, som med 1-måneds-behandlingsgarantien jo viser, at den her regering hellere vil prioritere udvikling af et privat sundhedsvæsen end et offentligt sundhedsvæsen.
Lise von Seelen (S), 2007-10-03:
Jeg tror ikke, at det kan have undgået indenrigsministerens opmærksomhed, at kommunerne samlet set synes, at de er meget hårdt pressede, og at det ikke er en protest, man er ude i.
Gennemsnitsberegningen er lige så fornuftig, som hvis man siger, at en person, der ligger med hovedet i en gasovn og fødderne i fryseren, har det gennemsnitligt godt.
Det holder ikke her.
Vi får jo tilbagemeldinger om, at der er kommuner, hvor de ældre skal 1 time før i seng, og hvor man har haft rengøring hver 14. dag, men efter nytår kan forvente det hver 3. uge.
Vi mener, at der på det felt er hårdt brug for, at man får en konstruktiv snak om, hvad det er for en særlig situation, de er i, og at man ikke vil straffe sig ud af situationen.
Jeg har bemærket, at indenrigsministeren før har nævnt, at hvis kommunerne ikke overholder aftalen til punkt og prikke, så må man forvente at straffe sig ud af den.
Mener ministeren, at det er i overensstemmelse med kvalitetsreformen, at vi rammer bl.a. ældre på denne måde, når man så gerne vil skabe bedre kvalitet?
Lars Løkke Rasmussen (V), 2007-10-03:
Der er ikke lagt op til at ramme nogen som helst.
Der er lavet en aftale med de 98 kommuner - helt præcist med Erik Fabrin og Anker Boye og deres organisation - som fastslår, hvilket udgiftsrum der er plads til i den kommunale sektor næste år.
Det er et udgiftsrum, som er større end det, vi kender i år.
Der er ikke basis for nedskæringer der.
Det er aftalt, at skatterne kan justeres på plads inden for en ramme af 750 mio. kr., og derfor kan man sagtens opleve, at der er kommuner, der sætter skatten op for 2 mia. kr., men så skal der bare være andre kommuner, der sætter skatten ned for 1¼ mia. kr.
Det ville da være noget mærkeligt noget, hvis jeg stod her, flere uger før budgetterne skal vedtages, og havde det stensikre udgangspunkt, at aftalen ikke bliver overholdt.
Det er i øvrigt i overensstemmelse med principperne i kvalitetsreformen, at aftaler skal overholdes.
Vi har faktisk også aftalt et sæt nye spilleregler med kommunerne om samspillet mellem stat og kommuner.
Og de hviler sådan set på, at man kan stole på hinanden.
Vi har en aftale, som formandskabet i KL betegner som en god og rummelig aftale, så vi har også en forventning om, at den indfris.
Lise von Seelen (S), 2007-10-03:
Den 27. september blev det beskrevet i Jyllands-Posten, at 70 pct. af kommunaldirektørerne nævner, at kommunerne er underkompenserede i forhold til de nye opgaver, som de har skullet påtage sig i forbindelse med kommunalreformen.
Jeg synes, at det ville være konstruktivt, hvis ministeren sagde, at vi befinder os i en særlig periode, fordi vi er i starten af en kommunalreform, hvor regeringen glemte at sætte penge af til at indføre reformen.
Regeringen glemte det vel ikke; den ønskede ikke at sætte penge af.
Og derfor er det naturligt, at man på nuværende tidspunkt møder nogle opgaver, som ser anderledes ud, end man havde forventet for et år siden.
Jeg vil som afslutning gerne spørge ministeren: Mener ministeren, at 70 pct. af kommunaldirektørerne ikke er gode til at regne, når de siger, at de er underkompenserede i forhold til opgaverne?
Vi befinder os i en periode, hvor kommunerne er i den sidste fase af deres budgetlægning for 2008.
Vi kan se, at over halvdelen af kommunerne forventer at skulle gennemføre en skattestigning.
De fortæller os, at skattestigningen ikke skal gå til at lave kvalitetsforbedringer; den skal i virkeligheden forebygge, at de skal ind og skære på kerneydelserne til de ældre, til børnene og til undervisning.
