Anders Fogh Rasmussen (V), 2007-05-31:
Jeg synes allerførst, der er grund til at sige tak for en yderst fredsommelig debat.
Der har undervejs været sagt en række ting, som absolut kræver at blive sat på plads, og det vil jeg så gøre om et øjeblik.
Men jeg vil godt starte med det, som hr. Høgni Hoydal sådan fik fremstillet, som om det bare var sådan noget obligatorisk, der skulle overstås, nemlig forholdene i rigsfællesskabet.
Der er jeg altså nødt til at sige til hr. Høgni Hoydal, at jeg nu fra første færd som statsminister har lagt utrolig meget vægt på netop spørgsmålet om rigsfællesskabet, og hvorledes vi kan udvikle og modernisere det i fuld overensstemmelse med de ønsker, der fremsættes fra færøsk og grønlandsk side.
Men det er jo ikke nogen hemmelighed, at hr. Høgni Hoydal og jeg ser forskelligt på en række ting, og jeg synes jo nok, at det, jeg hørte i dag fra hr. Høgni Hoydals side, meget ligner, hvad vi tidligere har hørt.
Det skal man ikke bebrejde hr. Høgni Hoydal, han står bare fast på sit standpunkt om færøsk selvstændighed, men derfor må hr. Høgni Hoydal jo også have mig undskyldt, at mit svar vil blive det samme, som det har været, hver eneste gang vi har haft denne debat, nemlig at hr. Høgni Hoydal må tage det slagsmål på Færøerne.
For den danske holdning – og den er bakket op af vel alle i det danske Folketing, tror jeg – er, at det færøske folk kan få det, som det færøske folk vil have det.
Og det, der altså er fremsat ønske om fra færøsk side, og som er forhandlet på plads med det færøske hjemmestyre, er en overtagelseslov, som betyder, at Færøerne gradvis kan overtage flere og flere sager inden for rigsfællesskabets rammer.
Det er selvfølgelig det, det kniber med for hr. Høgni Hoydal, og så skal jeg, og så skal den danske regering, og så skal det danske Folketing gøres til bussemændene i den sag, og det er ikke helt rimeligt.
Altså, det er skyggeboksning mod en fjende, der ikke findes, for Færøerne kan få det, som Færøerne vil have det.
Men jeg synes faktisk, at vi er inde i en god gænge med den overtagelseslov, som er vedtaget, og som nu betyder, at Færøerne gradvis kan overtage en række sager i overensstemmelse med færøske ønsker.
Til fru Sofia Rossen vil jeg blot knytte en enkelt kommentar til spørgsmålet om thulearbejderne, som fru Sofia Rossen var inde på.
Jeg er selvfølgelig bekendt med, at EuropaParlamentet den 10. maj vedtog en betænkning, som kritiserer Danmark for ikke at leve op til sine forpligtelser over for thulearbejderne.
Men jeg vil gerne slå fast med syvtommersøm, at regeringen absolut ikke er enig i den kritik.
Efter regeringens opfattelse tager betænkningen ikke højde for, at der siden 1987 er foretaget og offentliggjort helbredsundersøgelser af de daværende thulearbejdere, og at der er gennemført registerundersøgelser til belysning af deres helbredstilstand.
Så derfor giver betænkningen overhovedet ikke noget retvisende billede af, hvad der er gjort i forhold til at undersøge thulearbejdernes helbredstilstand.
Lad mig minde om, at de seneste undersøgelser er fra december 2005 og er foretaget af Kræftens Bekæmpelse og Statens Institut for Folkesundhed.
Så alt i alt giver den betænkning, der er vedtaget i Europa-Parlamentet, ikke regeringen anledning til at foretage sig yderligere i sagen, men jeg kan oplyse, at der fortsat vil blive udført registerundersøgelser til belysning af thulearbejdernes helbredstilstand.
Så har det jo ellers været en debat, der er kommet vidt omkring, og der er sagt mange ting.
