Jørn Neergaard Larsen (V), 2016-05-23:
Tak for det.
Enhedslisten har fremsat seks beslutn ingsforslag, B 179 til B 184, som vi skal behandle her i salen i dag.
Første forslag er om en forbedring af seniorførtidspensionsordningen, og jeg vil derfor gerne starte med at præcisere formålet med seniorførtidspension og dermed også, hvad formålet ikke er.
Ordningen blev indført i forbindelse med tilbagetrækningsaftalen i 2011 med det formål at sikre, at personer, der er nedslidte eller har væsentlige helbredsproblemer efter et langt arbejdsliv, får en hurtigere og enklere adgang til førtidspension.
Seniorførtidspension er alene en mere smidig sagsbehandlingsprocedure for tilkendelse af førtidspension.
Seniorførtidspension er ikke tænkt som en udvidelse af retten til førtidspension, det er derfor heller ikke en ny efterlønsordning.
Seniorførtidspension er målrettet personer, der er nedslidte eller har væsentlige helbredsproblemer efter et langt arbejdsliv, og som har op til 5 år til folkepensionsalderen.
Arbejdsevnen skal, fordi der her er tale om førtidspension, være nedsat i et sådant omfang, at man ikke er i stand til at forsørge sig selv ved et almindeligt arbejde eller et fleksjob, præcis som det også gælder efter de almindelige regler om førtidspension.
Men modsat de almindelige regler skal kommunen ved seniorførtidspension alene tage stilling til, om arbejdsevnen er væsentligt og varigt nedsat i forhold til job, som borgeren umiddelbart ville kunne varetage, uden at der iværksættes tiltag, der har til formål at udvikle arbejdsevnen.
Kommunen skal altså ikke til at iværksætte virksomhedspraktik, revalidering eller ressourceforløb for at vurdere, om borgeren vil være i stand til at udvikle sin arbejdsevne eller vil kunne anvende sin restarbejdsevne.
Det er ellers et krav i almindelige sager om førtidspension.
Samtidig har borgeren krav på, at kommunen træffer en afgørelse inden for 6 måneder.
Det synes jeg er en fornuftig og rigtig ordning, hvor vi ikke bare sender mennesker på førtidspension, fordi de har nået en bestemt alder, men til gengæld sikrer en mere smidig sagsbehandling for de mennesker, der ikke har så lang tid tilbage, før de når pensionsalderen.
Jeg vil samtidig gerne præcisere, at det altid skal være en individuel vurdering, der ligger til grund for, om borgeren skal have en seniorførtidspension, ikke centralt dikterede regler, som kun passer til gennemsnitsborgeren.
Derfor giver udviklingen i seniorførtidspension ikke det fulde billede af virkeligheden.
Vi bliver nødt til at se på de to ting i sammenhæng.
Formålet med reformen af førtidspension og fleksjob er netop, at flest mulige skal have mulighed for at bidrage på arbejdsmarkedet med de ressourcer, som den enkelte nu har.
Derfor blev fleksjobordningen i højere grad målrettet personer med en meget begrænset arbejdsevne.
Det betyder, at personer med en væsentlig nedsat arbejdsevne nu kan få et fleksjob, også på ganske få timer om ugen, og der er lige nu ca. 16.000 personer ansat i disse minifleksjob.
Vi kan se, at stadig flere personer over 60 år bliver visiteret til og begynder i fleksjob.
I 2011 drejede det sig om 577 personer, i 2015 var det næsten dobbelt så mange, nemlig 1.149 personer.
Det synes jeg faktisk er en rigtig god nyhed, for vi skal ikke opgive nogen, bare fordi de kun kan arbejde få timer om ugen, hvis der er udsigt til, at de kan få mere fast fodfæste på arbejdsmarkedet, og det vidner om, at vi nu i højere grad end tidligere faktisk formår at fastholde folk i beskæftigelse.
Derfor er det heller ikke overraskende, at tilgangen til seniorførtidspension har været mindre, end hvad man beregningsteknisk forudsatte i 2011 før vedtagelsen af reformen af førtidspension og fleksjob.
I forlængelse af det vil jeg gerne gøre opmærksom på, at ca. 9 ud af 10 borgere, der har ansøgt om seniorførtidspension, faktisk har fået den tilkendt.
Desuden har Ankestyrelsen i hele 2015 kun behandlet 19 klagesager om afslag på seniorførtidspension.
Der er altså intet, der tyder på, at det lave antal tilkendte seniorførtidspensioner skulle skyldes en restriktiv eller problematisk administrativ praksis ude i kommunerne, eller at regelsættet ikke virker.
Med det sagt
Det var mine indledende bemærkninger, og nu kommer jeg til selve beslutningsforslaget, hvor Enhedslisten helt konkret ønsker, at borgere helt ned til 55 år skal dømmes ude af arbejdsmarkedet, hvis deres arbejdsevne er nedsat med en fast defineret procentdel.
Jeg anerkender, at arbejdet i nogle brancher kan være fysisk hårdt og kan medføre risiko for nedslidning i en tidlig alder, men jeg mener dog ikke, at løsningen er centralt dikterede regler for, hvornår man ikke er i stand til at arbejde – regler, som vi politikere skal fastsætte uden kendskab til, om den enkelte borger med den rette støtte kan have flere gode år tilbage på arbejdsmarkedet.
Samtidig er det vigtigt, at vi ikke glemmer selve årsagen til nedslidningen, for en del af løsningen er, at der sker en effektiv forebyggelse på arbejdspladserne, og at arbejdsgiverne lever op til deres ansvar for at sikre et sundt og sikkert arbejdsmiljø.
Jeg mener ikke, at snuptagsløsninger er til fordel for den enkelte borger.
I stedet skal vi fortsat sikre, at den enkelte borgers situation afklares i tilstrækkelig grad, og at den nødvendige dokumentation for arbejdsevnen tilvejebringes.
Kommunerne har brug for indsigt i den enkelte borgers situation for netop at kunne tilbyde den indsats eller ordning, som passer til den enkeltes forudsætninger og behov.
Regeringen kan derfor ikke støtte beslutningsforslag nr. B 179.