Sara Olsvig (IA), 2011-11-17:
Jeg vil fortsætte lidt i stil med hr. Per Stig Møller.
»Det er ikke et spørgsmål om hvis – men et spørgsmål om når«.
Sådan sagde formanden for Inuit Circumpolar Council, Aqqaluk Lynge, tidligere i år om udsigten til oliespild i arktiske farvande.
Som vi alle efterhånden ved, er aktiviteterne i Arktis støt stigende, og derfor er det også tvingende nødvendigt, at vi agerer fornuftigt og øger beredskabet tilsvarende.
Godt nok har de seneste to somres olieefterforskningsboringer langs Grønlands vestkyst medført et øget beredskab, men efterforskningsboringerne i sig selv udgør ikke statistisk set den største fare for olieudslip – det gør til gengæld den øgede skibstrafik.
Krydstogtskibe afsøger stadig mere afsides beliggende farvande, og fragtskibe finder nye ruter gennem dele af Arktis, som ikke tidligere har været besejlet i samme omfang.
Eventyrlysten, den kommercielle gevinst og sågar jagten på videnskabelige fund driver skibene mod nord.
Vores opgave er at skabe så trygge rammer som muligt om disse aktiviteter.
Oliespildet sker, det er vi nødt til at gå ud fra.
Det ville være ufornuftigt, for ikke at sige uansvarligt, ikke at gå ud fra det.
Derfor er vi i Inuit Ataqatigiit glade for regeringens beslutning om også at aflægge redegørelse om det arktiske samarbejde.
Netop samarbejde med de andre arktiske stater er nemlig helt centralt i en udbygning af et sørednings-, eftersøgnings- og ikke mindst oliespildsberedskab, som skal ligge til grund for en fornuftig udvikling i Arktis.
Samarbejde mellem staterne er også nøgleordet i forbindelse med fastsættelse af f.eks. sikkerhedskrav – både til skibstyper og til sejladsruter, sådan som der også arbejdes med i IMO's Polarcode.
Vi er også glade for udmeldingen i pressen i dag om, at Danmark får en ambassadør for Arktis.
Der er ingen tvivl om, at dette initiativ vil styrke rigsfællesskabets arktiske profil.
Jeg har stor tiltro til, at den danske regering vil samarbejde tæt med Grønlands og Færøernes regeringer om den nye ambassadørs virke.
Den nye arktiske redegørelse afspejler fint det øgede fokus på Arktis, som denne regering og verden omkring os har.
Redegørelsen giver et godt overblik over de nationale og internationale aktiviteter, som Danmark har engageret sig i gennem de seneste år.
Som medlemsstat af Arktisk Råd og Arctic Five har Danmark rige muligheder for at påvirke den arktiske dagsorden.
Under rigsfællesskabets formandskab af Arktisk Råd underskrev de arktiske stater den første juridisk bindende aftale, search and rescue-aftalen.
Som det også nævnes i redegørelsen, bliver det næste skridt at udarbejde en aftale om oliespildshåndtering, og her har rigsfællesskabet igen mulighed for at sætte sit aftryk på udviklingen.
Jeg håber, at rigsfællesskabet vil øge sin deltagelse i Arktisk Råds arbejdsgrupper, som løbende udarbejder guidelines og standarder for ageren i Arktis.
Særlig Arctic Offshore Oil and Gas Guidelines bør opdateres i henhold til den udvikling, der er sket i forhold til oprindelige folks rettigheder, til industri og til menneskerettigheder generelt – et område, som man netop i disse år afdækker i en række FN-initiativer.
I år færdiggjorde FN's Menneskerettighedsråds special representative, John Ruggie, sin rapport om samspillet mellem staters ansvar for at beskytte befolkninger mod overtrædelser af menneskerettigheder og selskabers ansvar for at respektere menneskerettigheder.
Her til efteråret har Menneskerettighedsrådet som følge af rapporten oprettet en særlig arbejdsgruppe om menneskerettigheder og transnationale selskaber.
Her er det helt centralt, at vi i rigsfællesskabet sikrer og monitorerer, at befolkningernes og eventuelle migrantarbejderes rettigheder ikke overtrædes.
Grønland og Danmark har et ansvar for, at også udviklingen i Arktis sker på en forsvarlig og ansvarsfuld måde.