Der er også sagt nogle ting, som simpelt hen er forkerte, og det synes jeg er vigtigt lige at få sat fuldstændig på plads her, således at en fortsat offentlig debat i det mindste foregår på et korrekt grundlag.
En af de meget forkerte ting, der er sagt, er fru Helle Thorning-Schmidts påstand om, at der i denne regerings tid skulle være kommet 43.000 flere danskere på overførselsindkomst.
Jeg er simpelt hen nødt til at slå meget kraftigt fast: Det tal er lodret forkert.
Jeg er nødt til at sige fuldstændig klart: Det tal er forkert.
Og det må vel være således, at vi kan føre politisk debat på baggrund af faktiske tal.
Hvad er så det faktiske tal?
Det faktiske tal er, at siden 2001, og her taler jeg om perioden fra 2001 til 2007, er antallet af danskere på overførselsindkomst faldet med 99.000 – faldet med 99.000.
Der er altså ikke tale om den stigning på 43.000, som fru Helle Thorning-Schmidt gentagne gange fejlagtigt påstod.
Der er tale om det modsatte.
Der er tale om et fald på 99.000 siden 2001.
Det er kendsgerningen.
Dette er de faktiske tal.
Jeg skal så med det samme sige, at det, vi her taler om, jo altså er overførselsmodtagere i, om jeg så må sige, den erhvervsaktive alder, og det vil sige, når der ikke er taget hensyn til folkepensionister og unge på SU, men det går jeg ud fra for alle er en selvfølge.
Altså, det er jo således, at der bliver flere ældre, og derfor kommer der flere på folkepension, og jeg går ud fra, at heller ikke Socialdemokraterne vil fratage folk deres folkepension.
Så jeg går ud fra, at når der bliver flere ældre vil det for alle også være naturligt at der så kommer flere på folkepension.
Således er det.
Og at der kommer flere på SU: Ja, havde jeg nær sagt, det har vi ønsket.
Altså, vi har jo ønsket, at flere unge mennesker skal have en uddannelse.
Men hvis vi regner de to grupper fra, altså pensionister og SU-modtagere, og kigger på dem, som er i den erhvervsaktive alder, er der siden 2001 blevet 99.000 færre på overførselsindkomst.
Det er kendsgerningen.
Og det dækker jo selvfølgelig over, at der er kommet mange mennesker i beskæftigelse.
Altså, beskæftigelsen i dag er rekordhøj.
Ledigheden er den laveste siden 1974, og beskæftigelsen er faktisk steget med 90.000.
Og det er jo altså derfor, at det er helt ude i hampen, når fru Helle Thorning-Schmidt siger, at regeringens arbejdsmarkedspolitik er slået fejl.
Altså, det er tværtimod således, at den er en kanonsucces.
Der har aldrig nogen sinde i danmarkshistorien været så mange mennesker i beskæftigelse, som der er nu.
Det er kendsgerningen.
Så er det på plads.
Så har der jo også været en diskussion om velfærdspolitikken, og også her har det virkelig hvirvlet rundt i luften med mange tal, også en masse forkerte påstande, og det synes jeg også lige skal på plads.
Det, der er en kendsgerning, og det kan enhver slå op i alle officielle og offentligt tilgængelige værker, er, at siden 2001, hvor vi trådte til som regering, er udgifterne til det offentlige forbrug vokset med 35 mia. kr. – der har også været mange tal i omløb, men det officielle tal, og det, der står fast, er 35 mia. kr. som følge af vækst – så det er altså ikke nedskæring, det er vækst.
Og det kan enhver slå op, altså, det behøver man jo ikke at have en stor politisk diskussion om.
Det er et faktisk tal, 35 mia. kr. Så kan man diskutere: Skulle det have været mere, skulle det have været mindre, eller hvad?
Men det, der er det faktiske tal, er plus 35 mia. kr. Hvad dækker det så over?
