Pia Christmas-Møller (UFG), 2010-03-16:
Jeg vil gerne istemme det kor af ordførere, som har efterlyst aktiv involvering af den parlamentariske afdeling i forbindelse med planlægningen af jubilæumskonferencen her til sommer.
Jeg synes, det er helt forunderligt, at man vil fejre OSCE med særlig vægt på den menneskelige og demokratiske dimension og så ikke involverer den parlamentariske afdeling.
Men jeg fornemmer, at der er et klart flertal her i Folketinget for, at det skal ske, og jeg håber, at udenrigsministeren vil tage opfordringen til sig og sørge for, at embedsværket forfølger den politiske melding, så det også bliver omsat til praksis.
I det hele taget er det utrolig vigtigt, at embedsværket både i Wien og herhjemme har blik for, at OSCE er mere end regeringsdelen – at det også omfatter den parlamentariske del.
Jeg vil vende tilbage til det.
I mit sind er der ingen tvivl om, at OSCE alene i kraft af at være den eneste transatlantiske sikkerheds- og samarbejdsorganisation har en vigtig rolle at udfylde.
Jeg vil i dag koncentrere mig særligt om nogle konkrete elementer inden for to af dimensionerne, nemlig den sikkerhedsmæssige og den menneskelig-demokratiske.
Jeg mener, at der er en del uudnyttet potentiale, som ikke mindst den mere velstillede del af medlemskredsen må se at få øjnene op for på et helt andet niveau, end tilfældet er i dag.
Jeg mener også, at de kræfter og ressourcer, Danmark allerede i dag bruger, kunne udnyttes langt mere effektivt.
Som en af vicepræsidenterne i OSCE's parlamentariske afdeling har jeg flere gange af forskellige formandskaber, det finske, det græske og nu senest det kazakhstanske, været bedt om at koordinere valgobservationer.
For et par uger siden var jeg således i denne funktion i Tadsjikistan, hvor jeg også havde mulighed for dels at mødes med udenrigsministeren, dels at se nogle af OSCE's feltmissioner, bl.a. et vigtigt og imponerende grænsetræningsprogram.
Under mit møde med udenrigsministeren kom det tydeligt frem, at der er en vis frustration over, at Tadsjikistan som naboland til Afghanistan ikke bliver hørt, i hvert fald ikke tilstrækkeligt.
De føler sig overset, og et besøg på pænt højt niveau fra et af de ledende lande i Afghanistankoalitionen ville gøre underværker.
Man er opmærksom på udviklingen i Pakistan, men hvad med Afghanistans nordlige grænse, som nok er barrikaderet af bjerge for en vis part, men jo bestemt ikke er uigennemtrængelig?
Iran gør sine hoser grønne med både præsidentbesøg og massiv påvirkning via massemedier, som snildt kan nedtages med paraboler.
Fra politisk side er man i Tadsjikistan meget fokuseret på truslen fra Uzbekistan i den nordøstlige del.
Der fører man jo en fjendtlig vand- og elforsyningspolitik over for nabolandet, og behovet for hjælp til at fjerne de mange landminer, der hver måned sender mange civile, herunder børn, i døden, var også tydeligt markeret i de politiske samtaler.
Nuvel, der ydes støtte både fra OSCE, EU og ja, fandt jeg ud af, da jeg kom derud, også et mindre bidrag fra Danmark i forbindelse med et projekt rettet mod voldelig ekstremisme og radikalisering.
Godt, at det er særskilt nævnt i redegørelsen, for det er virkelig den type projekter, der er behov for.
Det tema, der handler om risikoen for radikalisering, skal man spørge direkte til for rigtig at få på bordet.
Det bliver fremhævet som et selvstændigt plus, at man har lovliggjort et islamisk parti, og det bliver understreget, at lederen er moderat, og at partiet går ind for en sekulær stat, og at man i øvrigt fra myndighedernes side slår hårdt ned på voldelig ekstremisme.
Men det er også en kendsgerning, at partiet forventede fremgang, og at man fornemmede en vis uro, når spørgsmålene gik tæt på, om den moderate leder nu også kunne holde de ekstreme fløje i skak.
I forbindelse med risikoen for påvirkning fra Iran blev det hele tiden fremhævet, at shiaer og sunnier har det svært med hinanden, og at de første dominerer i Iran, mens sunnierne hersker i Tadsjikistan.
Men en kendsgerning er det efter min mening, at det kræver årvågenhed.
Mens bistanden fra EU primært går via budgetstøtte og det vel at mærke i et land, der er kendt for voldsom korruption, sørger stormagten og naboen Kina for at investere i store, monumentale ting som broer, veje og lignende, der er tydelige for befolkningen.
Kina blander sig ikke i politik, hedder det.
Men er det, vi står med her, en kopi af den vellykkede Afrikastrategi, som vi ser fra dette tusindårsrige, som altid tænker langt?
Men sammentænkning af indsatsen i et større perspektiv er mildest talt heller ikke særlig tydelig.
Man har fat i nogle vigtige hjørner og punkter, men der er ikke rigtig etableret en sammenhæng, og man kan sige, at den vestlige verden ikke står som en samlet, tung partner i forhold til udfordringen.
Lad mig afslutningsvis komme med et par betragtninger vedrørende valgobservationsdelen.
Jeg oplever, at valgobservationsarbejdet er utrolig vigtigt, en af hjørnestenene i OSCE's arbejde, men at der i den forbindelse også er behov for noget selvjustits; at vi løbende holder os selv fast på elementer som pressefrihed, metodefrihed, retten til at tale frit.
Det er ikke alle steder, selv ikke i observatørkredsen, at man har lige meget fokus på dette forhold.
Det synes jeg er værd at tage med, også når vi skal diskutere vores indsats på valgobservationsområdet.