Finn Sørensen (EL), 2014-04-29:
Tak til statsministeren for en udmærket redegørelse, og tak for den debat, der har været indtil nu.
Det slog mig – det var lidt sent – at man måske skulle overveje at bytte om på rækkefølgen næste år, sådan at vi starter debatten med repræsentanterne fra Færøerne og Grønland.
Det er ikke sagt som en kritik af den debat, vi har haft, men måske kunne det lægge en rigtig god bund for alle vores andres indlæg.
Enhedslisten mener, at vi har meget at glæde os over og være stolte af i rigsfællesskabet.
Især bør vi være stolte af hjemmestyreordningen på Færøerne og selvstyreordningen i Grønland.
Ikke mindst selvstyreordningen må siges at være ret enestående.
Der er vist ikke mange andre, om overhovedet nogen, undertrykte nationer, der har fået papir på, at de kan løsrive sig og danne en selvstændig stat, den dag de ønsker det.
Samme ordning kan Færøerne selvfølgelig også få, hvis de vil – jeg kan ikke forestille mig, at Folketinget ville sige nej til det.
I det store hele foregår samlivet inden for rigsfællesskabet da også i fred og fordragelighed, men der er jo også spændinger, gnidninger og alvorlige uoverensstemmelser, som sætter fællesskabet på en hård prøve.
Jeg tænker selvfølgelig på sanktionerne mod færøske fiskere – nogle sanktioner, der kun finder sted, fordi regeringen og Folketingets flertal har valgt at underkaste sig EU's krav om, at vi skal sanktionere dem.
Det burde overhovedet ikke kunne finde sted; det er da fuldstændig uhørt, at vi skal sanktionere hinanden inden for rigsfællesskabet.
I forhold til Grønland er det jo tydeligt for enhver, at Grønlands planer om storskalaprojekter er en stor udfordring for rigsfællesskabet.
Der er sat berettiget spørgsmålstegn ved, om storskalaloven lever op til arbejds- og menneskerettigheder.
Der er en grundlæggende kompetencestrid om, hvordan vi tackler uran og sjældne jordarter.
Disse andre udfordringer er ikke en trussel mod rigsfællesskabet som sådan; vi skal ikke gøre dem større, end de er.
Som situationen er, har vi brug for hinanden, og derfor finder sådanne problemer jo også deres løsning før eller siden, i større eller mindre enighed, i de tre landes parlamenter.
Hvis der på længere sigt er en trussel mod rigsfællesskabet, består den i, at vi ikke har en åben og fri diskussion om, hvad vi hver især vil med det.
Minik Rosing og Kuupik Kleist skrev i deres meget omtalte kronik fra november 2012: »Vi står stadig kejtet over for hinanden og træder os selv over tæerne, mens vi undlader at tage en mængde vigtige beslutninger til fælles gavn for Rigsfællesskabets parter.«
Sætningen var møntet på forholdet mellem Danmark og Grønland, men efter min mening passer den også meget godt på forholdet mellem Færøerne og Danmark.
Jeg savner, at regeringerne i Færøerne og Grønland er mere direkte, med hensyn til hvad de egentlig ønsker af resten af rigsfællesskabet og selvfølgelig specielt af Danmark.
Den danske regering og det danske Folketing bliver tit bebrejdet af vores brødre og søstre i Nordatlanten, at vi ikke kommer med nogle konkrete udspil, der kan styrke udviklingen af rigsfællesskabet.
Men når vi så spørger ind til, hvad det helt konkret er for nogle udspil, man gerne vil have vi kommer med, så får vi sjældent et konkret svar.
Måske er der nye tider på vej, hvad det angår.
Jeg synes i hvert fald, det er vældig godt, at vores nordatlantiske medlemmer her i Folketinget i enighed har krævet, at der bliver gjort noget ved grænsehindringerne inden for rigsfællesskabet, og her er der da også blevet kvitteret med fuld opbakning fra alle Folketingets partiers side.
Jeg kunne også ønske mig, at færinger og grønlændere havde nogle klarere meldinger om rigsfællesskabets fremtid: Hvad forestiller I jer egentlig på længere sigt?
Hos færingerne er der ikke flertal for løsrivelse, men hvad ser I så som fremtiden?
Har I f.eks. tænkt jer, at I skal have bloktilskud til evig tid, eller er der en strategi for at gøre Færøernes økonomi selvbærende?
Er det en strategi, vi fra Danmarks side kan hjælpe med at realisere, og i givet fald hvordan?
I Grønland er der stort flertal for – måske fuld enighed om – at selvstændighed er målet, men hvordan har I tænkt jer at komme nærmere dette mål?
Hvad er tidsperspektivet?
Er der en klar strategi, som vi eventuelt kan hjælpe med at realisere?
Hvilken plads og rolle har Danmark egentlig i Grønlands rejse mod selvstændighed?
Først og fremmest må noget mere ydmyghed være på sin plads.
Det er i hvert fald en kendsgerning, at Danmark ville være nul og niks i Nordatlanten og i Arktis, hvis vi ikke havde rigsfællesskabet med Færøerne og Grønland; så sad vi ikke til bords med alle de store magter deroppe.
Men jeg kan nu ikke altid finde den rette balance i regeringens holdninger og udmeldinger.
Nogle gange tager ydmygheden overhånd og bliver til holdningsløshed i situationer, hvor man burde have en klar mening, f.eks. om det fornuftige i at importere tusindvis af udenlandske arbejdere på ringere vilkår end de sædvanlige grønlandske eller om det fornuftige i at udvinde og eksportere uran, hvilket vi jo ellers i 25 år har været enige om inden for rigsfællesskabet er en pokkers dårlig idé.
Man kan godt komme med sine holdninger uden at antaste de helt klare kompetencefordelinger, vi har aftalt.
Andre gange synes jeg ydmygheden er helt fraværende, hvor den i høj grad burde være til stede, f.eks. som når den grønlandske regering gerne vil have en dialog om Danmarks deltagelse i en forsoningskommission eller en eller anden form for kompensation til de juridisk faderløse grønlændere.
Det handler jo ikke om, at vi skal gå rundt og sige undskyld morgen, middag og aften, men om, at vi som tidligere kolonimagt og nuværende økonomisk stormagt i forhold til de to andre dele af rigsfællesskabet kan vedkende os vores politiske og historiske ansvar for nogle af de udfordringer, som Færøerne og Grønland slås med den dag i dag.
Jeg synes også, der er grund til, at vi diskuterer noget, som en enkelt ordfører har berørt, nemlig hvordan vi kan blive bedre til at tage imod grønlændere, der kommer hertil.
Jeg var for nylig deltager i en konference afholdt af Rådet for Socialt Udsatte, hvor der var en rigtig god diskussion om det, og jeg ser frem til, at der kommer et oplæg fra Rådet for Socialt Udsatte – det har de i hvert fald lovet – til diskussion her i Folketinget.
Det har jo også noget at gøre med, hvordan vi oplever hinanden, og hvordan vi får et godt rigsfællesskab.
Min konklusion er, at der er plads til forbedringer hos os alle sammen – sikkert også hos Enhedslisten, og jeg håber at blive udfordret gennem nogle spørgsmål – hvis vi skal udnytte de mange muligheder, vi har, ved at være i rigsfællesskab sammen.
Så det er bare om at komme i gang, og vi kan jo starte med at sige ligeud, hvad vi mener, også om hinandens holdninger og de ting, vi går og gør hver især.
Det modsatte er misforstået solidaritet
– gode kammerater ser hinanden i øjnene og siger tingene, som de er.