Hvis man går ned og kigger på de enkelte områder, dækker det jo over, at der er blevet flere penge til de tunge velfærdsområder – for det er der jo også nogle der sådan har forsøgt at sætte spørgsmålstegn ved i debatten.
Hr. Villy Søvndal er f.eks. en mester i det der med at sige: Ja, det kan godt være, at regeringens tal sådan passer, men når man går ud og kigger på de enkelte steder, så passer det jo ikke.
Så spørger man sig selv: Hvor i alverden er pengene så blevet af?
For det er jo altså en kendsgerning, at der er bevilget flere penge.
Det kan man også se, når man går ud og kigger, for hvis vi f.eks. tager skoleområdet, er det således, at der er tale om en vækst i det antal kroner, der bruges pr. elev.
Der er tale om en vækst på 500 kr. pr. elev.
Det er ikke nedskæring, det er vækst.
Det samme gælder, når man går ind og kigger på daginstitutionerne.
Hvis man går ind og kigger på, hvad udgiften er pr. barn, så er denne enhedsudgift, altså udgiften pr. barn, vokset.
Det er ikke nedskæring, det er vækst, også pr. barn, pr. elev.
Hvis vi går ind og kigger på ældreområdet, er der også dér tale om, at det antal kroner, der bliver brugt pr. ældre, er vokset siden 2001.
Så der er altså ikke tale om nedskæring, der er tale om vækst.
Det er der også, når man kigger på andet end kroner og øre.
Det er der også, når man kigger på: Hvor mange hænder er der så til at udføre arbejde?
Der er kommet flere læger; der er kommet flere sygeplejersker; der er kommet flere til at tage sig af omsorg og pleje, når det gælder vore ældre.
Og det betyder faktisk, at i den tid, denne regering har haft ansvar, er der kommet 25 flere sygeplejersker og læger pr. måned, og der er faktisk kommet fire ekstra ansatte i ældreplejen hver eneste dag i den tid, vi har haft regering.
Så det er det, tallene dækker over; de dækker faktisk over konkrete forbedringer rundtomkring.
Jeg synes, det var vigtigt at få de ting sat på plads, således at debatten i det mindste foregår på et korrekt grundlag.
Se, så havde jeg jo med spændt forventning set frem til fru Helle Thorning-Schmidts indlæg i dag, fordi jeg tænkte, at vi så nu ville få præsenteret samlet: Hvad er egentlig Socialdemokratiets politik?
Hvad er Socialdemokratiets plan?
Hvad er det for mål, Socialdemokratiet har sat op?
Så meget større var så min skuffelse over at konstatere, at fru Helle Thorning-Schmidt praktisk talt brugte hele sin taletid på én lang kritik af regeringen.
Man kan selvfølgelig sige, at det er en ærlig sag, at et oppositionsparti er kritisk over for regeringen.
På den anden side må man vel egentlig også sige, at med en anledning som den her – og det er jo ikke så ofte, vi har haft lejlighed til at høre fru Helle Thorning-Schmidt på Folketingets talerstol – ville det jo være nærliggende at benytte chancen til at få præsenteret, hvad det er, Socialdemokraterne selv vil.
Det er jo ingen sag bare at kritisere andre.
Det er jo en noget større opgave at få præsenteret, hvad ens eget bud på, hvad der skal ske, er.
Det er jo nok så interessant, tror jeg, for dem, der ser og hører på sådan en debat, at få at vide, hvad det egentlig er, Socialdemokraterne selv vil.
Og det blev vi ærlig talt ikke klogere på.
En del af den kritik, som fru Helle ThorningSchmidt kom med, gik jo netop på det her med, hvor mange penge der bliver brugt på offentlig velfærd.
For fru Helle Thorning-Schmidt måtte jo trods alt erkende, at det er rigtigt, når vi siger, at der er sket en vækst i det offentlige forbrug på 35 mia. kr., siden vi trådte til som regering i 2001.
