Astrid Krag (S), 2013-06-03:
Tak for det, og tak for bemærkningerne og den gode modtagelse af lovforslaget her.
Det har jo været en meget engageret debat, ikke mindst i tiden op til i dag.
Det er også en meget vigtig sag, vi har med at gøre, nemlig udviklingen af almen praksis.
Vi vil almen praksis, og vi ønsker at udvikle almen praksis, så man kan tage bedre hånd om de sundhedsproblemer, danskerne slås med her i starten af det 21. århundrede.
Jeg vil også gerne sige, at jeg genkender billedet fra fru Stine Brix.
Jeg kender også de praktiserende læger som samvittighedsfulde, hårdtarbejdende mennesker, der hver dag knokler for at gøre en forskel for deres patienter.
Men her i begyndelsen af det nye årtusinde står vi jo med en situation, hvor der bliver flere, der lever længere med kroniske sygdomme, flere, der overlever alvorlige sygdomme og lever med følgerne af det, og flere, der lever med større eller mindre skavanker i en periode alene i kraft af, at man lever længere.
Vi er jo i gang med grundlæggende at udvikle vores sundhedsvæsen til at håndtere det, så vi har færre sygehuse, der så har en høj faglig specialisering, og så vi har kommuner, der påtager sig en stadig større rolle som en del af sundhedsvæsenet.
Vi har et voksende pres på vores sundhedsbudgetter, som stiller krav om en høj kvalitet i behandlingen, som gerne må foregå så tæt på borgernes hverdagsliv som muligt, fordi det koster mindre, og vigtigst af alt fordi det øger livskvaliteten for borgerne.
Det betyder, at der er behov for et nyt grundlag for den aftale, som har været, og som også fortsat skal være mellem det offentlige og Praktiserende Lægers Organisation.
Det er den sammenhæng, lovforslaget skal ses i.
Lovforslaget er det grundlag, som Danske Regioner og Praktiserende Lægers Organisation skal stå på, når de – noget, som jeg er sikker på vil ske – forhandler en ny aftale på plads i løbet af de næste knap 15 måneder.
Lovforslaget skal sikre, at vi har redskaberne til at tage hånd om nogle helt grundlæggende udfordringer i vores sundhedssystem.
Flere af ordførerne har været rigtig godt inde på det heroppefra.
Alle danskere skal have adgang til en læge, uanset hvor de bor.
Behandlingen skal være ensartet god med udgangspunkt i den nyeste viden og lægefaglige vurderinger.
Og så skal vi sikre en bedre sammenhæng i sundhedsvæsenet.
Det må ikke ligge patienterne hertillands til last, hvis den gode behandling for dem kræver både bidrag fra deres praktiserende læge, fra den kommunale sygepleje og fra regionssygehusene.
Vejen til at nå de mål er at give folkevalgte i kommuner og regioner nye redskaber og bedre rammer til at foretage den overordnede sundhedsplanlægning.
Det sikrer vi med lovforslaget.
Men det kan ikke lade sig gøre uden et tæt samarbejde med de privatpraktiserende læger.
Der skal være et tæt samarbejde mellem dem, personalet på sygehusene og de dygtige medarbejdere på det kommunale sundhedsområde.
Alle skal høres, og alle skal bidrage, hvis vi skal nå i mål.
Der har jo gennem længere tid været en meget intens offentlig debat om hele den her sag, først om de strandede forhandlinger mellem parterne, og, efter at vi sendte lovforslaget i høring, så også om, hvad der rent faktisk står i lovforslaget.
Der er også sat spørgsmålstegn ved, hvad intentionerne overhovedet er med lovforslaget.
Det er en usikkerhed, som utvivlsomt bunder i et meget langstrakt forløb med hårde og fastkørte forhandlinger, forud for at lovforslaget blev lagt frem.
Det har været hårdt, det synes jeg er tydeligt at mærke.
Den usikkerhed, der var rejst, har regeringen ønsket at fjerne.
Derfor er vi også gået så langt, som det overhovedet er muligt, for at imødekomme de bekymringer og kritikpunkter, som bl.a. Praktiserende Lægers Organisation er kommet med, uden at gå på kompromis med de afgørende nybrud i lovgivningen.