De kommuner, der har fortalt os, at de forventer en skattestigning, er sådan set ikke kendetegnet ved at være socialdemokratisk ledede.
Der er faktisk flere af dem, der er borgerligt ledede end socialdemokratisk ledede, så det kan ikke læses som et ønske om at lave en protest.
Jeg vil gerne spørge ministeren, om man i denne særlige situation - så kort efter, at kommunalreformen er sat i kraft - er villig til at gå i dialog med kommunerne om denne særlige, vanskelige situation.
Nu hørte jeg før, at ministeren sagde til fru Line Barfod, at det er vigtigt, at man er i dialog med kommunerne, når man snakker om kerneydelserne.
Men det er vel også vigtigt at være i dialog med kommunerne, når man snakker om, hvordan deres økonomiske vilkår for at kunne virke er.
Er indenrigsministeren villig til at gå i dialog med kommunerne om den vanskelige situation, de befinder sig i?
Sophie Hæstorp Andersen (S), 2007-10-03:
Regeringen har her pr. 1. oktober indført en rettighed for patienterne til efter 1 måned frit at kunne vælge at lade sig behandle på et privathospital.
Jeg vil godt spørge sundhedsministeren om, hvor det frie valg er til at vælge det lokale hospital; til at jeg f.eks. kan vælge mit lokale hospital, nemlig Hvidovre Hospital, hvor jeg ved, at de før har kunnet levere en ydelse og en behandling i international klasse.
Hvorfor skal vi tvinges væk fra vores lokale hospital over til et privat, når det lokale kunne levere behandling af høj kvalitet, hvis der blot var penge, læger og sygeplejersker til stede?
Det er ikke nogen hemmelighed, at man på rigtig mange af de offentlige hospitaler i dag mangler at besætte lægestillinger, speciellægestillinger og sygeplejerskestillinger, som efter en måned eller to kunne levere den behandling, der skulle til, hvis det var det, man ønskede.
Men rigtig mange af dem er i de sidste par måneder forsvundet over til det private sundhedsvæsen for der at kunne vente på, at patienterne kommer ind, og hvor lønningerne er bedre.
Hvor er det frie valg i dag til at kunne vælge det lokale hospital?
Hvorfor skal man tvinges til at komme på et inferiørt privat hospital i Nordsjælland eller Århus?
Hvorfor kan man ikke få sin behandling lokalt?
Lars Løkke Rasmussen (V), 2007-10-03:
Jamen det må bero på en misforståelse.
Der er ikke lagt op til, at der er nogen patienter, der skal tvangsopereres, eller at der er nogen patienter, som ikke må vælge at blive opereret på det offentlige sygehus - overhovedet ikke.
Man kan fornemme, hvad der ligger bag, når der bruges sådan et udtryk som »et inferiørt privathospital«.
Det er måske lidt interessant at grave lidt i det, for når man ser Socialdemokratiets finanslovudspil, kan man se, at de ønsker den her 1-måneds-frist udskudt, og at de regner med, at det skal frigøre 1 mia. kr. Vi kunne måske bruge den her spørgetid til at få syn for sagen, for det er sådan, at 2-måneders-reglen for tiden koster en lille halv milliard kroner.
Den patientgruppe, der nu får nogle ekstra rettigheder, udgør to tredjedele af den gruppe, der allerede har de her rettigheder.
Når Socialdemokratiet så foreslår, at der skal frigøres 1 mia. kr. ved at udskyde den her regel, kan man jo rent logisk kun nå et tal, der overhovedet nærmer sig det, hvis det udvidede frie sygehusvalg totalt afskaffes.
Det er måske det, der ligger bag den her - hvad skal man kalde det - farvede sprogtone, som lå i spørgsmålet.
Jeg må i hvert fald forstå, at det, der ligger i spørgsmålet, er, at Socialdemokratiet ikke synes, at patienterne skal have de her rettigheder.
Regeringen lægger meget vægt på, at vi har et godt og velfungerende offentligt sundhedsvæsen.
Det er derfor, at vi bruger en 17-18 mia. kr. mere på det næste år, end vi brugte, da jeg selv blev minister; det er derfor, at vi glæder os over, at der er 1.200 flere ansatte læger og 1.300 flere ansatte sygeplejersker.
