Morten Østergaard (RV), 2009-03-13:
Jeg vil gerne starte med at undres lidt over processen omkring særlig lovforslaget fra regeringen.
Forhistorien er jo, at de vilkår, man nu ønsker at udbrede til en lang række andre kriminalitetstyper, blev indført i forbindelse med terrorpakke II i 2006, og dengang var det jo ligesom i lyset af, at der var brug for helt særlige vilkår, når man skulle bekæmpe terror.
Nu er man så kommet frem til den konklusion, at det måske alligevel ikke kun gælder, når det er terrorbekæmpelse, men at det også gælder andre kriminalitetstyper, i det her tilfælde grov kriminalitet.
Og Dansk Folkeparti ønsker så, at det skal gælde alle former for kriminalitet.
Og jeg synes, at den her debat meget godt illustrerer, hvordan vi er kommet fra at diskutere, om man helt undtagelsesvis, når noget relaterer sig til terror, skal have nogle særlige beføjelser, til nu at sige: Skal det være et delvist grundvilkår i vores retssystem, eller skal det, som Dansk Folkeparti foreslår, simpelt hen være grundvilkåret i vores retssystem?
Der synes jeg det er vigtigt at have historikken med, også fordi Justitsministeriet dengang i 2006 skrev: »Justitsministeriet finder det hensigtsmæssigt, at der efter en passende periode gøres status over erfaringerne med de foreslåede nye regler. På den baggrund vil Justitsministeriet i folketingsåret 2009-10 – det vil sige tre år efter lovforslagets gennemførelse – give Folketingets Retsudvalg en orientering herom.« Nu er folketingsåret 2009-10 jo ikke gået i gang endnu, det kommer først efter sommerferien, og derfor har vi jo ikke fået den redegørelse endnu.
Vi ved altså med andre ord ikke, hvordan de her regler virker i praksis.
Alligevel vælger regeringen at indføre det her, inden der er lavet en evaluering af, hvad det har haft af betydning, at man har haft den her mulighed i forbindelse med terrorbekæmpelse.
været forelagt nogen af de sagkyndige udvalg, der ellers normalt står til rådighed, når man ændrer retsplejeloven.
Retsplejeudvalget har det altså ikke været forelagt, og det synes jeg også giver anledning til forundring, for det virker som noget japværk, at man ikke vil sikre en fornuftig lovkvalitet ved at bruge de redskaber, vi normalt bruger, når vi ændrer retsplejeloven.
Så siger justitsministeren, at han vil gøre alt, der kan gøre politiets arbejde lettere.
Man kan sige, at det da er en frisk udtalelse, og man kan spørge sig selv: Hvorfor skal man egentlig have ransagningskendelser for at få lov til at trave ind på folks bopæl?
Det er der jo så ikke nogen i Folketinget, der vil foreslå, går jeg ud fra, og heller ikke i regeringen.
Men det er klart, at det bliver for let, når man bare som justitsminister slår ud med armene og siger: Jeg vil gøre alt.
For så kan vi jo skrotte retsplejeloven og bare acceptere, at vi er blevet en politistat.
Det går vi i hvert fald ikke ind for.
Jeg synes så også, at når man ser, at der også fra regeringspartiernes side er en afvisning af Dansk Folkepartis forslag, så er det et udtryk for, at man godt ved, at det her alligevel er lidt penibelt, for man vil jo kun indføre det for nogle typer af forbrydelser.
Selv hr. Kim Andersen kan se, at det måske ikke skal være for hele spektret af forbrydelser, for der er altså et eller andet med retssikkerheden i det her med, at man pludselig kan aflytte alle mulige personer, som på et eller andet tidspunkt kommer i berøring med en kriminel.
Der må man sige, at det jo så gør, at der nok alligevel, når vi kommer ind til kernen i det, også hos de borgerlige partier er en vis erkendelse af, at det her er et spørgsmål om at bevæge sig på en knivsæg, det er et spørgsmål om en central balance.
Men hvis vi så skal bevæge os over til indholdet, har vi i Det Radikale Venstre som udgangspunkt egentlig ikke nogen problemer med, at man får lov til at få en kendelse på en person, så alle de telefoner, som den person, man har fået en kendelse på, benytter sig af, kan aflyttes.
Det vil sige, at hvis vedkommende skifter taletidskort 60 gange, som justitsministeren altid fremhæver, er det udmærket, at kendelsen følger den person og alle de taletidskort, som han måtte være i besiddelse af.
Hvis det skulle vise sig, at man får brug for at aflytte flere personer, kan man - som man jo sådan set også kan i dag - kaste sig ud i det, og så vil vi gerne medvirke til, at man bruger de bestemmelser, der også er nu, om, at man inden for 24 timer kan gå til en dommer og sige: Ved I hvad, vi har udvidet den her kendelse, fordi det har vist sig relevant også at aflytte naboen, kammeraten, svogeren.
