Rune Lund (EL), 2007-05-15:
Det er utroligt, når man deltager i de her debatter om Afghanistan i Folketingssalen – sådan som vi også gjorde det den 22. marts, hvor vi diskuterede det beslutningsforslag fra Enhedslisten, som gik ud på at trække tropperne hjem fra Afghanistan og bruge pengene på civil genopbygning i stedet – at det minder så meget om den måde, Irak blev diskuteret på for 2½ år siden lige efter folketingsvalget, hvor det jo også var det der med, at det gik fremad og der søreme var mange ting, der gik godt, og man prøvede fra de partier, som nu stemmer for det her beslutningsforslag, at fremstille en situation som meget bedre og meget mere rosenrød og meget mere lyserød, end den egentlig er.
Men det er desværre et helt andet billede, der tegner sig, fordi udviklingen både i Irak, men også i Afghanistan, faktisk går i den helt forkerte retning.
Irak får vi så lejlighed til at diskutere lige om lidt efter det her punkt.
Men den seneste måling foretaget af World Public Opinion – den er så fra december 2006 – viser det egentlig meget godt.
Den viser, at opbakningen bag de udenlandske styrker er faldende, og i december mente 83 pct. af befolkningen, at udviklingen gik i den rigtige retning, i november 2006 var andelen så faldet til 62 pct. Stadig over halvdelen, men nuvel, vi snakker om en tendens mod større utilfredshed.
Det afspejler sig faktisk også i opfattelsen af ISAF, altså NATO-styrken i Afghanistan.
I 2005 betragtede 46 pct. ISAF som meget effektiv; i 2006 er det faldet til 32 pct.
I 2005 betragtede 7 pct. ISAF som ineffektiv, og det tal var så steget til 22 pct. året efter.
Man skal selvfølgelig altid tage forbehold for den slags meningsmålinger og specielt i ulande og specielt i lande som Afghanistan, men man må også sige, at i forbindelse med de svar, som Folketinget har fået i forbindelse med Enhedslistens forslag, B 61, om tilbagetrækning af tropper fra Afghanistan, er der blevet stillet tre spørgsmål om, hvordan den afghanske befolkning ser på regeringen og på den udenlandske styrkes tilstedeværelse og den slags ting.
Og der er to ting, der er meget tydelige.
Den ene er, at Taleban er meget upopulær, og den anden er, at utilfredsheden er stigende i forhold til, hvordan både regeringen og de udenlandske styrker tackler situationen i Afghanistan.
Den internationale koalitions optræden i Afghanistan er en klassisk eksempel på en fejlslagen strategi.
Man erobrer et område, og man har ikke engang en strategi for, hvordan man skal gennemføre en civil genopbygning.
Og som eksempel vil jeg da egentlig gerne nu citere den forhenværende kaptajn i den britiske hær, Leo Docherty.
I Information, weekenden den 5.-6. maj citeres han for følgende i forbindelse med erobringen af byen Sangin i Helmandprovinsen: Det var virkelig en militær brøler.
Vestlig arrogance, hårdhændet fremfærd mod lokale bønder, det er også en del af forklaringen på, at Taleban er ved at vinde frem i Afghanistan.
Chefen for Forsvarsakademiet, Karsten Møller, siger til Weekendavisen den 3.-11. november sidste år: Blandt de alvorligste fejltagelser – det står i Nyhedsavisen – nævner han, det vil altså sige Karsten Møller, den hårdhændede indsats over for de opiumsdyrkende landmænd i Afghanistans sydlige provinser.
Hidtil er produktionen forsøgt begrænset ved at beslaglægge og afbrænde høsten eller ved at ødelægge valmuemarkerne.
Men over for en befolkning, der ikke har nogen alternativ levevej, er det en politik, der medvirker til at drive afghanerne direkte i armene på Talebanmilitsen.
Og der skal man måske også se det i forlængelse af den redegørelse, som vi har fået fra Udenrigsministeriet til dagens debat, hvor der på side 11 jo også står, at der er behov for øgede midler og et alternativ for ubeskæftigede unge mænd, sådan at de ikke lader sig hyre af Taleban som lejesoldater i en kamp, der ikke er deres, fordi en stor del af rekrutteringsgrundlaget for Taleban jo netop findes på grund af de manglende civile muligheder.
Det skyldes jo netop, at hvis man f.eks. får brændt sine valmuemarker af, eller man får ødelagt sit livsgrundlag, hvad gør man så?
Ud over at man kan være sur over, at ens nærmeste familie er blevet bombet af et amerikansk bombefly, så skal man jo også finde en måde at ernære sig på, og så kommer der nogle folk fra Taleban og siger: Vil du have nogle penge, så kan du blive soldat hos os.
Så griber man den mulighed, der er for at overleve.
Så krigen i Afghanistan er grundlæggende fejlslagen, det er et eksempel på, at man lægger sig op ad USA’s såkaldte måde at løse den her internationale krig mod terrorisme på.
Man har gjort det, at man har lagt en strategi, som tydeligvis kun fører i en retning, nemlig i retning af øget opbakning til Taleban, øget utilfredshed, og det er en strategi, som, hvis ikke den ændres fuldstændigt med øget fokus på civil genopbygning, en anden strategi, som ikke går ud på bare at bombe og skyde mennesker, så vil gøre den her krig lige så tabt, som den allerede er i Irak.
Jeg kan tydeligt huske retorikken fra Irak.
Det bliver spændende at se, hvordan situationen udvikler sig i Afghanistan.
Med den strategi, der kører nu, vil der nok ikke gå særlig lang tid eller i hvert fald ikke særlig mange år, før vi kommer til at diskutere Afghanistan, ligesom vi diskuterer Irak i dag – sådan som vi vil diskutere Irak lige om lidt.
Men det, som jeg egentlig vil spørge udenrigsministeren om, drejer sig om det misforhold, der er mellem den civile og den militære indsats.
Ifølge rådet er det 1 til 9 i den militære indsats favør.
Er det en særlig fornuftig tilgang til at løse problemerne i Afghanistan, eller skulle der ikke meget mere fokus på den civile indsats?
Hvor meget mere skulle den civile indsats opgraderes, hvis udenrigsministeren kunne bestemme?