Trine Torp (SF), 2016-02-05:
SF's udgangspunkt vil altid være barnets eller den unges perspektiv – det bør det også være i den her diskussion.
Anbragte børn og unge er en udsat gruppe.
Mange har en baggrund præget af svigt, misbrug, vold og psykisk sårbarhed, og anbringelsen har været den eneste vej til at sikre tryghed og omsorg.
Den vigtigste opgave er at sørge for netop det.
Selv om anbringelse i de tilfælde er det bedste for barnet, indebærer det også en adskillelse fra forældre og ofte også fra netværket.
Derfor er det så vigtigt, at adskillelsen, usikkerheden og utrygheden erstattes af stabilitet, kontinuitet og varige relationer.
En del anbragte børn klarer sig dårligere end deres jævnaldrende med hensyn til uddannelse, arbejde og trivsel senere i livet.
En af grundene er ustabilitet og brud.
Det bør vi gøre alt for at begrænse.
Ethvert barn er unikt og har sin unikke historie.
Hvad der er godt for det enkelte barn må derfor også altid bero på en konkret, individuel vurdering.
Enhver anbringelse kræver derfor en grundig undersøgelse af barnets behov og en god matching mellem barnet og anbringelsesstedet, hvad enten det gælder en plejefamilie, et opholdssted eller en døgninstitution.
Hvis en plejefamilie skal kunne påtage sig ansvaret, kræver det, at man sikrer, at familien har de nødvendige ressourcer og kompetencer.
Derfor er det nødvendigt, at løbende kompetenceudvikling og supervision er en del af ansættelsesvilkårene.
Mange udsatte børn og unge har en historie med sig, hvor de voksne omkring dem har haft svært ved at samarbejde.
Så hvor mange af de brud, børnene og de unge oplever, der sker på grund af konflikter omkring vederlag, ved vi jo ikke helt.
Vi må sørge for kontinuitet for barnet, ved at afbrydelser og opsigelser af plejeanbringelserne sker ud fra saglige begrundelser i forhold til barnets tarv og ikke på grund af uoverensstemmelser i forhold til aflønning og arbejdsvilkår.
Derfor er den her debat vigtig; men det er den også, fordi der er sket en stor udvikling inden for anbringelsesområdet, både i forlængelse af anbringelsesreformen og som følge af Barnets Reform.
Familieplejeområdet er blevet mere og mere professionaliseret, ikke mindst i forbindelse med indførelsen af de kommunale plejefamilier.
Plejefamilierne skal kunne påtage sig ansvaret for børn, som har større behov end blot at komme i en familie, som kan yde dem omsorg.
Området spænder derfor helt fra slægts- og netværkspleje over familiepleje til kommunal familiepleje med forskellige krav til graden af professionalisme; men fælles for dem alle er, at det ikke bare er et job, som man kan sige op, hvis man er utilfreds med løn- og arbejdsvilkår.
Det bør også afspejles i den måde, aflønningen sker på, og man bør altså overveje, om den måde, vederlagsaflønningen er skruet sammen på, rent faktisk er hensigtsmæssig
udviklingen inden for familieområdet taget i betragtning.
Man bør f.eks. overveje, om en overenskomst inden for visse dele af familieplejeområdet ville være relevant.
Vi er i SF også optaget af at skabe gode overgange til voksenlivet, bl.a. i form af efterværn.
Efterværn kan jo bl.a. være, at man bliver boende lidt længere hos sin plejefamilie.
Her må det heller ikke være uoverensstemmelse omkring vederlag til plejefamilien, der afgør, om den unge får efterværn eller ej.
Det er det desværre ofte, eller en gang imellem i hvert fald.
Jeg vil opsummerende sige, at vi bør følge kommunernes praksis på området tæt, herunder også kortlægningen af vederlagsmodellerne og evalueringen af de satspuljeinitiativer, som ministeren også har nævnt.
Børnene og de unge har brug for, at der er klare rammer omkring deres anbringelse, og at de voksne, som har ansvaret for dem, kan samarbejde om at skabe de bedste betingelser for omsorg og støtte.
Det er helt urimeligt, hvis børnene og de unge skal komme i klemme, fordi man ikke kan blive enige om aflønning, pension, ferie osv.
Jeg skal sige, at SF støtter det forslag til vedtagelse, som er blevet fremsat.