Rune Lund (EL), 2007-01-24:
Grunden til, at vi i Enhedslisten har indkaldt til den her forespørgselsdebat om forhandlingerne om de såkaldte Økonomiske Partnerskabsaftaler mellem EU og en række fattige lande i Afrika, Vestindien og Stillehavet, de såkaldte AVS-lande, er, at de her forhandlinger er ved at træde ind i en afgørende fase, og at vi faktisk er dybt bekymrede over den aktuelle udvikling i de forhandlinger.
Det er Europa-Kommissionen, der forhandler på Danmarks vegne med AVS-landene, og netop Europa-Kommissionens forhandlingslinje er det, der bekymrer os.
EU's forhandlingslinje er nemlig i strid med løfterne om, at hensynet til ulandenes udvikling skal være det centrale i forhandlingerne.
EU's hovedformål i forhandlingerne er at skabe øget markedsadgang for store europæiske selskaber til fattige landes markeder.
Det helt store problem i forhandlingerne, sådan som de kører i øjeblikket, er, at EU stædigt fastholder kravet om den såkaldte gensidighed.
Gensidighed er jo noget, der umiddelbart lyder positivt, men det, som det betyder, er, at hvis EU skal give nogen indrømmelser til ulandene, så skal ulandene give indrømmelser til EU.
EU ønsker frihandel mellem to helt ulige parter, mellem fattige, underudviklede lande og en af verdens største og mest udviklede handelsblokke.
Resultatet er til at forudse: De fattige landes import vil stige og deres lokale landbrug og industri vil blive udkonkurreret.
Når det er sådan, at AVS-landene ikke bare afviser EU's forslag, er det, fordi EU truer med at fjerne den handelsadgang, som landene allerede har i dag, og med at fjerne landenes ulandsbistand, hvis de ikke makker ret.
Den aftale, som EU forsøger at presse igennem, er helt i strid med den danske regerings løfter om at sætte udvikling i centrum og at hjælpe Afrika ud af fattigdom.
Derfor håber vi i Enhedslisten på, at den her debat kan resultere i, at Danmark kræver en ny linje i forhandlingerne, der sætter udviklingshensyn højest, og helt forlader kravene om, at ulandene skal sænke deres toldsatser yderligere, at ulandene skal give en masse til store europæiske virksomheder, for at ulandene kan få lov til at sælge deres produkter på vores markeder.
Regeringen har i det hidtidige forhandlingsforløb arbejdet for, at AVS-landene i endnu større omfang integreres i verdenshandelen.
Det skal ske med rimelige overgangsperioder og under hensyntagen til deres udviklingsgrad.
Hovedformålet med partnerskabsaftalerne er ikke at skaffe EU øget markedsadgang i AVS-landene.
Det overordnede formål er derimod at fremme AVS-landenes udvikling og fattigdomsbekæmpelsen.
Regional integration og Syd-Sydhandel er de vigtigste katalysatorer for økonomisk fremgang.
Udviklingssamarbejdet mellem EU og AVSlandene er reguleret i den såkaldte Cotonouaftale, der blev indgået i juni 2000.
Aftalen omfatter bl.a. politisk samarbejde, bistand og handel.
Men lad mig indledningsvis ridse den historiske kontekst op.
Ifølge Cotonouaftalen skal fællesskabet indlede en proces, som munder ud i toldog kvotefri markedsadgang til EU for stort set alle produkter fra de mindst udviklede lande.
Det har ført til præferenceordningen for de mindst udviklede lande under alt undtagen våbeninitiativet.
De 41 mindst udviklede AVS-lande er således i dag omfattet af alt undtagen våbenpræferenceordningen.
Under forhandlingerne om Cotonouaftalen kunne der ikke opnås enighed om et fremtidigt handelsregime mellem AVS-landene og EU.
Det blev derfor besluttet at anvende det handelssystem, der havde været gældende under den fjerde Lomékonvention indtil udgangen af 2007.
Det skete især efter ønske fra AVS-landene, men var i modstrid med WTO's fundamentale ikkediskriminationsprincip.
I WTO opnåede AVS-landene en undtagelse, en såkaldt waiver, til udgangen af 2007.
