Marianne Jelved (RV), 2015-04-08:
Der er rigtig mange principielle tilkendegivelser i forbindelse med det lovforslag, vi behandler, og det er helt forståeligt, for det drejer sig faktisk om nogle meget centrale principper i vores samfund.
Rigsarkivet og de andre offentlige arkiver er vores fælles hukommelse.
Her er det ved lov bestemt, at offentlige myndigheder skal aflevere deres arkivalier, når de ikke længere er i brug.
Det er en lovgivning, som Folketinget har vedtaget.
Senest blev den behandlet i 2000, hvor det her blev gennemgået endnu en gang.
Vi har en lang og god tradition for at bevare og en udbredt forståelse for nødvendigheden af, at vi har bevaring for at kunne dokumentere historien.
Derfor kan vi også følge det danske samfunds udvikling og historie igennem mange hundrede år.
Arkæologerne graver stadig væk efter ben i jorden – bogstavelig talt – og kan bruge de ben, som er rigtig mange hundrede år gamle, til at undersøge, hvilke sygdomme mennesker, der har haft de ben, har haft.
Vi har en historie, som bygger på det, der kan dokumenteres igennem tiderne.
Det gælder ikke kun det, man kan kalde den glorværdige, berømte oplevelse af Danmark, men kan også rumme mørke sider, som vi ikke bryder os om at blive mindet om.
Jeg kan som eksempel på det nævne slavehandlere og den tids undertrykkende kolonimagt, som vi havde i 1700-tallet, og som vi jo kun ved det, vi ved om det, fordi der er bevaret rigtig mange meget værdifulde dokumenter – breve, regnskaber osv. – for eftertiden.
Man har ikke bare skullet nøjes med – i anførselstegn – det, de skrev om i aviserne på det tidspunkt; der var faktisk også aviser på det tidspunkt.
Vi har også haft rigtig meget glæde af at kunne have adgang til sikkerhedspolitiets registreringer af kommunister i 1930'erne.
Det er ikke nok – og det er så lidt et svar til fru Ellen Trane Nørby – bare at kunne dokumentere det, ved at der har været skrevet om det i aviserne.
Det er altså ikke nok, når man skal forske i, hvad det er for en historie, Danmark består af og har med sig.
De gode og de mindre gode sider af historien nuancerer billedet af vores samfund, også i dag,
og det er vigtigt, at vi kan dokumentere både dåd og udåd for at kunne fortælle hele historien om os selv og vores samfund.
Det kendetegner et retssamfund, at vi ikke sorterer dokumenter om vores historie ud fra politiske opfattelser.
Og arkivloven er indrettet, så det ikke er en politisk afgørelse, hvad der skal gemmes for eftertiden og til eftertidens historieskrivning.
Det er et meget, meget centralt princip, at det er en uafhængig faglig instans, der bestemmer det.
Det vil være at gå ud ad en vej, sådan som kun totalitære stater gør det, når de i yderste konsekvens sletter sporene efter sig.
Det er ikke det, der er tale om her i dag – det vil jeg gerne understrege – men det er det princip, som karakteriserer totalitære stater: at det er politisk bestemt, hvad der skal stå om en på et tidspunkt.
Kriteriet for at bevare er, at arkivalier skal være historisk værdifulde.
Det indgår ikke i vurderingen, om materialet er lovligt eller ulovligt indsamlet.
Det er en faglig vurdering, hvad der er historisk værdifuldt, og ikke en politisk vurdering.
Nu er der så opstået en sag, som udfordrer vores nuværende bevaringsprincipper rigtig alvorligt.
Region Syddanmark har som offentlig myndighed ulovligt indsamlet millioner af fortrolige patientoplysninger om alle de mennesker, der har været hos lægen siden 2007.
Man må spørge sig selv, hvordan det har kunnet finde sted igennem ret mange år, og at det endda er indgået i overenskomstforhandlingerne med de praktiserende læger.
Det er jo i sig selv interessant at finde ud af, hvad det egentlig er, der er foregået – og som har kunnet foregå i mange år.
Det her i dag handler ikke om det – det er noget, vi kan vende tilbage til på et andet tidspunkt, hvis et flertal i Folketinget synes det – men om oplysninger om vores diagnoser uden de nødvendige tilladelser, der er havnet i en stor almen medicinsk database kaldet DAMD, og det er selvfølgelig fuldstændig uacceptabelt, som alle ordførerne har gjort rede for.