Så fru Helle Thorning-Schmidt siger: Det, der er forskellen på, hvad VK-regeringen vil, og det, vi vil, er, at der skulle have været brugt mange, mange flere penge siden 2001 end de ekstra penge, regeringen har afsat.
Og jeg synes faktisk, det er tankevækkende, at fru Helle ThorningSchmidt vælger at sætte sin kritik ind netop der.
For da vi trådte til i 2001, overtog vi faktisk en økonomisk plan, som den daværende socialdemokratiske regering havde lagt frem; en økonomisk plan, der gik frem til 2010; en økonomisk plan, som sagde, at det, der var plads til af vækst i det offentlige forbrug, var 1 pct. om året frem til 2005 og derefter 0,5 pct. om året.
Det var den plan, vi overtog.
Hvordan er det så gået?
Har vi kunnet overholde det?
For vi sagde: Vi synes, det er en god plan; vi prøver at køre efter den.
Har vi så kunnet det?
Ja, vi har gjort vores bedste, men jeg må jo sige til fru Helle Thorning-Schmidt, at selv om Socialdemokratiet havde overladt os – om jeg så må sige – en økonomisk plan, der sagde, at vi kun måtte lade det offentlige forbrug vokse med 1 pct. om året og fra 2006 kun 0,5 pct. om året, så er det offentlige forbrug under denne regering faktisk vokset med mere.
Så det er jo interessant, at fru Helle ThorningSchmidt kritiserer, at vi ikke har brugt penge nok, i betragtning af at det er sådan, at skulle vi have fulgt den socialdemokratiske plan, skulle vi have brugt færre penge.
Den socialdemokratiske plan lagde op til færre penge til offentligt forbrug end dem, vi rent faktisk har brugt.
Altså, det er jo gennemført utroværdigt at stå og kritisere os for kun at have brugt 35 mia. kr., når de 35 mia. kr. er væsentlig mere end det, den socialdemokratiske plan selv indeholdt.
Og det er derfor, jeg synes, at fru Helle ThorningSchmidt måske havde været bedre tjent med at koncentrere sig om at fortælle, hvad Socialdemokratiet vil, frem for bare at kritisere os, for det har ramt fru Helle Thorning-Schmidt selv, at fru Helle Thorning-Schmidt kritiserer, at vi ikke bruger penge nok, når vi altså har brugt væsentlig mere end det, Socialdemokratiet havde lagt op til.
Det siger sig selv.
Men slingrekursen og uklarheden er jo blevet endnu tydeligere af, at fru Lotte Bundsgaard for ikke så lang tid siden var meget, meget åbenmundet om, hvad der egentlig lå bag den socialdemokratiske skattepolitik.
For det er jo nok ikke forbigået nogens opmærksomhed, at Socialdemokraterne har haft travlt med i hvert fald at sige, at de sluttede sig til regeringens skattestop.
Vi har jo nok hele tiden haft på fornemmelsen, at det først og fremmest var, fordi Socialdemokraterne havde fornemmet, at langt ind i socialdemokratiske kredse er skattestoppet virkelig populært, fordi det jo beskytter almindelige mennesker mod at få ødelagt deres lønfremgang af pludselige stigninger i grønne afgifter og højere bidrag til det ene og det andet og det tredje, som jo var det sædvanlige i 1990'erne, da Socialdemokraterne havde ansvaret.
Så derfor er skattestoppet vældig populært.
Så sagde Socialdemokraterne: For nu at lukke skattedebatten siger vi: Nu slutter vi os til regeringens skattestop.
Vi har nok hele tiden haft på fornemmelsen, at det ikke var sådan dybtfølt af hjertet, men nu fik vi så forleden også syn for sagn; vi fik en klar udtalelse fra fru Lotte Bundsgaard, der var med til at formulere det i sin tid, og hun sagde: Det var af rent taktiske grunde, at vi sluttede os til skattestoppet.