Vi tror på, at til det at skabe et bedre offentligt sundhedsvæsen hører altså også, at patienterne får nogle rettigheder, bl.a. rettigheden til at lade sig behandle på et privatsygehus, også selv om man ikke har en Strandvejsvilla med friværdi, men f.eks. er enlig mor på Vestegnen, som ikke er i stand til at tage et lån i den almennyttige bolig.
Det er den form for menneskesyn, der ligger bag regeringens sundhedspolitik - og jeg er da ked af, at vi ikke deler det menneskesyn.
Sophie Hæstorp Andersen (S), 2007-10-03:
Nu er det sådan, at vi for det første ved, at det sjældent er den enlige mor, der rent faktisk benytter sig af det frie valg,
man glemmer jo ofte at fortælle, at patienterne selv betaler for transporten til og fra et andet behandlingstilbud end det, som man kan få i sin lokale region.
Den anden ting med hensyn til rettighederne er jo, at Socialdemokratiet har foreslået, at det skal være en rettighed, at der er en seng, hvis man bliver indlagt akut.
Vi ved allerede i dag, at der er mange steder, man ikke kan levere det, bl.a. fordi man bliver nødt til at prioritere, at der nu kommer en 1-måneds-behandlingsgaranti for en lang række lidelser, som ikke er livstruende, og hvor det faktisk er sådan, at der overhovedet ikke er noget fagligt belæg for at sige, at patienterne ikke kunne vente inden for den 2-måneders-behandlingsgaranti, der allerede er på området.
Så jeg synes, at det er lidt flot, at man så står og taler om rettigheder, når det kun gælder de 20 pct. af patienterne, som fejler noget ikkelivstruende og derfor ikke skal behandles her og nu.
De kan få en seng i et skyllerum eller på gangen.
De kan få lov til at få en dårligere behandling, fordi man skal indføre noget, der betyder, at de andre kan komme hurtigere til.
Derfor undrer det mig igen, hvorfor jeg ikke kan få et lokalt tilbud på Hvidovre Hospital om en god behandling der inden for 1 måned eller 2 måneder.
Lars Løkke Rasmussen (V), 2007-10-03:
Jeg mener først og fremmest, at fru Lise von Seelens egen partikollega den tidligere borgmester i Odense Anker Boye - og Ruderdals borgmester Erik Fabrin er de fremmeste repræsentanter for det danske kommunestyre.
Derfor har jeg også stor tillid til, at de med hele det backup, de har i deres egen organisation, er i stand til både at regne og at regne den ud.
Når de indgår en aftale med regeringen, som de selv betragter som en god aftale, så har jeg også al mulig grund til at forvente, at det er en aftale, der indfris.
Sådan må det være, for alt andet ville være udtryk for mistillid til de to og til det danske kommunestyre.
Hvor ville det føre os hen?
Hvad er alternativet til at indgå aftaler med kommunerne under et og satse på, at de bliver indfriet?
Jeg spørger bare retorisk.
Det er i øvrigt ikke rigtigt, at vi har glemt at sætte penge af.
Vi har i tidligere økonomiaftaler med KL adresseret kommunalreformen.
Man vil kunne se i de aftaler, der er indgået, at vi tager højde for kommunalreformen.
For kort tid siden fik vi jo en rapport fra Kommunernes og Regionernes Evalueringsinstitut i Århus, hvor de samme kommunaldirektører, som fru Lise von Seelen nævner, peger på, at der - efter min hukommelse - var 900 mio. kr. i umiddelbare rationaliseringsgevinster alene på administrationen.
Det svar sidder jeg ikke på, det sidder regionerne på, for det er sådan, at regionerne har ansvaret for at drive det offentlige sundhedsvæsen.
Jo kortere ventetider, der er i det offentlige sundhedsvæsen, og jo bedre patientinformation, der er i det offentlige sundhedsvæsen, jo færre patienter vil få retten til at søge ud privat, og jo færre patienter vil gøre brug af retten.
Så det er simpelt hen et rent spejlbillede af, hvordan det offentlige sundhedsvæsen performer, for nu at sige det på moderne dansk.
