Per Clausen (EL), 2007-05-23:
Jeg deler for så vidt fuldstændig den optimisme, som indenrigsministeren gav udtryk for.
For man kan jo sige meget, men det er da en kendsgerning, at for hver dag der går, kommer vi en dag nærmere den dag, hvor vi får en ny regering.
Med den viden er der jo al mulig grund til at bevare optimismen og håbet.
Jeg synes også, det har været spændende at læse denne landdistriktsredegørelse, som jo er en publikation med en meget smuk forside og mange gode og interessante tabeller.
To af dem afslører jo, at hvad angår beskæftigelsen i udkantsområderne og i landdistrikterne, skete der et dramatisk fald, da regeringen trådte til i 2002, og man må konstatere, at ud fra de tal, der foreligger her, er situationen i landdistrikterne og udkantsområderne stadig væk ringere, hvad angår beskæftigelsen, end den var i 2002.
Det siger jeg uden at have nogen som helst større trang til at rose tidligere regeringers indsats for landdistrikterne, men det er bare for at understrege, at der altså er nogle ganske alvorlige udfordringer med hensyn til landdistrikterne.
Hvis man så ser på udviklingen, kan man vel konstatere uden at gå nogen alt for nær, at både når det handler om skoler, og når det handler om biblioteker, bliver der år efter år færre af dem, og det sker ikke mindst i landdistrikterne og i landsbyerne, at de nedlægges.
Nu har det jo lidt været sådan, at man nævner situationer fra nogle kommuner, man kender til, og det kan der jo ikke generaliseres så meget ud fra.
I Aalborg kan man konstatere, at bogbusserne blev nedlagt, hvor der var bogbusser.
Der, hvor der var små biblioteker, lavede man så bogbusser, og så var det vistnok meningen, at der skulle have været nogle penge til forbedringer på det store bibliotek inde i selve centrum af byen.
Det blev der så ikke så meget af.
Jeg tror, at man skal være meget opmærksom på, at det der med, at skoler og biblioteker og andre ting forsvinder fra landsbyerne og fra landdistrikterne, ikke bare betyder, at det bliver mindre attraktivt at bo i områderne for dem, der skulle slå sig ned derude, fordi det jo faktisk på mange måder er en belastning, både tidsmæssigt og på anden måde, hvis man skal bruge tid og ressourcer til at sørge for, at ens børn bliver transporteret frem og tilbage, men at der faktisk også forsvinder arbejdspladser i området.
Det, som går igen, når man snakker med folk, der bor i landdistrikter og i mindre byer, er jo, at disse offentlige institutioner ikke bare er vigtige, fordi de servicerer og er med til holde liv i det kulturelle liv og det folkelige liv i lokalområdet, men at de også er i stand til faktisk at sikre, at der kommer skatteydere til området og ofte mennesker, som har overskud til og muligheder for at gå ind og være de her ildsjæle, som man taler så meget om.
Jeg tror sådan set, at det, at der findes lokale arbejdspladser, også med et kulturelt og uddannelsesmæssigt indhold, betyder meget for, at man også trækker ildsjæle til sig og har de steder, hvor de her aktiviteter kan foregå.
Så kan man sige, at det jo bare er en udvikling, der er forløbet gennem de senere år, og betyder kommunalreformen så noget for den?
Det er rigtigt, som hr. Ole Glahn sagde, at det jo var noget tidligt at konkludere i hvert fald på sådan et egentlig videnskabeligt grundlag, hvordan det går, selv om de ting, vi hører ude fra kommunerne, ikke er positive.
kvenserne af at lave større kommuner er, at mindre samfund får mindre indflydelse, får mindre mulighed for at sætte den politiske dagsorden og kan risikere at få en dårligere repræsentation i det politiske system.
Det kunne være ved, at man f.eks. sikrede, at lokalråd, landsråd havde høringsret; at de havde mulighed for at få sat ting på dagsordenen på et byrådsmøde; at de havde mulighed for at sige, at nogle beslutninger skulle udsættes, fordi de mente, at de havde så vidtrækkende betydning, at der var brug for en større borgerlig debat.
En lang række initiativer kunne man tage, som ville sikre mennesker, der bor i landdistrikter og landsbyer, større demokratisk indflydelse, større mulighed for at udøve den magt, som de så har.
Det har man valgt ikke at gøre.
I stedet for har man jo – og det er måske meget illustrativt –
her i Folketinget vedtaget en lov, som sikrer, at den nødværgeforanstaltning, som man kunne ty til, hvis ens lokale blev lukket, nemlig at man kunne etablere en friskole, nu er blevet besværliggjort og udstyret med en ekstra forsinkelse.
