Pernille Skipper (EL), 2016-04-12:
Når der bliver hyret lobbyister, er der jo ikke tale om nogle folk, som er hyret til at hjælpe politikere med at finde frem til det, som sådan er objektivt bedst for samfundet.
Professionelle lobbyvirksomheder er hyret for at fremme nogle egeninteresser for eksempelvis private firmaer og dreje politikken i en retning, der er til fordel for dem.
Og når man hyrer lobbyister, er der sådan set tale om pengestærke organisationer, der forsøger at købe sig til indflydelse.
Det er den ærlige måde at sige det på.
Jeg er helt enig i, at det kan være rigtig smart at lytte til alle mulige og umulige mennesker i det her samfund, interesseorganisationer, virksomheder, og hvad ved jeg.
Det kan godt være, de har ret i det, de siger; det kan godt være, at man som minister vurderer, at deres forslag objektivt set er det bedste, men det ændrer ikke på, at de plejer egeninteresser.
Politikere er derimod valgt til at pleje fællesskabets interesser.
Derfor er det nogle interesser, der bliver blandet sammen, når politikere skifter fra den ene side af bordet til den anden side af bordet.
Jeg har f.eks. meget svært ved at tro på, at Karen Hækkerups nye job i Landbrug & Fødevarer ikke havde nogen som helst relation til hendes tid som fødevareminister.
Det er også meget svært at tro på, at Gitte Lillelund Bech, da hun holdt op med at være forsvarsminister, bare lagde sin viden om de kampfly, hun selv havde været med til at beslutte skulle indkøbes, på hylden, da hun så blev ansat som lobbyist for at sælge kampfly til staten.
Det er jo evnen til at kende de rigtige mennesker, at have de rigtige telefonnumre, at have det rigtige netværk, der gør en god lobbyist.
Og ja, jeg er da sikker på, at Ulrik Nødgaards evner var afgørende, da han fik jobbet i Finansrådet, bankernes lobbyorganisation, efter at han havde siddet i Finanstilsynet, som skulle føre tilsyn med bankerne.
Selv om tingene kan skilles helt ad; selv hvis man lader, som om de mennesker kan slette deres hukommelse fuldstændig, når de skifter fra den ene side af bordet til den anden side af bordet, så ser det stadig væk rigtig, rigtig skidt ud.
Det er med til at skabe politikerlede.
Jeg synes, det er et problem, at topembedsmænd, politikere, spindoktorer og lobbyister er blandet godt og grundigt sammen i sådan en koncentreret magtelite.
De har fælles interesser, de har fælles venner, og de bytter mere eller mindre jobs, når der er behov for det.
Der er ligesom altid en ny taburet til en god ven af eliten.
Det er et tillidsproblem, det er et moralsk problem, og jeg mener også, at det er et demokratisk problem.
Sådan er vi sikre på, at man ikke bruger sin tid og sin magt som minister på at pleje og bane vejen for at få et nyt job efterfølgende – og på, at man omvendt ikke bruger og misbruger den viden, man har fået som minister, i sit nye job efterfølgende.
Det tager ikke brødet ud af munden på politikere.
De får jo for det første eftervederlag, og for det andet er det langtfra alle jobs, det gælder.
Det er jo ikke sådan et forbud mod at få et nyt arbejde, vi taler om.
Men det er fuldstændig rigtigt, at man skal vælge den rigtige måde at gøre det på.
Der er et flertal af de europæiske lande, der har karensperioder eller en eller anden anden form for restriktion på, hvilket arbejde man kan få, umiddelbart efter at man er ophørt med at være enten minister eller politiker eller endda også i nogle lande med at være topembedsmand.
Det kan være en kort periode eller en lang periode.
Der er forskellige måder at komme uden om, at det kan være svært at definere.
Noget af det er nedskrevet.
I nogle lande har man så også en uafhængig instans, der afgør det i tvivlstilfælde.
Så det er altså noget, man arbejder sig uden om.
Derfor synes jeg, det er rigtig ærgerligt, at man bruger som argument, at det er svært at definere, og at det aldrig kan lade sig gøre.
For selvfølgelig kan det det.
Det har man gjort i en række andre europæiske lande, og det fungerer der.
Spørgsmålet er jo, om man politisk synes, det er rimeligt at skabe en bedre forståelse for den politiske verden, sådan at vi slipper for den mistillid, der jo unægtelig opstår, når hr. Bjarne Corydon går fra at være finansminister og bruge millioner af skattekroner på et konsulentfirma til efterfølgende at blive ansat der; eller når en fødevareminister efterfølgende bliver ansat i Landbrug & Fødevarer; eller når en forsvarsminister går fra at være forsvarsminister til at sælge kampfly til staten.
Der er desværre alt for mange eksempler på det, og det skaber mistillid til det politiske system.
Det er med til at gøre magteliten endnu mere indspist, end den er i forvejen.