Prisen herfor var en markedsadgang til EU for en række ikke-AVS-lande som Thailand, Indonesien og Filippinerne på årligt ca. 25.000 t tunfisk, som er udnyttet fuldt ud og dermed er et de facto markedstab for AVSlandene.
For at løse problemet i forhold til WTO indsatte man i Cotonouaftalen en bestemmelse om, at der med henblik på at styrke AVS-landenes integration i verdensøkonomien skulle forhandles om såkaldte økonomiske partnerskabsaftaler mellem EU og regionale grupper af AVS-lande.
Forhandlingerne om de økonomiske partnerskabsaftaler blev påbegyndt i september 2002 under dansk formandskab, og aftalerne skal senest træde i kraft den 1. januar 2008 og dermed respektere undtagelsen fra WTO.
Det skal ske i overensstemmelse med de relevante WTO-regler.
Af Cotonouaftalens artikel 37.6 fremgår det, at der for de ikke mindst udviklede lande, som eventuelt ikke ønsker at deltage i partnerskabsaftalerne, bør undersøges mulige alternativer, der ikke forringer deres markedsadgang.
Indtil nu er der ingen af AVS-landene, der har ønsket at gøre brug af denne mulighed.
Forhandlingerne skal derfor være fleksible med mulighed for lange overgangsperioder, hvor der skal tages hensyn til AVS-landenes følsomme sektorer.
I relation til de igangværende forhandlinger vil jeg gerne fremhæve følgende: Forhandlingerne foregår mellem Kommissionen og de seks regionale sammenslutninger af AVS-lande, dvs. Centralafrika, Vestafrika, det østlige og sydlige Afrika, Caribien og Stillehavsområdet.
Forhandlingerne er indtil nu kommet længst i Caribien.
Der foreligger dog endnu ikke et samlet aftaleudkast.
I Stillehavsregionen er der teknisk set rimelige chancer for at afslutte forhandlingerne inden slutningen af 2007.
Militærkuppet på Fiji vil dog kunne forsinke processen, idet Fijis handelsminister har været en af de drivende kapaciteter i regionen.
I det sydlige Afrika har Sydafrika anmodet om at blive en del af forhandlingerne.
Regeringen er positiv over for denne anmodning, idet det dog ikke må forringe forholdene for de øvrige lande i regionen.
For det øvrige Afrika er forhandlingsprocessen mindre fremskreden.
I det centrale og vestlige Afrika har AVS-landene anmodet om et mere klart billede af den potentielle udviklingsbistand til kapacitetsopbygning, inden Kommissionen kan påbegynde egentlige tekstforhandlinger.
I Vestafrika har man fremført muligheden for at udsætte forhandlingerne til slutningen af 2010.
For det østlige Afrika afventer Kommissionen, at regionen får etableret fælles positioner på forskellige centrale områder.
Endvidere må landene gøre op med, hvilken af de mange regionale toldunioner de foretrækker som grundlag for en EPA.
Jeg vil også gerne nævne AU's handelsministermøde den 16. januar, hvor der blev vedtaget en erklæring om EPA'erne.
Heri konkluderedes det bl.a., at de regionale udviklingsprocesser ikke synes modne til en EPA.
Man anmodede Kommissionen om at overveje en udskydelse af forhandlingerne.
På mødet havde WTO's generalsekretær gjort det klart, at han anså det for meget vanskeligt at få en ny waiver.
Lad mig slå helt fast, at hovedformålet med partnerskabsaftalerne er udvikling, derfor også betegnelsen instrument for udvikling i konklusioner vedtaget af Ministerrådet og Det Europæiske Råd.
Hovedformålet er ikke at skaffe EU øget markedsadgang i AVS-landene.
Forhandlingerne er som tidligere nævnt baseret på udviklingssamarbejdet under Cotonouaftalen med den bistandsindsats, der følger af aftalen.
Konkret arbejder regeringen for, at EU's partnerskabsaftaler med AVS-landene bidrager til udviklingsfremme og fattigdomsbekæmpelse, ikke mindst gennem regional integration.
Det indgår bl.a. i EU's Afrikastrategi fra 2005 og i konklusionerne fra EU's Ministerråd fra den 10. april 2006.
