Jonas Dahl (SF), 2016-03-15:
Tak for det.
Jeg synes sådan set, der blev lavet en række forbedringer under den tidligere regering, og jeg vil gerne kvittere for, at Socialdemokraterne dengang var enige med os, og derfor er jeg sådan set også lidt bedrøvet over det, vi har hørt fra Socialdemokraternes side i dag.
Det har jo været noget af en kovending, særlig i forhold behandlingsgarantien.
Men lad det nu i første omgang ligge.
Jeg synes, at man, når man har læst lovforslaget og også hørt ordførerne fra Venstre og en række af de borgerlige partier, må sige, at der er en række ting, som vi måske nok kan blive enige om, nemlig at vi hele tiden skal se på, hvordan vi kan gøre tingene bedre, og det er også svært at være uenige om.
Men selv om vi er enige om diagnosen, tror jeg ikke, vi er enige om, hvad det er for en behandling, der i givet fald skal til.
For selvfølgelig skal vi gøre noget ved de ventetider, der stadig væk er for lange, på både udredning og behandling på sygehusene.
Jeg også enig i, at vi måske derudover er nødt til at gøre noget mere alvorligt end som så, men jeg tror sådan set, at der, hvor vi går helt galt af hinanden, er i forhold til midlet.
Jeg synes, det er uacceptabelt, at det skal være privathospitalerne, som skal løse kapacitetsproblemer i det offentlige.
Det overrasker mig sådan set ikke, at det er en Venstreregering, der foreslår, at man nu skal være curlingforældre for privathospitalerne – det har vi set tidligere – men jeg er overrasket over, at andre også er hoppet med på ideen.
Og jeg synes, der er flere grunde til, at det er en dårlig idé.
For det første risikerer vi at udhule den sammenhæng, som der er i vores alle sammens fælles sundhedsvæsen, og det nytter simpelt hen ikke, at de penge, vi betaler til at skabe et velfungerende system, skal gå til private aktører, hvis største drivkraft i sidste ende er at skabe profit.
Vi så resultaterne op igennem 00'erne, og vi så, hvordan Rigsrevisionen jo også anfægtede det og konkluderede, at det havde kostet statskassen et ganske markant millionbeløb, hvis ikke et milliardbeløb.
Det synes jeg sådan set taler for sig selv, og det gør også, at vi er nødt til at have nogle forbehold, i forhold til hvordan vi benytter os af private aktører.
For det andet risikerer vi også, at flere og flere af de dyrt uddannede læger, vi ønsker os endnu flere af og har brug for i det offentlige sundhedsvæsen, ikke mindst i yderområderne, nu søger mod højere lønninger i det private.
Igen tager vi penge fra det offentlige og forringer de offentlige ydelser, og som Danske Regioner også gør opmærksom på i høringssvarene, kommer der altså ikke flere speciallæger af, at vi i større og større omfang lader dem bijobbe på privathospitalerne, endsige lader dem fastansætte på privathospitalerne, for det må jo i sidste ende være den udvikling, vi kommer til at se.
Nej, tværtimod vil det betyde, at dem, der har mere end uld i lommerne, kommer først og lettest til behandlingerne – ja, jeg begriber sådan set ikke, hvordan det her skal styrke patientrettighederne, fordi dem, der ender med at blive taberne i det her spil, er dem, der ikke har råd til den sundhedsforsikring, vi sikkert også inden længe skal se en yderligere styrkelse af.
For det tredje kender vi jo også historien med privathospitalerne.
Vi så det under den nuværende statsminister, der selv sad som sundhedsminister i privathospitalernes gyldne æra – jeg tror, den daværende vicestatsminister kaldte det de gyldne haner.
Og man må også sige, at statsministeren jo udmærket godt ved, hvad der skete, både med overbetaling til privathospitalerne, men ikke mindst også med det udvidede frie sygehusvalg.
Jeg mener også, at det er i overensstemmelse med høringssvarene fra Lægeforeningen og FOA, som jo også påpeger, at det er en dårlig idé at fjerne den differentiering i behandlingsgarantien, der blev indført af den tidligere regering.
Det handler jo i sidste ende om, at vi skal sikre, at dem med de mest alvorlige sygdomme bliver behandlet hurtigst muligt, men det betyder også, at vi er nødt til at prioritere, også i en tid med smalle og få midler, således at de mest alvorlige sygdomme bliver behandlet først, og det vil alt andet lige betyde, at dem med mindre alvorlige sygdomme kan komme til at vente længere.
Den prioritering mener jeg sådan set også at vi som politikere er nødt til at foretage med åbne øjne i stedet for at stikke folk blår i øjnene og sige, at alle kan behandles lige hurtigt.
Det kan ikke lade sig gøre, og det vidner høringssvarene også med al tydelighed om.
Der er også nogle problemer forbundet med opdelingen mellem udredning og behandling.
Hvor fordelingen af ansvaret skal ligge, er ikke helt klarlagt, og det forventer jeg også at ministeren kommer til at svare på, måske ikke senere i dag, men så i den videre udvalgsbehandling.
Jeg kan godt være bekymret for, hvad det er for en ansvarsfordeling, man lægger op til, hvordan udredningen i sidste ende kommer til at foregå, og hvordan man sikrer, at patienterne så kan benytte sig af den mulighed, man siger at patienterne nu kommer til at få.
Det ændrer selvfølgelig ikke på, at patienterne har krav på nogle bedre rettigheder, krav på hurtig udredning og krav på god behandling, og hvordan sikrer vi så er det?
Alt i alt er der jo nogle ting i det her forslag, som er endnu et forsøg på tømme de offentlige kasser og kaste pengene efter de private.
Og det er endnu et forslag på den lange glidebane, vil jeg kalde det, som bidrager til en større ulighed i samfundet, og derfor er løsningen heller ikke at fortsætte ud ad det spor, men at gå den anden vej, nemlig at styrke vores offentlige sundhedsvæsen og satse langt mere på forebyggelse, end man lægger op til fra den nuværende regerings side, og det handler i høj grad om at styrke det offentlige sundhedsvæsen, som så også vil være i stand til at løse de kapacitetsudfordringer, vi alt andet lige må erkende at der er.
Derfor handler det her om at investere, men det handler også om at investere klogt og ikke mindst gøre det i det fælles offentlige sundhedsvæsen.