Og så kan man aflytte alle den persons telefoner også.
Det er der ingen problemer i set fra vores synspunkt.
Der, hvor problemerne opstår, er, hvis man ikke mener, at man som et grundlæggende vilkår skal have en kendelse på alle de personer, man ønsker at aflytte, for så er man ude på et skråplan.
Derfor siger vi, at vi går ind i det her med åbne øjne.
Vi er helt opmærksom på den teknologiske udvikling og det behov, der kan være for, at man aflytter på flere telefonnumre, end man lige kan liste op på det tidspunkt, hvor man får kendelsen, men vi mener så til gengæld, at hvis man vil til at aflytte andre personers telefoner, kræver det, at man inden for 24 timer benytter sig af de regler, der gælder for advokater, læger eller på en arbejdsplads, hvor man i særlige tilfælde kan aflytte, og at vi udbreder de regler til at gælde også naboer, barnepiger, svogre, og hvem man ellers kan forestille sig.
Jeg synes, at hr. Peter Skaarup taler i politistatens logik, når han taler om, at vi skulle have mistillid til politiet.
For de argumenter er præcis dem, man kan bruge til at sige: Hvorfor skal vi overhovedet have domstolskontrol, for hvis man har tillid til politiet, er der da ingen grund til, at domstolene hele tiden render og forstyrrer politiet i deres arbejde?
Og det er jo det, der lige præcis er kernen her: Hvordan sikrer man, at politiet har en effektiv adgang til deres efterforskning, samtidig med at der er en domstolskontrol?
Det ville man gøre, hvis man fulgte vores opfordring til at sige, at det er et krav, at man får en kendelse på det, enten inden eller umiddelbart efter at man vil afhøre en person i Danmark, og at der ikke kan gå 4 uger, som regeringen foreslår, eller 8 uger, som Dansk Folkeparti foreslår.
Jeg synes, at det er lidt beskæmmende at høre, at borgerlige ordførere en efter en kan sige: Retssikkerhed, jo, jo, men … - og så kommer ellers hele tiraden om, hvad det er, man i øvrigt synes er vigtigt.
Jeg skal bare lige sige, at vi for nogle år siden havde en debat om ytringsfrihed, hvor man nærmest blev udråbt til at være terrorist, hvis man sagde: Ytringsfrihed, men … .
I dag har vi ikke hørt andet end: Retssikkerhed, men … .
Retssikkerhed er noget, vi har, som justitsministeren siger.
Det skal man ikke bekymre sig om, for det er noget, vi har af princip, og så går vi ellers bare i gang.
Vi har i Det Radikale Venstre ikke noget imod aflytning, vi har ikke noget imod efterforskning, vi har ikke noget imod retsforfølgelse at kriminelle, vi ønsker alle kriminelle retsforfulgt og straffet for deres forbrydelser, men det, vi har noget imod, er, hvis vi bevæger os derhen, hvor politiet i Danmark kan aflytte personer uden en dommerkendelse enten inden eller umiddelbart efter.
Det er et problem, og det synes vi endnu ikke er tilstrækkelig sikret med det her lovforslag.
Der har været meget diskussion om relationen til den nuværende bandekonflikt, og det er jo selvfølgelig belejligt at bruge det til at argumentere for forslaget, så jeg vil sige til sidst: Der har aldrig i Danmark været så meget overvågning, der har aldrig været så meget politi, der har haft så vidtgående beføjelser, det har aldrig været straffet så hårdt at bære våben, og desværre må vi sige, at vi står i en situation, hvor der aldrig har været skudt så meget i Københavns gader.
Og det er en situation, man ikke kender i landene omkring os eller for den sags skyld i landene syd for os.
Jeg vil bare sige til hr. Kim Andersen og andre, at hvis man vil gøre noget ved de her problemer, skal man altså ikke tro, at det sker ved den evindelige skærpelse af straffene.
Så skal man ude på gaderne og sørge for, at rekrutteringen til banderne stopper.
Så skal man sørge for, at de unge mennesker ikke lader sig lokke ind og blive håndlangere, enten for rockerne eller for deres ditto i banderne.
Det her bidrager ikke til det.
Det kan godt være, at det er fornuftigt at udvide politiets aflytningsmuligheder, men for os er det centralt, at hver gang man vil aflytte en person i Danmark, skal man enten inden eller umiddelbart efter have en kendelse på det.
Ellers mener vi, at vi kommer for langt ud og for langt væk fra retssikkerhedens smalle sti.