Pia Christmas-Møller (KF), 2007-05-31:
Det at være folkevalgt forpligter.
Her vil man løse de udfordringer, vi står over for nu, på bekostning af fremtiden.
Lad mig referere til Jyllands-Posten, der for et par måneder siden havde et interview med fru Helle Thorning-Schmidt.
Det blev her klart sagt, at det første mål for Socialdemokratiet er at genoprette den offentlige sektor – spændende, spændende – i forhold til, hvordan den så ud, da den borgerlige regering kom til.
Lad os lige lade det mål stå et øjeblik, og lad os så tænke igennem, hvad det ville føre til af konkrete tiltag.
Det må jo betyde, at den offentlige sektor skal tilbage til situationen i 2001, da Nyrup Rasmussen var statsminister.
Og det vil betyde, at 510 betjente skal fyres.
Så har vi situationen, som den så ud i Nyrup Rasmussens regeringsperiode.
Det vil betyde, at vi skal have gennemført 98.000 færre operationer, for så har vi situationen, som den så ud på hospitalerne under Nyrup Rasmussens regeringsledelse.
Prisen i børnehaverne skal øges med 20 pct., for så har vi situationen, som den så ud under den socialdemokratisk ledede regering op til 2001.
Og de 80.000 danskere, der har fået job, og som er kommet i arbejde, er kommet i beskæftigelse, kan godt regne med at få en fyreseddel, for så er situationen, som den så ud under Nyrup Rasmussen.
Genopretning, genopretning
– jeg tror, at de fleste mennesker vil oversætte disse ting til at være mere lig brutal nedskæring.
Det er tom snak, når fru Helle Thorning-Schmidt prøver at fremmane et billede af den offentlige sektor som værende forsømt i de år, hvor vi har haft en borgerlig regering.
Tværtimod kan det konstateres, at der har været massive velfærdsforbedringer.
Det kan godt være, at man kan finde et eller måske to eller måske flere socialdemokratiske forslag, der for nogle få vil varme her og nu, men for de mange og ikke mindst for de fremtidige generationer er der endnu flere, der får det koldt og klamt.
Socialdemokraterne og De Radikale vil smide regningen i børneværelset.
SF og Enhedslisten vil smide stakkevis af regninger i børneværelset.
Lad mig sige, så det ikke kan misforstås: Det er ikke konservativ politik.
Vi sætter en ære i at gøre samfundet endnu bedre og mere robust for dem, der kommer efter os, og vi vil betale for de fornøjelser undervejs, som vi har glæde af.
Bortset fra den langsigtede uansvarlighed er det imidlertid svært at få øje på, hvad der i øvrigt binder oppositionen sammen.
De vil derimod brandskatte bl.a. boligejerne.
Det vil Socialdemokraterne vistnok ikke – endnu da.
Hvor er den fælles enighed om et så væsentligt spørgsmål?
Socialdemokraterne går ind for regeringens udlændingepolitik.
De Radikale, SF og Enhedslisten derimod er imod både 24-års-reglen og tilknytningskravet.
Hvor er perspektivet for oppositionen i udlændingepolitikken?
Socialdemokraterne deltog i folkeskoleforliget med regeringen.
Hvor er fodslaget?
Hvad kan vi forvente på skoleområdet?
Socialdemokraterne ønsker minimumsstandarder i den offentlige sektor.
Det ønsker SF også, men det vil De Radikale under ingen omstændigheder acceptere på en lang række områder.
Hvor er perspektivet?
Hvad kan vi vente?
Socialdemokraterne siger, at de vil fortsætte regeringens ansvarlige økonomiske politik.
Alligevel har Socialdemokraterne fremsat et forslag til finanslov, der er underfinansieret med næsten 4 mia. kr.
SF og Enhedslisten byder dog over med forslag, der er væsentlig dyrere og væsentlig mere uansvarlige.
Hvad er laveste, eller skal man her sige højeste fællesnævner?
Nej, lige nu er der mere, der skiller end samler oppositionen.
Jeg har forstået, at man vil have en ny regering, men det er praktisk talt også det eneste, man kan blive enig om.
Derfor kan det undre så meget desto mere, at partierne faktisk kan blive enige om, at de vil danne en regering sammen.
Og dog, kan man nu også blive enig om det?
Nogle gange siger Socialdemokraterne, at de gerne vil i regering med De Radiale, og andre gange er det uden De Radikale – det kommer lidt an på, hvilken vej De Radikale har valgt at gå den dag.
Nu forstår jeg, at SF også er blevet inviteret ind i varmen i lyserød stue, ind i ministerbilerne, eller er det kun for en meget kort besøgstur?
Vi ved det ikke helt.
Det er svært at blive klog på, hvad dagsformen egentlig er i dag, når man har hørt nøje efter fru Helle ThorningSchmidts udtalelser i dagens debat.
Nogle gange er der god grund til, at et ledigt standpunkt er ledigt.
På samme måde er der en god grund til, at nogle partier aldrig har været i regering.
SF er stadig et socialistisk parti, der vil brandskatte befolkningen, opbygge en markant større offentlig sektor og fratage individet det personlige ansvar og initiativ.
SF's værdier har historisk ligget milevidt fra de fleste andre partiers.
For det vil jo sige, at det varede til lige indtil juletid, hvor den danske befolkning med stor undren oplevede, hvordan fru Helle ThorningSchmidt og hr. Villy Søvndal omfavnede hinanden og snakkede fremtidigt fælles regeringssamarbejde.
SF har i partiets snart 50-årige historie aldrig været i regering, og det er med god grund.
Partiet har sin rod i gamle kommunister såsom Aksel Larsen, der havde tætte forbindelser til Moskva under den kolde krig.
Der er personer, som ønskede et helt andet samfund end vores, og derfor skal man ikke lade sig forblænde af, at der nu er kommet nye ansigter til, for hr. Villy Søvndal mener sådan set det samme som alle sine forgængere i SF's formandsstol.
Der er stort set ikke sket noget i SF de seneste 50 år, når man skærer ind til benet.
Det store holdningsskred er derimod sket i Socialdemokratiet og i Det Radikale Venstre, som begge har undergået en dramatisk venstredrejning.
Siden fru Helle Thorning-Schmidt og hr. Villy Søvndal drak caffelatte sammen, har hr. Svend Auken tydeligt sagt, at SF bør have ministerposter.
Og fra den radikale kronprinsesse, fru Margrethe Vestager, har der lydt præcis samme toner.
Hun blev godt nok undsagt af hr. Naser Khader, men han har som bekendt forladt partiet siden da.
Nu kan man ikke fortænke noget parti og for den sags skyld noget folketingsmedlem i at have regeringsambitioner.
Men det ville klæde Socialdemokraterne, De Radikale, folkesocialisterne og Enhedslisten at fortælle, hvilke fælles ambitioner de har.
Vælgerne har krav på at vide, hvilken politik oppositionen kan samles om.
Hvilken vej skal det danske samfund udvikles, hvis oppositionen får magt, som den har agt?
Vi er desværre ikke blevet klogere efter dagens debat, og man fristes til at tænke lidt på, hvordan Peter Plys egentlig klarede en vanskelig situation.
Peter Plys kunne have spurgt Grislingen: Hvor skal vi hen, Grisling?
Ingen steder, kunne man forestille sig Grislingen svarer.
Nåh, ville Plys så konstatere, der går vi hen.
Det er vel det, der står tilbage af oppositionen i dag.