I Grønland debatterer vi i øjeblikket anlæggelsen af et aluminiumssmelteværk – et projekt, som roligt kan kaldes et megaprojekt.
Vi debatterer jernmine, sjældne jordarter og endda uranudvinding, alt sammen på en gang.
Alle projekterne har tråde ud i verden, for det meste mod syd.
For at smelte aluminium skal der udvindes bauxit og raffineres alumina et andet sted i verden.
Vores sjældne jordarter udgør en trussel mod Kinas monopol på råstofferne, samtidig med at de afføder en særlig interesse fra bl.a. EU.
Vi i Inuit Ataqatigiit slog endnu en gang fast under debatten om uran i Inatsisartut i sidste uge, at vi står ved vores nultolerancepolitik.
Uranudvinding i Arktis, så vel som i resten af verden, medfører internationale og miljømæssige implikationer, som på nuværende tidspunkt ikke giver den tryghed omkring radioaktive stoffer, som vi mener der bør være, inden man begiver sig ud i at være en uranudvindende nation.
Det meste af Arktis er tyndt befolket, og derfor er der brug for arbejdskraft udefra, ikke kun i Grønland, men også i andre dele af Arktis.
Det er derfor vigtigt, at debatten om social dumpning gøres nuanceret, og at vi ser på, hvordan vi både i Norden og i Arktis kan samarbejde om netop denne problemstilling.
Det er også vigtigt, at vi ser på Arktis som en helhed, når vi taler om råstofudvinding til lands og ikke mindst til havs.
Der er brug for høje og fælles arktiske minimumstandarder både omkring de demokratiske og samfundsrelaterede aspekter og omkring miljøaspekterne.
Her har rigsfællesskabet meget at byde på, og vi har en særlig forpligtelse til at sikre en ansvarsfuld udvikling.
Som led i dette øgede beredskab har formanden for Naalakkersuisut og IA's partiformand, Kuupik Kleist, foreslået, at der oprettes en international oliespildsfond finansieret af oliebranchen.
Der er ingen tvivl om, at Danmark er en vigtig medspiller i det arktiske.
Med Grønland råder Danmark over en del af Arktis, som er geografisk stort, men også vigtigt, både geopolitisk og i den videnskabelige verden.
Grønlands indlandsis har gennem årtier leveret en helt anden ressource, som har givet hele verden mere viden om de klimaændringer, vi oplever i disse år.
Indlandsisen og Grønland har nemlig lagt is til de iskerneboringer, som har givet videnskabsfolk et større indblik i klimaets historie.
Luft- og havstrømme fører forurenende stoffer fra storindustrier i Kina og andre steder langt væk til Arktis.
Arktis er endestation for sodpartikler, kviksølv, pcb og andet.
Derfor er det overordentlig vigtigt, at rigsfællesskabet engagerer sig i de internationale forhandlinger, der er på både miljø- og klimaområdet.
Også her er samarbejdet med de andre arktiske stater helt centralt.
Den arktiske strategi indeholder en lang række rigtig gode intentioner.
Vi ved alle, at det er svært at leve op til disse intentioner uden finansiering.
Derfor bør vi sikre midler til et øget beredskab i Arktis, ikke mindst til en fortsættelse af den helt nødvendige forskning i klimaets ændringer, i oliespildsoprydning i isfyldte farvande, i klimatilpasningsmuligheder, i sikring af fødevaresikkerhed og fødevaretryghed, i sundhed og sociale forhold, i samfundsmæssig udvikling og alt det andet.
Jeg mener, at Danmark fortsat bør bevare og forstærke sin førerposition inden for arktisk forskning, og dette skal afspejles tydeligt i de midler, der afsættes.
Ikke mindst bør vi sikre, at den producerede viden indenfor arktisk forskning forankres lokalt, hvilket bør ske i samarbejde med relevante institutioner i både Grønland og Danmark.
Tilbage til spørgsmålet om, hvis eller når der sker et oliespild.
Når det sker, bliver de helt centrale spørgsmål: Hvor omfattende er oliespildet, og hvor gode er vi til at tage os af det?
Med andre ord, vi skal klæde os på til katastrofehåndtering, og det skal der være en politisk vilje til – politisk vilje til at øge beredskabet og til at samarbejde om den fortsat fredelige udvikling af Arktis.
Tak for redegørelserne og fortsat god debat – qujanaq.