Sådan noget må simpelt hen ikke kunne ske.
Det er stærkt ubehageligt, at mange personer, bl.a. myndighedspersoner og medicinske kapaciteter, ikke har bekymret sig om lovligheden af de mange, mange indsamlinger.
Det er fuldstændig klart – og jeg er enig med alle de ordførere, som har bemærket det, og det har alle gjort – at det krænker retsfølelsen, at sådan noget sker og åbenbart kan ske i Danmark, i et velordnet samfund som det danske.
Men nu er det altså sket.
Reglerne for indsamling af oplysninger er blevet overtrådt, og sagen ligger på mit bord.
Jeg har ikke bedt om at få den sag, skal jeg gerne understrege, men jeg tager selvfølgelig opgaven op, eftersom der kræves en løsning.
Jeg mener, at vi skal holde fast i, at også myndigheders fejl og mangler er en del af vores fælles historie, som skal kunne dokumenteres og bevares.
Vi skal kunne se myndighederne efter i kortene gennem hele historien.
Det skal man kunne i en retsstat som den danske.
Men det, vi som politikere kan og skal tage stilling til,
er, hvordan retsstridigt indsamlede fortrolige personoplysninger på sundhedsområdet skal bevares i Rigsarkivet, eksempelvis oplysningerne i DAMD-databasen.
Med lovforslaget lægger jeg op til, at retsstridigt indsamlede fortrolige personoplysninger på sundhedsområdet blokeres for al indsigt i 120 år.
Det handler derfor om at tilgodese to hensyn.
Det ene hensyn er hensynet til borgernes retsfølelse, det andet er, at arkivloven følges, så vi kan dokumentere vores historie.
Lovforslaget vægter på den ene side hensynet til borgernes retsfølelse, ved at oplysningerne blokeres for indsigt i mere end en menneskealder, og på den anden side hensynet til vores ansvar for at dokumentere og bevare materiale af historisk værdi, ved at materialet bevares for eftertiden.
Så lægger lovforslaget jo også op til, at man senest om 5 år skal vurdere, om blokeringsbestemmelserne skal gælde andre myndighedsområder end sundhedsområdet.
For en ordens skyld skal jeg også gøre rede for, at loven indeholder en ændring af navnet Statens Arkiver, som skal erstattes af navnet Rigsarkivet, fordi det er det ord, der bliver brugt mest i forbindelse med det, vi taler om, når vi taler om Rigsarkivet.
Så vil jeg gerne understrege, at jeg selvfølgelig ser frem til den videre behandling af lovforslaget i Kulturudvalget.
Der kommer en fuldstændig almindelig behandling, hvor man kan stille spørgsmål og få svar, og der bliver ofte stillet ændringsforslag til et lovforslag inden andenbehandlingen.
Det foregår igennem udvalgsarbejdet, og jeg forventer selvfølgelig, at den praksis vil man også videreføre ved dette lovforslag.
Det ville være mærkeligt andet.
Så kommer andenbehandlingen og derefter tredjebehandlingen, hvis der i øvrigt er basis for det efter andenbehandlingen.
Så vil jeg gerne kommentere et par af de indlæg, der har været, og et par af de udsagn, der er kommet, først det fra fru Mette Bock, som sluttede ordførerrækken.
Undskyld, det var hr. Lars Barfoed, der gjorde det, men fru Mette Bock var før hr. Lars Barfoed.
Hun gør rede for, at hun er meget forarget over, at rigsarkivaren står over Folketinget.
Det er fuldstændig forkert.
Rigsarkivaren står ikke over Folketinget.
Rigsarkivaren følger den lovgivning, som Folketinget har vedtaget, som handler om Rigsarkivet og om, hvordan man udtager materiale til Rigsarkivet.
Det gør man, ved at alle offentlige myndigheder skal oplyse om, at de arkiver, som de bruger nu, ikke længere skal bruges, og så skal rigsarkivaren have dem og vurdere, om de har historisk værdi og dermed skal opbevares.
Det står i loven om Rigsarkivet.
Hvis vi ændrer det, kræver det en lovændring.