Fru Lotte Bundsgaard skriver i en bog: På skatteområdet har vi valgt den vælgerpopulære løsning og har støttet regeringens skattestop.
Her valgte vi altså at satse på vælgeropbakning frem for at satse på egne værdier.
Så skriver hun videre om, hvordan man i virkeligheden skal se at komme af med skattestoppet.
Det her er ren taktik.
Og så beskriver hun, hvordan man skal få kvalt det her skattestop, og siger så: Det kræver bare en lille omvej at nå til dette mål.
Det er jo befriende ærligt, at fru Lotte Bundsgaard på den måde fuldstændig afslører hulheden i den socialdemokratiske tilslutning til skattestoppet, og når man så har hørt fru Helle Thorning-Schmidt i dag og de overbud, der er præsenteret, må man sige: Ja, det er Socialdemokratiet classic, som vi altid har kendt det – større og større udgifter, højere og højere skatter, og skattestoppet kan vi ikke fæste lid til.
Så er der i øvrigt i dag yderligere føjet en meget bemærkelsesværdig ting til debatten, nemlig at fru Helle Thorning-Schmidt satte spørgsmålstegn ved rimeligheden af forårspakken.
Regeringen blev kritiseret voldsomt for at have gennemført forårspakken, og det blev påstået, at med den skattelettelse, vi her gav ganske almindelige mennesker, har vi på det nærmeste ødelagt velfærdssamfundet.
Det rejser jo det spørgsmål
: Var det, fru Helle Thorning-Schmidt sagde i dag, at forårspakken skal rulles tilbage?
Var det, at Socialdemokraterne er ude på at tage den skattelettelse fra folk, som de fik bevilget i foråret 2004?
Det er vel svært at tro det, men på den anden side er kritikken af regeringen jo fuldstændig uden indhold, medmindre fru Helle Thorning-Schmidt virkelig mener, at den skattelettelse skal tages hjem igen.
Ellers er det jo en gratis omgang at stå og kritisere regeringen.
Man kan jo ikke både sige, at det er kritisabelt, at regeringen har gennemført en skattelettelse, og så ikke ville tage den skattelettelse tilbage.
Så man kan jo kun få den forståelse af fru Helle Thorning-Schmidts kraftige kritik af regeringen, at det er, fordi fru Helle ThorningSchmidt pønser på at snuppe den skattelettelse fra folk igen.
Lad mig minde om, at forårspakken var med til at sætte skub i dansk økonomi på det rigtige tidspunkt, og den har betydet, at med skattestoppet og regeringens andre ting har en ganske almindelig lønmodtagerfamilie fået 25.000 kr. mere til rådighed om året.
Det er da noget, der betyder noget i almindelige menneskers budgetter, og derfor tror jeg, at det gør mange mennesker urolige i dag at høre Socialdemokraternes leder sætte spørgsmålstegn ved forårspakken og i den grad kritisere regeringen for at have gennemført en forårspakke, som i den grad var med til at sætte gang i dansk økonomi, skabe job, skabe beskæftigelse, skabe fremgang i det danske samfund.
Over for det står jo en regering, der repræsenterer tryghed, tillid og forudsigelighed med et skattestop og et regeringsprogram, der er krystalklart, og som slår fast: Ja, regeringen vil fortsætte denne sænkning af skatten på arbejdsindkomst, forudsat at der er det nødvendige økonomiske råderum til det.
Så det er altså slingrekurs over for fast kurs.
Så havde jeg jo også set frem til fru Marianne Jelveds indlæg, og lad mig allerførst sige, at jeg hæftede mig ved nogle interessante betragtninger fra fru Jelveds side.
Det var debatten om velfærdsrettigheder, kvalitetsrettigheder og disse såkaldte centralt fastsatte minimumsstandarder i velfærdssystemet.
Og der kom fru Marianne Jelved med nogle meget interessante betragtninger om, hvordan det skulle håndteres, og hvordan man kunne forstå det, som jeg må sige at jeg ligger meget tæt op ad.
