Josephine Fock (ALT), 2016-03-15:
Tak for det.
Vi skal i dag andenbehandle lovforslag nr. L 111, som har til formål at udvide personkredsen for modtagelse af integrationsydelse.
Alternativet er fortsat imod det her lovforslag, og jeg ønsker i dag at rejse en række spørgsmål, som jeg håber at ministeren vil finde anledning til at besvare.
Logikken bag den førte politik på området vedbliver nemlig at være mig en gåde, for uanset hvordan jeg vender og drejer det, kan jeg ikke få den såkaldte integrationsydelses samlede integrationsregnskab til at gå i plus.
Jeg er bekendt med, at integrationsydelsen forudses at have en positiv beskæftigelseseffekt, og jeg kan af ministerens svar på min kollega Ulla Sandbæks spørgsmål om lovforslagets isolerede beskæftigelseseffekt forstå, at man fra ministeriets side ikke har fundet det relevant at se på, om denne forestående udvidelse af målgruppen for integrationsydelsen i sig selv får flere i arbejde.
Så jeg må således tage til takke med en samlet beskæftigelseseffekt for både L 2 og så det her lovforslag, L 111.
Og den peger da også på, at det i alt er 400 helårspersoner, når effekten er fuldt indfaset – 400.
Holdt op mod de 21.000 mennesker i 2016, som forventes at komme på en ydelse, der svarer til en halvering af kontanthjælpen, så må denne effekt siges at være marginal og langtfra tilstrækkelig – dette særlig set i lyset af at utallige organisationer og fagpersoner på området igen og igen advarer mod integrationsydelsens integrationshæmmende konsekvenser, idet den efterlader tusindvis af mennesker i relativ fattigdom.
Hvordan vurderer ministeren på denne baggrund proportionerne mellem jobeffekten af integrationsydelsen på den ene side og konsekvenserne for den enkelte modtager af integrationsydelsen på den anden side?
Mener ministeren på denne baggrund, at det samlede integrationsregnskab går i plus?
Fattigdom får ikke flere i arbejde.
Og der hersker i den her sal relativt bred enighed om, at et vigtigt skridt på vejen til en succesfuld integration netop går gennem tilknytning til arbejdsmarkedet og arbejdsfællesskaberne.
En yderligere marginalisering af i forvejen udsatte grupper bør aldrig være svaret.
Jeg synes, at vores politiske ambitionsniveau skal være langt højere.
Den virkelighed, regeringen tegner i forhold til flygtninge og andre marginaliserede gruppers manglende motivation til at tage et arbejde, skygger for en debat og en realisering af de egentlige løsninger.
Problemet skal ikke findes i den enkeltes manglende motivation til at tage et arbejde.
I stedet angives begrænsede sprogkundskaber, bureaukratiske barrierer og mangel på job som årsager til, at målgruppen har svært ved at etablere en tilknytning til arbejdsmarkedet.
Som jeg ser det, tegner der sig dermed både i forhold til integrationsydelsen og kontanthjælpsloftet en ærgerlig og ubegrundet tendens, hvor den enkelte tildeles ansvaret for egen ledighed, til trods for at pilen peger på en blanding af strukturelle forhold, særlige barrierer for målgruppen og en mangeårig forfejlet politik.
Hvordan mener ministeren at de forskellige barrierer, som der er mellem målgruppen og arbejdsmarkedet, bør vægtes?
Og hvordan mener ministeren at de eventuelt bør imødegås?
Lige i øjeblikket kører der trepartsforhandlinger, og jeg ser frem til, at der kommer et resultat, som forhåbentlig er brugbart til at få flygtninge i arbejde ved en fokuseret indsats, som ikke handler om at sætte en integrationsydelse ned.
Jeg håber, at ministeren anerkender, at vejen til bedre integration både på arbejdsmarkedet og generelt ikke kun kræver noget af den enkelte, men i allerhøjeste grad også kalder på en seriøs og helhedsorienteret indsats fra vores side.
Jeg synes, det er ærgerligt, at vi er samlet her i dag for endnu en gang at diskutere fornuften i at gøre folk fattige, når vi i stedet kunne drøfte, hvordan vi bedst muligt investerer i vores medmennesker og samtidig sikrer, at der skabes meningsfulde jobs til alle i fremtiden, både til integrationens, men også til vores alle sammens bedste.