Frank Aaen (EL), 2009-03-27:
Enhedslisten støtter det her forslag, der er fremsat af SF.
Derfor kan vi jo godt undre os over, at man ikke bare stemmer for.
Altså, hvorfor stemmer man så ikke for?
Men VKO og desværre også Socialdemokratiet har været nede i kassen med de mest elendige Christiansborgundskyldninger og fundet den, der hedder, at det er et overflødigt forslag, for det gør vi allerede.
Det er da ikke noget argument imod et forslag, og jeg forstår det simpelt hen ikke.
Det er noget, forsvarsbrødrene åbenbart har aftalt, som det så tit sker.
Når vi har debatter om forsvarsspørgsmål her i salen, går forsvarsbrødrene sammen, i hvert fald VKO og Socialdemokratiet, og siger, at man nok hellere må gøre sådan her.
Jeg vil sige, at vi ikke bare undrer os over, at man ikke støtter det, jeg synes også, at det er ærgerligt.
Jeg synes, det er ærgerligt, fordi den mulighed, vi har i dag med det her forslag, i virkeligheden er at vise, at vi alle sammen i Folketinget, uanset hvad vi mener om de krige, som danske soldater er sendt ud i, er dybt optaget af de mennesker, vi har sendt ud, og hvordan vi hjælper dem, når de er kommet hjem.
Det gælder jo os alle sammen, at vi synes, det her er noget, vi skal tage hånd om, for uanset hvordan vi har stemt i Folketinget, er vi enige om, at det er Folketinget, der har ansvaret for, at de soldater er blevet sendt ud, og derfor har Folketinget også ansvaret for at tage sig af dem, når de kommer hjem.
Havde det ikke været meget flottere, hvis vi, ved at alle stemte for det her forslag, på den måde ligesom havde markeret også over for soldaterne, at her er der ingen slinger i valsen, her er hele Folketinget enigt, her er der ikke plads til partidiskussioner, her siger vi bare, at det skal ordnes?
Det kunne have været markeret, ved at vi i fællesskab stemte for.
Men nu har man altså fundet de her sædvanlige Christiansborgundskyldninger for, at noget, som man siger er helt rigtigt, stemmer man ikke for alligevel.
Altså, den debat, der har været, har dog sat nogle spor i virkelighedens verden.
Man gør noget og er opmærksom på, at der nok skal gøres mere.
Jeg vil bare sige, at det er beklageligt - det bør man også sige sådan en dag som i dag - at det har taget så lang tid at komme op i gear på området.
Vi ved vist også alle sammen, at det ikke lige var fra dag et, at man var klar til at tage ordentligt imod hjemvendte soldater.
Vi må jo sige, at sådan har det desværre været under den her regering.
Man har sendt folk i krig uden at have tænkt sig ret meget om vedrørende følgerne.
Vi har spurgt til, hvad man havde tænkt sig at gøre ved Irak, når man havde vundet og fjernet Saddam.
Vi fik svaret tilbage, at det var der ellers ikke nogen der havde tænkt på.
Vi har sendt folk til Afghanistan uden at sige til dem: Når I tager fanger, skal I gøre sådan og sådan.
De blev bare afleveret til amerikanerne, og det er et rent held, at de ikke endte på Guantánamo og måske havde siddet der endnu.
Og bare for at tage det sidste eksempel: Man sender et skib af sted for at jagte pirater, og så har man glemt at tænke over, hvad de skal gøre, hvis de fanger en pirat.
Det er jo eksempel på eksempel på, at man sætter noget uhyre dramatisk i gang med våbenindsats, som kan koste liv, uden at have tænkt igennem, hvad følgerne er, og hvad vi gør bagefter.
Man siger om Irakkrigen, at vi har trukket os, fordi opgaven er løst.
Opgaven er da ikke løst, der er et fuldstændig molesteret land, som man ikke ved hvad der skal ske med.
Altså, krig er alvorligt, og det synes jeg altså ikke at man illustrerer at man er i stand til at håndtere.
Jeg vil også godt sige, at det er beklageligt, at når det gælder forsvars- og sikkerhedspolitik - det så vi senest med Forsvarskommissionen, som alle partier på nær Enhedslisten står bag - er det også sådan, at selv om man selvfølgelig også nævner andre ting, er bomber og krig det dominerende.
Det er en forkert tankegang, for det løser ikke problemer, det skaber problemer.
Men jeg synes også, at man lidt undervurderer, hvad det er, man gør ved mennesker, man sender i krig.
Uanset om de kommer hjem med få skader eller mange skader på sjælen, er der ingen, der går igennem en krigsindsats uden at få ar på sjælen.
Måske skulle man tænke over, at det altså både er dem, det går ud over i det pågældende land, og de soldater, vi får hjem, som har ar på sjælen.
Og lige meget hvor mange psykologer man får ansat, kan man ikke løse det.
Man skal måske begynde at tænke på en anden måde for egentlig at løse problemerne.