Pia Christmas-Møller (KF), 2007-01-25:
På det her tidspunkt i debatten er det måske værd lige at minde om, hvad der er afsættet for vores diskussion.
Det er jo sådan, at Enhedslisten spørger til de langsigtede planer for forholdet mellem den offentlige og private sektor.
Og her vil jeg gerne give et klart og tydeligt svar på Det Konservative Folkepartis vegne.
Vi har nemlig både på kort og på lang sigt planer om, at vi skal have et stærkt forhold mellem en stærk privat sektor og en stærk offentlig sektor, simpelt hen fordi de ikke bare supplerer hinanden, men er hinandens forudsætninger i et samfund, der vil producere velfærd til alle borgere.
Man kan også sige det på den måde, at de er to sider af samme sag, nemlig to sider af et moderne velfærdssamfund.
Uden en stærk privat sektor, der kan konkurrere på internationale markedsvilkår, uden dygtige medarbejdere og virksomhedsledere, der kan tjene penge hjem og lave overskud, har vi ingen mulighed for at finansiere en offentlig sektor, der kan løse de fælles opgaver, som kitter os sammen i et folkeligt fællesskab.
F.eks. kræver det langsigtede investeringer i fællesskab at sikre veje og broer, der kan sørge for infrastrukturen og mobiliteten i hele landet, altså også de tyndtbefolkede dele.
Det kræver også langsigtede investeringer at sikre lige adgang til uddannelse og sygdomsbehandling, for slet ikke at tale om økonomisk hjælp til dem, der ikke kan klare sig selv, hvad enten det nu er permanent eller midlertidigt.
Forenklet kan man altså sige, at den private sektor skal tjene pengene.
Det er her, man skal producere den fortjeneste, der er grundlaget for, at vi kan finansiere en offentlig sektor.
Den offentlige sektor skal så til gengæld understøtte borgenes muligheder for at udfolde deres personlige frihed og dermed også deres ansvar for sig selv og fællesskabet.
Så sådan hænger det sammen.
Der er altså set med konservative øjne en gensidig afhængighed af hinanden, hvor forskellige opgaverne end er.
Det private skal ikke være socialkontor, og det offentlige skal ikke drive virksomhed.
Men det betyder ikke, at virksomhederne ikke skal påtage sig et socialt ansvar, ligesom det heller ikke betyder, at markeds- og effektivitetsfremmende virkemidler ikke skal bruges i den offentlige sektor – tværtimod.
Begge sektorer skal blot være meget bevidste om, hvad der er deres respektive opgaver.
I den private sektor skal der fokuseres på indtjening, innovation og risikovillighed, hvorfor det at tage en chance og dermed også løbe en risiko, ja, også risikoen for at gå fallit, skal motiveres.
I den offentlige sektor, hvor det er skatteydernes penge og dermed i sidste ende hele fællesskabet, der står på spil, må sikkerhed og stabilitet have en stærkere prioritering.
Begge steder skal viden, udvikling, dynamik og den såkaldte omstillingsparathed fremmes for den enkelte.
På verdensplan skal vi ikke konkurrere på at være billigst, men bedst, og det betyder, at vi skal være smartere og vise større kvalitet.
Det skal vi ikke bare af hensyn til aktieejerne, men af hensyn til alle borgerne.
Det er forudsætningen for, at vi også i fremtiden kan sørge for, at de, der i kortere eller længere tid ikke kan klare sig selv, får en tilstrækkelig stærk håndsrækning fra fællesskabet, og det vil primært sige det offentlige.
Tryghed på et vist niveau er afgørende for menneskers trivsel og bidrag til fællesskabet, tryghed for, at der er hjælp, hvis man bliver syg, uarbejdsdygtig eller på anden måde får brug for en håndsrækning for at komme videre.
Et samfund, der satser på velfærd også for de kommende generationer, må satse på en vækststrategi, der indebærer, at den private sektor skal være lokomotivet.
Hvis væksten i den offentlige sektor er større end i den private i en længere periode, ja, så kan man ved simpel hovedregning sætte årstal på, hvornår der ikke længere er penge til at finansiere den offentlige sektor og dermed de sociale ydelser og lignende, altså hvornår vi ikke længere har en offentlig sektor.
Det vil vi Konservative ikke være med til.
Vi vil derimod gerne være åbne over for en diskussion om nye veje.
Vi mener faktisk, det er meget vigtigt hele tiden at tilpasse både opgavernes placering og løsningsmetode ud fra en konkret vurdering af hensigtsmæssighed.
Men hverken brugerbetaling eller forsikringsordninger må undergrave den sociale solidaritet med dem, der ikke kan klare sig selv.
Hele pointen i velfærdsprojektet er jo netop, at mennesker skal have livskvalitet, udfoldelsesmuligheder og frihed under ansvar, og derfor skal der både være frihed og tryghed for den enkelte og fællesskabet.