Regeringen har den ambition at have et stærkt offentligt sundhedsvæsen.
Det er også derfor, at vi næste år bruger 17-18 mia. kr. mere på det, end da jeg selv blev minister, og glæder os over, at ventetiderne er faldet, at aktivitetsniveauet steget, og at kvaliteten er steget.
Sådan er det.
Og så ligger jeg altså ikke søvnløs over, at nogle patienter får en udvidet patientrettighed.
Jeg synes, det er Enhedslisten og andre, der har et problem.
På den ene side er man altså imod de her øgede patientrettigheder, som giver patienter - også dem uden friværdier og sygesikringspolicer - en mulighed for at søge privatbehandling, og på den anden side er man dybt, dybt bekymret over, at der tegnes forsikringer.
Altså, det hænger jo slet ikke sammen.
Jens Borking (EL), 2007-10-03:
Altså, det skal ikke være nogen talkrig.
Et er, hvad man har overført på grund af behandlingsgarantien, noget andet er også, hvad man fra Skatteministeriets side mener det har kostet at give fradragsret for sundhedsforsikringer.
Det var i 2006, så vidt jeg ved, 405 mio. kr. Så det er derfor, jeg siger, at der er overført knap 1 mia. kr. Men mit spørgsmål gik jo også på, om ministeren har gjort sig nogle forestillinger om, hvad de kommende år vil kræve af overføringer af offentlige midler fra det offentlige system til det private sundhedssystem.
Karen Jespersen (V), 2007-10-03:
Det er selvfølgelig det rene vrøvl.
Det, jeg beskriver, er, at vi har et helt grundlæggende problem, eller havde det, der gik ud på, at ydelsen var så høj, at det for mange mennesker - i hvert fald en del af dem på kontanthjælp, og det har været diskuteret i årevis - ikke kunne betale sig at tage et arbejde.
Man maler et billede af, at det er sådan, at det er nogle kæmpe nedskæringer i forhold til ydelsen, men det er det jo ikke.
Man kommer under mindstelønnen, men jo ikke dramatisk.
Og det må jo stadig væk være sådan - og det undrer mig altså virkelig, hvis ikke man kan være enig i det - at det selvfølgelig skal kunne svare sig økonomisk at tage et arbejde.
Så er det fuldstændig rigtigt, at der har været nogle tal, som vi skal være ekstremt meget på mærkerne over for.
De kommer fra Domstolsstyrelsen, og de handler om, hvor mange folk der bliver sat ud af deres lejlighed.
Jeg håber, at jeg i løbet af nogle dage kan offentliggøre nogle tal; det ser ud til, at de foreløbige tal er større end dem, der dækker virkeligheden.
Det betyder jo ikke, at vi ikke skal tage det spørgsmål alvorligt i dag, men vi har jo hele tiden haft problemet, og vi er jo godt i gang med at gøre noget ved det.
Line Barfod (EL), 2007-10-03:
Foreløbig stiger tallet jo.
Det, jeg taler om, er ikke hjemløse - der kan være mange andre problemer i forhold til hjemløse - det, jeg taler om, er bl.a. børnefamilier.
Det ville da være den bedste måde at sikre, at det kan betale sig at arbejde.
Nu ved jeg jo, at ministeren har været minister før og derfor kender reglerne, så ministeren ved godt, at hvis der ligger en vurdering af, at man er klar til at komme på arbejdsmarkedet og man siger nej til et job, så mister man sin kontanthjælp.
Og derfor nytter det jo ikke noget at bruge det argument, at de her mennesker er nogle, der ikke vil arbejde, fordi det kan koste dem noget.
For hvis de siger nej til et arbejde, mister de hele kontanthjælpen.
Hvis de ikke får et arbejde, er det, fordi der er andre grunde til, at de ikke kan klare et arbejde, og fordi arbejdsmarkedet i dag ikke vil acceptere mennesker, der ikke kan yde hundrede procent eller hundred og tyve procent.
Hvis man, som tilfældet er med mange af de her mennesker, er syg - tidligere var det også kvinder på barsel, der blev omfattet af kontanthjælpsloftet osv. - har man ikke muligheden for at arbejde.