Det kan vi ikke bare gøre uden en lovændring, og det er jo det, vi så taler om ved førstebehandlingen, som efterfølges af arbejdet i Kulturudvalget.
Så vil jeg gerne kommentere hr. Lars Barfoeds bemærkninger om, at ministeren bare er som et ekspeditionskontor.
Nu vil jeg undlade at gå tilbage til efteråret, men nøjes med at tage den her sag og sige, at jeg godt nok ville være glad, hvis jeg var hr. Lars Barfoed og havde en kulturminister, der overholder loven og bestræber sig på at overholde loven.
Hele den øvelse går ud på at prøve, om vi kan finde en løsning, der gør, at vi faktisk overholder det princip, så vi ikke skaber en ny præcedens for, at hvis der er noget, der generer et flertal i Folketinget skal opbevares i Rigsarkivet, så kan vi bare tage det ud.
Vi er jo altid nødt til at tænke over, hvilken præcedens det skaber, når vi træffer nogle beslutninger og handler på nye måder.
Så Folketinget har vedtaget en arkivlov, der bestemmer, hvem der har kompetence til at gøre hvad i forbindelse med indsamling af dokumenter til Rigsarkivet, og hvilke kriterier der skal gælde, og hvem det er, der afgør de kriterier.
Derfor er det lagt uden for Folketinget, men Folketinget kan til hver en tid ændre lovgivningen.
Selvfølgelig kan det det.
Der også blevet stillet spørgsmål ved – jeg tror, det var fru Ellen Trane Nørby, der var inde på det – om man kunne få slettet sine egne personlige oplysninger i DAMD-arkivet inden en dato i marts måned.
Der var lidt misforståelse om, hvorvidt det var i november eller i marts.
Det er fuldstændig korrekt, at det først var i marts, for der er en ganske bestemt fremgangsmåde, når et arkiv skal ind i Rigsarkivet.
Det første, der sker, er, at myndigheden tilkendegiver over for Rigsarkivet, at nu er der et arkiv, den ikke længere skal bruge.
Så skal rigsarkivaren vurdere, om det har historisk værdi.
Den afleveringsbestemmelse blev sendt her i slutningen af marts måned eller lige før påske, og det er der, muligheden for at få slettet sine egne oplysninger så stopper.
Men man har stadig væk ret til at få indseende i sine oplysninger.
Nu er arkivet på vej til Rigsarkivet, afleveringsbestemmelsen er sendt, og det vil sige, at arkivet i princippet nu er i Rigsarkivet.
Det, der er sagen, er, at når et arkiv er kommet i Rigsarkivet, kan man ikke bare tage det ud.
Det ville kræve en ændring af lovgivningen at gøre det, og det er så det, der er drøftet her i dag.
Så det er klart, at vi ikke kommer uden om, at man ikke kan handle i den her sag uden en ændring af lovgivningen, og det er, uanset om det er via ændringsforslag til lovforslaget her eller det er via behandling af beslutningsforslaget.
Det er sådan set underordnet i den her sammenhæng.
En lovændring skal der til.
Så har jeg en enkelt bemærkning til hr. Michael Aastrup Jensen, som havde et indlæg, der gjorde ret meget indtryk på mig.
Jeg skal nøjes med at nævne bare ét punkt, men jeg kan vende tilbage til det øvrige ved en anden lejlighed, hvor det ikke behøver at foregå i Folketingssalen.
Jeg går ud fra, at hr. Michael Aastrup Jensen mente de borgerlige partier, men det var i hvert fald Venstre.
Så jeg vil bare kvittere for det og sige, at det har jeg lært af, og så vil jeg ikke kommentere det videre, for det er igen noget, som vi kan drøfte internt som kolleger, samarbejdspartnere, modstandere, og hvad vi nu er i Folketingets regi.
Men jeg vil tilbagevise det billede, der tegnes af, at jeg skulle være et gummistempel eller ekspeditionskontor for myndigheder omkring Kulturministeriet.
Jeg synes ærlig talt ikke, det er en måde at omtale hinanden på, når vi står på Folketingets talerstol og i alvor med hver vores ansvar prøver at få lovgivningen til at fungere eller ændre lovgivningen efter det, vi synes er nødvendigt.
Så med den bemærkning ser jeg frem til forhandlingerne i Kulturudvalgets regi.