Meta Fuglsang (SF), 2011-02-22:
Jeg vil starte med at sige tak for den redegørelse, som ligger til grund for den debat, vi har nu.
Det er en redegørelse om tvangsægteskaber og anden undertrykkelse.
Det er klart, at tvangsægteskaber og tvang på anden måde strider mod den frihed, som vi i SF – og jeg ved, man også gør det mange andre steder – jo oplever som en selvfølge for den enkelte, nemlig at man har friheden til at bestemme mest muligt, hvad der skal ske i ens eget liv, specielt på så vigtigt et område, som hvem man indgår ægteskab med.
Den frihed kan der ikke efter min og SF's mening sættes spørgsmålstegn ved.
Der er også politisk bred enighed om, at der skal gøres noget ved problemet, fordi vi ved, at der eksisterer tvangsægteskaber og der eksisterer tvang på andre måder i forbindelse med nogle meget personlige spørgsmål.
Det, vi oplever, når vi så står i Folketingssalen, er, at uanset at der er bred enighed om, at der skal gøres noget ved det, er vi ikke altid parate til at være enige om, hvad det er, der så skal gøres.
Ingen skal være nødt til at acceptere, at andre vælger ens ægtefælle, og det er vigtigt, at både unge mænd og unge kvinder kan få den hjælp, de skal have i den situation.
Men der er som sagt uenighed om, hvad det er, der skal gøres, og hvad det er, der kan gøres.
Den redegørelse, der ligger her, er så regeringens opsummering af tiltagene – både det bagudrettede, altså hvad der er blevet gjort indtil nu, og det fremadrettede, altså hvad der så skal gøres.
Jeg synes, det er beklageligt, at 24-års-reglen får så meget plads i det her.
Der er så mange andre tiltag, som er vigtige.
24-års-reglen er et tiltag, som siges at være der for at undgå tvangsægteskaber, men hele resten af paletten med, hvad der er foregået, og hvad der skal foregå her, har så stor en betydning, at det bør få bedre plads i en debat her i salen.
SF har ligesom den øvrige opposition og sammen med den øvrige opposition været aktive med forslag til, hvordan indsatsen mod tvangsægteskaber kan styrkes.
Der har været centrale punkter såsom forebyggelse af det og rådgivning til dem, som bliver udsat for tvangsægteskaber og andre indgreb, og forslag om straf.
Det er klart, at der skal skrides hårdt og konsekvent ind over for dem, der tvinger andre til ægteskab, ligesom det er klart, at der skal være meget vægtige tiltag i forbindelse med forebyggelse og rådgivning for at undgå, at situationen overhovedet opstår.
Jeg ligger her på linje med Socialdemokraternes ordførers appel om ikke at gøre det her til en kampplads, men i stedet at gøre det til en plads, hvor vi arbejder sammen om at få det bedst mulige.
Forebyggelsen i den her sammenhæng er jo vigtig.
Den fremadrettede indsats peger på de forebyggende tiltag, der skal være.
Det er ting, som skal forhindre, at der overhovedet opstår en situation i Danmark, hvor en person kan risikere at blive udsat for tvangsægteskab.
Den forebyggelse går selvfølgelig på rådgivning til forældre til de unge, den går på en klar markering af, hvilke værdier der ligger til grund for den frihed, som vi tager som en selvfølge, og den går på den rådgivning, som skal være til rådighed både for forældrene og for børnene, hvis de kommer ud i en situation, hvor der kan opstå risiko for tvangsægteskab.
Den rådgivning, der ligger, er vigtig.
Det kan vi også se i redegørelsen – også i den fremadrettede del.
Den rådgivning, der skal til, og som alle skal have adgang til, hvis de befinder sig i den her situation, kan ikke undervurderes.
Hvad mangler der så?
Ja, jeg har under det foregående indlæg her skrevet et enkelt ord i marginen på mit papir, og der står »mennesker«.
Det savnes nogle gange, at man diskuterer mennesker i det her; at vi ikke diskuterer straf; at vi ikke diskuterer, hvordan det ene eller det andet parti engang er kommet til at udtale sig; ikke diskuterer, om det er rigtigt, at oppositionen tidligere har stillet forslag – men tager fat på, at det er mennesker, det handler om her.
Det handler om rådgivning til mennesker, for at de skal få mest muligt ud af deres liv.