Det fremgår nu soleklart – meget, meget tydeligt – af lovforslaget, at regionerne ikke kan tvinge en læge til at sælge sin praksis; at en lægepraksis skal bemandes af en speciallæge i almen medicin; at sundhedsministeren ikke kan bestemme, hvor ofte eller i hvilke tilfælde en læge skal tage på hjemmebesøg, det afgøres efter et lægefagligt skøn og efter aftale mellem relevante parter; at 15-kilometersgrænsen ikke kan ændres af sundhedsministeren, men at borgeren kan vælge en læge længere væk, hvis man samtidig frasiger sig retten til hjemmebesøg af den valgte læge; at vi ikke detailstyrer åbningstider og regler for telefonpasning fra Christiansborg, men at vi sørger for, at der er de rette strukturer til at indgå aftaler og træffe beslutninger om bedre adgang til lægen lokalt, og det på en måde, som forpligter alle læger; at de data, som de praktiserende læger fremover skal dele med regionen, er de data, de i forvejen er forpligtede til at registrere; at det, hvis der skal registreres på en anden måde end i dag, og det bliver der jo nok behov for på et tidspunkt, for ikke bare samfundet, men også sundhedsvæsenet og vores sygdomsbilleder udvikler sig, så er det noget, man aftaler sig til; og at de oplysninger, der deles mellem praksis og regioner, ikke må være på personniveau, så man kan identificere den enkelte patient.
Fra mange sider har der også været peget på, at sammensætningen af praksisplanudvalget med fordel kunne udvides til at omfatte de praktiserende læger.
Det har vi lyttet til, så de nu bliver repræsenteret med tre medlemmer helt på linje med regionerne.
Når man så sidder i sådan et udvalg, og når man har et fælles ansvar for at lave en plan for sundhedsdækningen i området, prøver man selvfølgelig at blive enig.
Det tror jeg også vi vil se ske.
Men hvis det ikke lykkes i enkelte tilfælde, ja, så er det regionen, som jo også bærer pligten til at sikre danskerne lægedækning, som har retten til det sidste ord.
Det holder vi fast i.
En anden vigtig diskussion i de sidste uger har været, om sundhedsministeren og regionerne fik mulighed for at udskrive en masse nye arbejdsopgaver uden betaling eller uden indflydelse til de praktiserende læger.
Problemstillingen om ministerens beføjelser til at blande sig i praksislægens hverdag har vi taget hånd om ved at tydeliggøre og tydeligt afgrænse og i et enkelt tilfælde helt fjerne bemyndigelsesbestemmelsen fra lovforslaget.
Når en opgave beskrives som en opgave for de praktiserende læger i praksisplanen, ja, så kræver det efterfølgende en aftale med lægerne om, hvordan det skal implementeres, om der skal tilføres ressourcer til opgaverne, og om andre opgaver eventuelt udgår.
Når der så er indgået en aftale, ja, så vil alle lægerne være forpligtet til at følge den, når det er relevant i den konkrete behandling af patienterne.
Endelig har vi også lyttet til Praktiserende Lægers Organisations bekymringer, når vi har besluttet at holde fast i det nugældende system, hvor tvister om enkelte lægers overholdelse af overenskomsten skal afgøres i samarbejdsudvalget mellem PLO og Danske Regioner.
Afslutningsvis vil jeg gerne understrege, at jeg og i øvrigt resten af regeringen ønsker, at de almenpraktiserende læger fortsat vil føle ejerskab.
Vi håber, at familielægerne med deres engagement og deres uundværlige faglighed fortsat vil være med til at udvikle sektoren og vores fælles sundhedsvæsen.
Jeg ser frem til udvalgsbehandlingen, hvor vi helt sikkert vil få lejlighed til at vende en række af de spørgsmål og temaer, der kan tåle at blive belyst yderligere efter i dag og efter debatten under høringsfasen.
Og jeg besvarer selvfølgelig gerne alle de spørgsmål, udvalget måtte have.