Og når man vedtager sådan en lov, vistnok på opfordring fra KL, er det jo, fordi kommuner rundtomkring vil have nogle bedre muligheder for at nedlægge skoler uden at risikere, at beslutningen undergraves efterfølgende.
Så for mig er der ingen tvivl om, at uanset hvad godt man siger om udviklingen i landdistrikterne, er der en tendens i retning af, at kommunale og andre kulturelle og undervisningsmæssige tilbud langsomt, men sikkert bliver fjernet fra landdistrikter og landsbyer.
Det andet element er så den erhvervsmæssige centralisering.
Det er jo markedskræfterne, som er de dominerende og afgørende i et samfund som det danske, og her er det jo helt indlysende sådan, at hvis man kigger på udviklingen inden for de erhverv, der tidligere har været dominerende i landdistrikterne og landsbyerne – landbrug og for dens sags skyld også fiskeri – så er der jo i de sidste 20-30-40 år sket en ekstrem centralisering.
Og det er jo den centralisering og udvikling, man må stille spørgsmål om hvorvidt man ønsker at ændre.
Der er det jo så Enhedslistens synspunkt – og i en vis udstrækning også de øvrige partier i oppositionens opfattelse – at når man nu faktisk bruger meget store beløb på årligt at understøtte landbruget, er det besynderligt, at vi ikke i stedet for bare at hælde disse midler ud, i virkeligheden sådan lidt tilfældigt, så bruger dem til at udvikle et landbrug i overensstemmelse med det, der er vores politiske målsætning og vores ønske.
Det skal forstås sådan, at vi, hvis vi faktisk har et ønske om at udvikle et landbrug, hvor dyrevelfærd står i centrum, hvor vi sikrer, at der er en lokal forarbejdning af de produkter, der kommer fra landbruget, faktisk mener det alvorligt, når vi siger, at vi ønsker at reducere transporttiden for levende dyr og så også omlægger vores støtte til landbruget sådan, at pengene går til at udvikle et landbrug, som fungerer i balance med natur og miljø, og som sikrer, at der er den maksimale lokale beskæftigelse både i landbrugsproduktionen og i den forarbejdning af produkterne, der sker.
Det ville jo være fuldstændig oplagt at bruge midlerne primært til det formål, og det siger jeg på Enhedslistens vegne, for vi har sådan set ikke nogen fast beslutning om, at de midler, vi i dag tilfører landbruget, nødvendigvis skulle fjernes fra landbruget, vi siger bare, at pengene efter vores opfattelse burde bruges til at støtte en udvikling, som gavner den udvikling, vi gerne vil have i landdistrikterne.
Det interessante her er, at der jo, næsten ligegyldigt, hvilket område vi taler om, gives flere penge ud end nogen sinde.
Jeg har sådan hørt en tre-fire gange i dag i forskellige samråd og alt muligt andet, at vi bruger flere penge end nogen sinde.
Jeg har bare lyst til at sige, at jeg sådan set også har flere penge end nogen sinde.
Så det, at man bruger flere penge end nogen sinde på et område, er jo ikke nødvendigvis udtryk for nogen egentlig prioritering.
Derimod er det udtryk for en prioritering, når man har valgt ikke at bruge 1,1 mia. kr. om året på landdistrikterne, men har valgt at bruge 638 mio. kr. de første 3 år, og så er argumentet, at man bruger pengene bagefter.
Men som det jo meget klart fremgik af bl.a. den konservative ordførers indlæg her i dag, er det slet ikke sikkert, hvad de penge skal bruges til, for man skubber jo på vandmiljøområdet og på en lang række andre områder nogle miljøforpligtelser, som der ikke er afsat midler til, foran sig.
Der er planen – sådan forstår jeg det i hvert fald –
at når man så om 3 år skal til at bruge rigtig mange ekstra penge på landdistriktsområdet, vil befolkningen ude i landdistrikterne konstatere, at pengene ikke går til at skabe udvikling og vækst i landdistrikterne, men at pengene kommer til at gå til at opfylde de miljømæssige forpligtelser, som det ikke er lykkedes gennem bevillinger på Miljøministeriets område at skaffe penge til.
Det er jo det, der er det sørgelige ved det her, at man skubber nogle ting foran sig og foregøgler folk, at det bliver bedre i fremtiden, mens man i virkeligheden formentlig ikke vil bevæge sig ud over det støtteniveau, som man vil ligge på i de kommende 3 år, hvis det handler om udvikling i landdistrikterne, og det er det, vi snakker om.