Helge Adam Møller (KF), 2010-05-25:
Jeg vil ligesom de tidligere ordførere starte med at sige tak til udenrigsministeren for besvarelsen.
Når forespørgslen hedder »Hvad kan regeringen oplyse om regeringens holdning til forhandlingerne om atomnedrustning med særligt henblik på revisionen af traktaten om ikkespredning ...«, så undrer det mig jo ikke – og jeg er glad ligesom alle andre – at regeringen besvarer dette meget positivt og meget engageret, og at det ikke kun er regeringen, der har denne positive og engagerede holdning til det, men at det i hvert fald også er alle de ordførere, der hidtil har været på talerstolen.
Det får mig jo lidt til at tænke på – ligesom ordføreren for forespørgerne, hr. Holger K. Nielsen, der også lod tankerne gå lidt tilbage ikke bare til sidste århundrede, men faktisk også til sidste årtusind – hvordan situationen var dengang under den kolde krig osv.
Jeg husker tydeligt, da jeg i 1977 første gang blev midlertidigt medlem af Folketinget.
Det var jo midt under den kolde krig, og det, der stadig væk var tilfældet på det tidspunkt, var, at russere og amerikanere og kinesere og englændere og franskmænd foretog atomprøvesprængninger.
Ikke alene byggede man flere og flere atomvåben i alle forskellige størrelser – brintbomberne var også kommet en del år forinden – men man fyrede dem også af for at prøve dem.
Sådan var tiden dengang.
Da jeg så blev rigtigt medlem i 1984, var det andre, der sad i Folketinget – i hvert fald hr. Mogens Lykketoft, kan jeg huske – og da var der jo også en meget engageret debat ikke alene i Danmark, men stort set også i resten af verden.
Men det, som det jo altså også gik ud på, var en atomoprustning i Europa, hvor Sovjetunionen dengang satte nogle SS 20-missiler med hver tre atomsprænghoveder op, og hvor NATO så sagde: Hvis I gør det, vil vi stille krydsermissiler og Pershingraketter op.
Alt det, som vi i sin tid engagerede os meget i på hver vores måde, og det skal jeg ikke rippe op i, er jo lykkeligt, hvis man kan sige det sådan, forhistorie – ikke alene i sidste århundrede, men tilbage til sidste årtusind.
Og det vil jeg jo godt glæde mig over ligesom alle andre.
Vi har ikke mere et atomkapløb i Europa og i verden.
Vi har nu de to største atommagter, Rusland og USA, som hastigt indgår aftaler og år for år reducerer antallet af atomsprænghoveder.
Der er lang vej igen, men visionen er der, og derfor kan jeg ligesom alle andre tilslutte mig, at det er godt, at der er kommet gang i den.
Det skyldes nok først og fremmest en ny amerikansk præsident, der har sat det højt på sin dagsorden, men selvfølgelig også, at der har været en villighed i Rusland til at gå med på den dagsorden.
Alt det kan man så glæde sig over, samtidig med at kineserne og englænderne og franskmændene heller ikke bygger flere atomvåben.
Men så kommer der jo det aber dabei, som også hr. Mogens Lykketoft senest var inde på, nemlig at der jo altså er andre lande – Indien, Pakistan, Israel og så især Nordkorea – som har atomvåben.
Ender det der?
Det kan vi jo håbe, men det bliver svært.
Vi kender jo alle sammen situationen i Iran, og jeg tror, at hr. Mogens Lykketoft har helt ret, når han siger, at det største problem i virkeligheden ikke er de stater, der måtte anskaffe det i fremtiden – vi kan håbe, det ikke bliver flere – men at det kommer i hænderne på ikkestater, altså terrororganisationer og andre.
Hvis man tænker 9 år tilbage og på, at dem og den organisation, der i sin tid havde grusomhed nok, umenneskelighed nok, til at slå 4.000-5.000 mennesker ihjel ved at kapre nogle fly og flyve dem ind i nogle kæmpe bygninger, af den ene eller anden grund fik rådighed over et atomvåben, ville de så ikke sige: O.k., denne gang er det ikke kun 4.000, nu er det 400.000, vi kan slå ihjel ved at anbringe det i New York, København, London, Paris, Madrid, eller hvor det ellers kunne være.
Det er nok den største udfordring.
Jeg glæder mig ligesom mange andre over, at det er gået den rigtige vej, men at problemerne er løst – nej, det er de desværre ikke endnu.