Det er det, vi har ansvaret for herinde, og det er alt for vigtigt et problem til, at vi skal småskændes om, om den ene eller den anden har sagt noget sidste år eller ikke har sagt noget.
Jeg har siddet, mens Socialdemokraternes ordfører var heroppe på talerstolen, og lige ridset op: Der var beslutningsforslag nr. B 192 fra sidste samling, og der var også et beslutningsforslag fra samlingen før, altså 2008-09, også fra oppositionen, hvor en lang række af de tiltag, som nu står i den redegørelse, der er her, også står.
Det står også i det, der er det fremadrettede i redegørelsen.
Alligevel står vi her diskuterer, om det er rigtigt, at oppositionen har sagt noget eller ikke har sagt noget, og om det er rigtigt, at Venstre skal have æren for det hele.
Hvad er det for noget pjat?
Det, vi skal sørge for, er, at der bliver en samlet koordineret indsats, hvor så mange som muligt bidrager til, at det her problem bliver løst, så der er flest mulige unge mennesker, der får et ordentligt liv.
Det er det, der er opgaven.
Så vi ved godt, hvad der virker.
Vi ved godt, det er rådgivning; vi ved godt, det er forebyggelse.
Vi ved også godt – hvis vi tør snakke om det – at det her ikke kun handler om mennesker med en anden etnisk baggrund, at det ikke bare handler om fremmede.
Det handler om, om vi overhovedet er parate til at have et velfærdssamfund, hvor man som borger, og som ganske ung og sårbar borger, har adgang til den rigtige hjælp.
Hvis man brugte lige så meget krudt på at diskutere vilkårene for unge mennesker til at få mest muligt ud af sit liv, uanset hvem de er – også når det gælder folk, der er fra Danmark og født i Danmark og har været her siden vikingerne – så ville jeg have en lille smule mere respekt for den her frihedsdiskussion, som de borgerlige partier understøttet af Dansk Folkeparti lægger op til, for den diskussion er bredere end den, der bliver lagt op til her.
De firkantede løsninger er selvfølgelig de nemme, de firkantede løsninger, hvor det handler om, hvor meget straf man skal give eller ikke give, de firkantede løsninger, som går på, om man skal være 24 eller ikke 24.
Det, der er de gode tiltag og de gode løsninger, er også ofte de svære løsninger.
Det er de løsninger, som kræver mod; det er løsninger, som kræver, at man er i stand til at reflektere over tingene og reflektere over, hvordan vi klarer det her bedst muligt, og det er løsninger, som kræver en vilje til at samarbejde.
Det er jeg glad for at kunne se i den redegørelse, der ligger, og jeg håber også, at vi i en eventuel fremtidig redegørelse måtte komme med mere af den slags, så vi kan se, at det virker, og så vi kan se, at de tiltag, der skal til, ikke bliver stoppet, bare fordi det er de forkerte, der er kommet med forslagene, men at de faktisk kommer frem, uanset hvem der står bag.
Så de gode tiltag, de svære løsninger, er også dem, der kræver, at man holder en ordentlig tone i udlændingedebatten f.eks.
Det er de tiltag, der kræver, at man snakker ordentligt om mennesker, og at man snakker om alle mennesker som rigtige mennesker, som har brug for et ordentligt liv og har brug for frihed til at få mest muligt ud af deres liv.
Hvis vi fik mere af det, så var der også færre unge mennesker, der kom i klemme, og på den måde har vi alle sammen et ansvar for det.
Opsummerende vil jeg sige, at der i den redegørelse, der ligger her, selvfølgelig er en række gode tiltag.
Der er nogle gode tiltag, som man kan diskutere om kunne være kommet før, men nu er de her i hvert fald.
Det er også en redegørelse, hvor der stadig væk mangler meget, hvor der mangler en del af de tiltag, som vi ved virker på den lange bane, og hvor der mangler noget af det, som er de svære løsninger, nemlig dem, der kræver noget refleksion.
Men vi må tage med, at det mangler, og så være glade for, at det trods alt går lidt mere den rigtige vej.
Så vil jeg gerne gentage opfordringen til, at vi arbejder sammen om at gøre det bedre i stedet for at slå hinanden oven i hovedet med, hvem der en gang har sagt noget, som nogle andre måske synes var lidt forkert.