For det er ikke et enten-eller.
Det gør vi f.eks. på skoleområdet – vi gør det faktisk også på dele af velfærdsområdet.
Så det tror jeg også vi vil have i fremtiden.
Og det er ikke sådan, at regeringen afviser at drøfte den slags, det vil jeg gerne understrege.
Men det handler om at finde den rigtige balance, for man kan ikke både sige, at man ønsker øget medindflydelse for den enkelte medarbejder ude på den enkelte institution, og så sige, at Folketinget skal sidde i detaljer og bestemme, hvordan tingene skal gribes an.
Det skal jo hænge sammen, det her.
Det, man derfor med rette kan tale om, er, at Folketinget fastsætter nogle overordnede rammer, mål – selvfølgelig – standarder, men at der skal være frihed til, at medarbejdere og ledere udeomkring inden for de rammer, de lokale politikere sætter, kan skabe de resultater, udfolde den kvalitet, som nu passer til det lokale samfund, man befinder sig i.
Det er den balance, vi skal prøve at finde.
Og der synes jeg, fru Marianne Jelved var inde på nogle interessante betragtninger, som jeg også gerne vil høre nærmere om.
Men ellers må vi jo sige, at fru Marianne Jelved afskar det meste af den øvrige diskussion ved at sige, at det hører til privatlivets fred.
Og er der noget, jeg har respekt for, er det privatlivets fred, og det vil jeg ikke på nogen som helst måde forsøge at krænke.
Men i det offentlige rum går det nok an at diskutere i hvert fald et enkelt af de punkter, som fru Marianne Jelved rejste i en af sine replikker i debatten.
Det var en meget voldsom kritik af regeringen for ikke at gøre nok, når det gjaldt at sørge for tilstrækkelig med arbejdskraft i det danske samfund.
Man fik nærmest indtryk af, at fru Marianne Jelved var en mester til det der, og at man bare skulle lytte til en erfaren på det område.
Så kiggede jeg lidt på tallene, fra dengang fru Marianne Jelved var økonomiminister.
Det er klart, at erfaren kvinde er god at gæste, og var der nu noget, man kunne samle op fra 1990'erne, skulle man være et skarn ikke at lære af det.
Derfor prøvede jeg at kigge på tallene fra 1990'erne for at se, om der dér lå noget, som vi kunne lade os inspirere af.
Der kan jeg så se, at fra 1993 til 2001 steg arbejdsstyrken med 16.000 personer, det vil sige i gennemsnit med 2.000 om året.
Det var i øvrigt en periode, hvor befolkningsudviklingen gjorde, at der kom flere og flere ind på arbejdsmarkedet, så det er jo ikke så mærkeligt.
Men der steg arbejdsstyrken med 16.000, altså 2.000 om året.
Hvis vi så kigger på de 5 år, vi hidtil har haft regeringsansvar, fra 2001 til nu, er arbejdsstyrken steget med 15.000, dvs. i gennemsnit med 3.000 om året.
Så vi har altså på 5 år nået, hvad fru Marianne Jelved var 8 år om – oven i købet i en situation, hvor der som udgangspunkt kommer færre ind på arbejdsmarkedet, fordi vi nu rammer de små årgange, modsat dengang, hvor der faktisk kom stadig flere.
Det er jo ikke så mærkeligt, at fru Marianne Jelveds score på det område, om jeg så må sige,
ikke er imponerende.
Det er jo, fordi fru Marianne Jelved var med til at lave orlovsordninger, som trak folk ud af arbejdsstyrken.
Der var jo uddannelsesorlov, og der var forskellige andre ordninger.
Se, hr. Villy Søvndal gjorde meget ud af, at tiden nu var til at se fremad, hvorefter hr. Villy Søvndal kiggede bagud.