Jeg synes, ministeren skulle gå ind og læse beretningerne fra de familier, der er ramt, og se, hvordan det er at skulle klare sig - to voksne og mange børn - for 50 kr. om dagen til mad.
Karen Jespersen (V), 2007-10-03:
Jeg har selvfølgelig fulgt med i de skæbner, og jeg vil blive ved med at læse den hjemmeside, men jeg har altid syntes, at det var en utrolig snæver tilgang, som fru Line Barfod og Enhedslisten har til det her spørgsmål - som om man kunne løse dårligt stillede menneskers problemer ved at hæve deres kontanthjælp.
Der var jo rigtig mange enlige forsørgere, der var fanget i fattigdomsfælden op igennem 1980'erne og 1990'erne, enlige forsørgere med et meget lille netværk, som sad i en dyr lejlighed, og som ikke kom ud af stedet i livet - hverken dem eller deres børn - med det resultat, at også deres børn fik en skrøbelig opvækst.
Jeg sagde ikke noget om, at folk ikke vil arbejde, jeg sagde helt tydeligt, at kommunerne også skal være bedre til at bistå dem med at få et arbejde.
Og samlet set
har de her regler altså været med til at styrke de dårligt stilledes mulighed for at komme ind på arbejdsmarkedet.
Line Barfod (EL), 2007-10-03:
Det er jo lidt sjovt, hvis man siger, at det har været med til at styrke det, at det så kun er 5 pct. af dem, der er blevet ramt, der er kommet i arbejde.
Hvis det var så glimrende et instrument, som ministeren siger det er, burde det jo være mange flere end 5 pct., der kom i arbejde.
Det tyder jo på, at vi har ret, når vi siger, at de fleste af de her mennesker har mange andre problemer end arbejdsløshed, og at de ikke kan gå ind og tage de job, der er ledige.
Der mangler et arbejdsmarked, som er åbent for, at man kan være på arbejdsmarkedet, selv om man ikke kan yde hundred og tyve procent.
Dertil kommer så, at hvis man ikke har penge til at købe mad for, hvis man ikke har penge til at betale sin husleje, hvis man ikke har råd til at købe vinterstøvler til sine børn, nu hvor det bliver koldt, er det meget svært at have overskud til at blive rask, så er det svært at have overskud til at gå i gang med en uddannelse eller at have overskud til at gå ud og søge job, og hvad der ellers skal til for at komme i arbejde.
Det kan godt være, at ministeren synes, det er meget ensporet at fokusere på, at folk skal have råd til deres bolig og skal have råd til mad og tøj, men hvis man står midt i det, er det altså det, der er det fuldstændig afgørende, og så har man ikke plads til andet.
Jeg har personligt set masser af eksempler på, at mennesker - det er nogle af de klienter, jeg har haft som advokat - når de fik ro omkring deres økonomi, f.eks. fordi de fik tilkendt en førtidspension, fik overskud til så at kunne begynde at deltage i andre ting.
Men man kan ikke, når man ikke har råd.
Karen Jespersen (V), 2007-10-03:
Jeg er helt med på, at der i forbindelse med de familier, vi snakker om her, er brug for, at vi gør en forstærket indsats.
Det er en central politisk opgave, hvor man siger, at man ikke kan løse den ved bare at hæve kontanthjælpen, for vi har set, at de tilsvarende familier faktisk har levet et meget dårligt liv i mange år, selv om de havde en højere kontanthjælp.
Det, det handler om, er jo også at få identificeret, hvad det er for problemer, de i øvrigt har.
Rigtig mange af de familier, jeg kender til, har jo også en gæld, og man kan sige, at det er et vigtigt bidrag at hjælpe dem ud af den gæld.
Her ligger der jo også et initiativ, hvor man kan sige, at vi godt kan gøre noget mere for at komme videre med at hjælpe folk med nogle af de andre problemer, de står med.
Det er fuldstændig rigtigt, at der er en gruppe, som har brug for, at der bliver gjort en indsats - det er der også blevet gjort, og det er jo en af grundene til, at der er 30.000 færre langtidskontanthjælpsmodtagere.