Regeringen agter at holde Kommissionen fast på denne tilgang.
Regeringen lægger stor vægt på, at der bliver åbnet op for Syd-Syd-handel.
Det er indlysende, at det er i AVS-landenes egen interesse.
En forbedret markedsadgang kan medvirke til øgede stordriftsfordele og investeringer, som vil give grobund for styrket økonomisk vækst.
I forhandlingerne er udgangspunktet fra dansk side, at alle AVS-lande, der deltager i forhandlingerne, bør tilbydes markedsadgangsvilkår i EU svarende til alt, dog undtaget våbentoldpræferencerne.
Det vil betyde forbedrede handelsmuligheder for en række af de fattige udviklingslande.
Regeringen finder endvidere, at der bør fastlægges mere fleksible oprindelsesregler, der vil kunne give udviklingslandene bedre muligheder for at forarbejde importerede varer med henblik på en videre toldfri eksport til EU, hvilket kan fremme beskæftigelsen og den økonomiske vækst.
For at sikre aftalernes WTO-medholdelighed vil aftalerne skulle omfatte gensidig handelsliberalisering af stort set al handel.
Men det er klart, at konkrete udviklingshensyn bør være det afgørende for omfanget af AVS-landenes toldafvikling.
Det gælder også for den tidsperiode, som afviklingen bør finde sted over.
Som eksempel kan nævnes et nyligt studie for Mali.
Studiet har påvist en række positive resultater med stigning i økonomisk vækst og investeringer.
Endvidere var effekten af faldet i toldindtægterne relativt beskeden som følge af de dynamiske effekter.
Samlet set skrider forhandlingerne om EPA'erne fortsat kun langsomt frem, og det er langtfra sikkert, at alle forhandlingerne vil kunne afsluttes til tiden.
Regeringen er indstillet på at bidrage til, at der kan findes en løsning inden udgangen af 2007.
Kan det ikke lykkes, må der efter regeringens opfattelse søges forhandlet en ny undtagelse i WTO med mindst mulige omkostninger for AVS-landene.
En anden, men dårligere løsning, vil være anvendelse af EU's generelle toldpræferencer.
Det må naturligvis være op til AVS-landene selv at træffe beslutning om, hvilken løsning de måtte ønske.
Det er vigtigt at holde sig for øje, at det, der forhandles om, er økonomiske partnerskabsaftaler, der forfølger udviklingsmål.
Forhandlingerne er baseret på udviklingssamarbejde under Cotonouaftalen med den bistandsindsats, der følger af aftalen.
Regeringen har fremsat forslag til folketingsbeslutning om Danmarks ratifikation af aftalen om ændring af Cotonouaftalen.
I den aftale indgår et bistands- og lånetilsagn til AVS-landene i perioden 2003-2013 på i alt næsten 24 mia. euro.
Det er mere end 178 mia. kr.
På EU-ministerrådsmødet i oktober måned blev EU's tilsagn om mere handelsrelateret bistand bekræftet.
Fællesskabet og EU-medlemslandene skal tilstræbe i 2010 tilsammen at yde 2 mia. euro årligt.
Rådet traf også beslutning om at yde en væsentlig del af denne bistand til AVSlandene i forbindelse med forhandlingerne om partnerskabsaftalerne.
Mere konkret arbejdes der på følgende udviklingspolitiske spor: for det første, indarbejdelse af en generel tekst om EU-tilsagn om bistand til handel og udvikling baseret på rådskonklusionerne fra oktober 2006 og tilkendegivelser af, at Cotonouaftalen også har til formål at støtte EPAprocessen; for det andet, programmeringen af de nationale og regionale programmer under den tiende Europæiske Udviklingsfond og dermed en kortlægning af konkrete støtteområder; og endelig for det tredje, inddragelse af medlemsstaternes bistand i de forskellige regioner til brug for en samlet kortlægning af bistanden.
Regeringen vil støtte de videre forhandlinger på basis af den linje, som jeg her har skitseret, og således bidrage til, at der forhåbentlig kan opnås brugbare resultater til gavn for udvikling og fattigdomsbekæmpelse i AVS-landene.
Forhandling