Og der er det jo sådan, når hr. Villy Søvndal kigger bagud – i hvert fald bagud til det, som hr. Villy Søvndal opfatter som år 0, altså 2001 – at det så er mistrøstigt, og det hensætter hr. Villy Søvndal i en stadig tilstand af dårligt humør.
Det er trist for hr. Villy Søvndal – for jeg kender hr. Villy Søvndal som en, der egentlig af naturen er en munter søn – at han på den måde skal have ødelagt sin hverdag og sit liv af at kigge bagud på al den mistrøstighed.
Og derfor finder hr. Villy Søvndal i den ene debat efter den anden her i Folketingssalen trøst i at fastslå, at statsministeren virker mere og mere trængt – men jeg er her jo endnu.
Det er selvfølgelig klart, at forventningens glæde kan man ikke tage fra nogen, og i lyset af at hr. Villy Søvndal har så lidt at glæde sig over, når han kigger bagud, skal man absolut unde hr. Villy Søvndal den glæde, der er forventningens glæde, over noget, som hr. Villy Søvndal tror han kan opnå i fremtiden.
Det må vi så se om hr. Villy Søvndal kan.
Jeg hæftede mig ved, at hr. Villy Søvndal slog fast i en interessant analyse af, hvad der kunne ske efter næste valg, at man får mest indflydelse ved at være i regering.
Hr. Villy Søvndal gentog det i flere omgange, så vi blev efterladt med et klart indtryk af, at det her med, at man får mest indflydelse ved at være i regering, er noget, hr. Villy Søvndal er ved at arbejde sig meget stærkt ind i.
Så mens oppositionen mest har været optaget af at kritisere og ikke i dag har præsenteret et samlet alternativ til regeringen, så handler regeringen og arbejder støt og roligt fremad med det næste store projekt, som er en kvalitetsreform, der går ud på at sikre bedre sygehuse, bedre ældrepleje, bedre børnepasning, bedre skoler.
Men for regeringen er det ikke kun et spørgsmål om flere penge – ja, vi tror da bestemt, at det vil koste flere penge i de kommende år; vi har aldrig lagt skjul på, at det offentlige forbrug også vil vokse i de kommende år – for regeringen er det lige så vigtigt at sikre nytænkning, sikre nye måder at gøre tingene på.
Jeg vil sige, at jeg er stærkt oplivet af de mange møder og besøg, vi har haft rundtomkring i landet på institutioner, hvor vi har mødt engagerede ledere og medarbejdere, som sprudler af ideer, der skal have lov at komme til udfoldelse, og som kan bidrage til virkelig god kvalitet i den offentlige service i de kommende år.
Jeg synes ærlig talt, at oppositionen skulle tænke lidt over, at det jo ikke ligefrem er med til at stimulere arbejdsglæden udeomkring, når det, medarbejderen skal høre, når det, sygeplejersken skal høre, når det social- og sundhedsassistenten skal høre, og når det, pædagogen skal høre, er, hvor elendigt det går overalt i det danske velfærdssamfund.
I betragtning af det fantastiske og dygtige og engagerede arbejde, der bliver udført rundtomkring, og som de fleste brugere i virkeligheden er tilfredse med, er det jo trist, at de hele tiden skal høre oppositionen kritisere og sige, hvor elendigt det går i det danske velfærdssamfund.
Jeg synes tværtimod, at vi skal bakke medarbejderne op, at vi skal påskønne den fantastiske indsats, der bliver gjort rundtomkring.
Det er det, regeringen har sat sig for med de nye mål, vi har sat op.
Så her på dette tidspunkt af debatten må jeg sige, at der tegner sig et samlet billede af en opposition, som har en uklar politik, og når der bliver lagt noget frem, kan man se, at det er indbyrdes modstridende, og at det er en absolut uklar og slingrende skattepolitik.
Over for det står der en regering med en klar politik, med stærke økonomiske resultater og med et stort reformprogram, både når vi kigger bagud, og når vi kigger fremad; en regering, som også har sat nye mål.