Per Stig Møller (KF), 2007-05-30:
Jeg vil indlede med at konstatere, at forespørgslen vedrører et officielt moratorium mod klyngevåben, men at det ikke fremgår, om den vedrører et internationalt eller et nationalt moratorium.
Men da forespørgslen er stilet til mig, og da jeg som udenrigsminister har internationale forhold som ansvarsområde og ikke den danske ammunitionspolitik for den danske hær, vil jeg koncentrere mig om de internationale aspekter af klyngevåben og redegøre for regeringens bestræbelser for at nå frem til en international aftale om regulering af klyngevåben.
Med sidste sommers begivenheder i Libanon er det nu lykkedes at få skabt den nødvendige internationale opmærksomhed om behovet for en international regulering, der kan være med til at forhindre, at vi igen skal være vidner til store civile lidelser på grund af brugen af upræcise og upålidelige klyngevåben.
Det er vigtigt allerede indledningsvis at gøre det klart, at den humanitære folkeret ikke forbyder klyngeammunition.
Den indeholder derimod en række regler for anvendelsen af alle våbentyper, herunder klyngeammunition.
Det følger bl.a. af den humanitære folkeret, at det er forbudt at gøre civilbefolkningen til genstand for direkte militære angreb.
Indirekte skader på civile skal således begrænses så vidt som muligt og må aldrig overstige den forventede militære fordel af en militær aktion.
Regeringen er meget opmærksom på de negative humanitære følger, som klyngeammunition kan have for civilbefolkningen både under og efter en væbnet konflikt, hvor civilbefolkningen netop efter en konflikt i særlig grad er udsat for følgerne af klyngebombardementerne.
Store områder kan være ubrugelige, længe efter konflikten er afsluttet, og folk kan ikke vende tilbage til deres jorder.
Det er derfor netop disse civile problemer, der står i centrum for regeringens internationale indsats.
Den vil jeg så komme tilbage til om lidt.
Forinden vil jeg imidlertid kort redegøre for, hvilke skridt vi har taget fra dansk side i relation til vores egne klyngevåben og støtte til humanitær minerydning.
For så vidt angår danske klyngevåben, har forsvarsministeren oplyst, at man allerede tilbage i 2003 besluttede at afskaffe de typer af klyngevåben, som eksperterne mener er særlig farlige.
Således har forsvaret udfaset al flyleveret klyngeammunition med undtagelse af 20 klyngebomber, der anvendes til uddannelse af ammunitionsrydningspersonel i forsvaret.
Hærens feltartilleri har fortsat opmagasineret klyngeammunition.
De er selvsagt udstyret med en selvdestruktionsmekanisme.
Som en naturlig konsekvens af vores indstilling til klyngevåben giver regeringen støtte til humanitær minerydning, som i praksis også omfatter anden ueksploderet ammunition end miner.
I 2006 gav Danmark mere end 77 mio. kr. til minerydning, og beløbet vil blive nogenlunde på samme niveau i 2007.
Det skal i den forbindelse nævnes, at Danmark har bidraget med i alt 10 mio. kr. til Libanon til rydning af klyngebomber og andet krigsaffald.
Grundlaget for regeringens internationale indsats er, at Folketinget i maj 2004 besluttede, at den danske regering skulle fortsætte den hidtidige indsats i alle internationale fora for hurtigst muligt at etablere et internationalt juridisk bindende forbud mod alle former for klyngeammunition, der ikke er udstyret med selvdestruktions-, selvdeaktiverings- eller selvneutraliseringsmekanismer.
Regeringen har siden denne vedtagelse fortsat sine bestræbelser på at nå frem til en international aftale om klyngeammunition.
Vi har primært arbejdet inden for rammen af FN's våbenkonvention, også kaldet CCW, der har 102 medlemmer, derunder de vigtigste producent- og brugerlande.
Det sidste er jo en vigtig pointe.
En aftale, som ikke har de vigtigste producent- og brugerlandes tilslutning, vil ikke have større værdi.
Derfor er det vigtigt at føre forhandlingerne i et forum, hvor de vigtigste producent- og brugerlande deltager.
Det er et overordnet princip i de igangværende forhandlinger at søge at skabe balance mellem på den ene side den militære nødvendighed, som mange lande tillægger afgørende vægt, og på den anden side de humanitære følger, som vi fra dansk side mener bør tillægges større vægt, end det hidtil har været tilfældet.
Virkeligheden er imidlertid sådan, at det kun er gennem respekt for denne balance, vi vil være i stand til at opnå universelle, langvarige, effektive løsninger.
Hvis balancen forrykkes til fordel for et totalforbud eller et moratorium, vil de lande, der prioriterer den militære nødvendighed, melde sig ud, og så vil en ny regulering ikke få den ønskede effekt, heller ikke hvad angår beskyttelse af civilbefolkningen.
Så vil der ikke være nogen regulering.
Der har indtil for kort tid siden ikke været meget bevægelse at spore i FN-sporet, i CCW, med hensyn til regulering af klyngeammunition.
Regeringen har derfor sammen med flere ligesindede lande styrket indsatsen for at få indledt forhandlinger om en aftale, der specifikt skal regulere konstruktion af klyngevåben og deres anvendelse.
Og der er endelig i de seneste måneder for alvor kommet skub i sagen.
Det skyldes nok i høj grad Israels anvendelse af klyngebomber i Libanon sidste sommer, som vi jo kritiserede stærkt.
På grund af de manglende fremskridt inden for CCW indbød Norge til et internationalt møde i Oslo i februar i år.
Der tilsluttede regeringen sig sammen med 45 andre stater en erklæring, hvori vi politisk forpligter os til inden udgangen af 2008 at indgå en international aftale, der skal forbyde klyngevåben, som forårsager uacceptable skader på civile.
Erklæringen taler ikke om et totalt forbud mod klyngevåben, men et forbud mod de typer, som notorisk har vist sig som upræcise og upålidelige og dermed i særlig grad skadelige for den civile befolkning.
Dette gælder således ikke for den danske klyngeammunition, der er udstyret med selvdestruktionsmekanismer og hører til de mest pålidelige i verden.
Blandt de 46 stater, som i Oslo tilsluttede sig erklæringen, var 21 EU-medlemslande, derunder Storbritannien, Tyskland og Frankrig.
Og der er aftalt yderligere møder i de kommende 12 måneder, således at vi kan leve op til hensigten om at blive færdige i 2008.
Således er der langt om længe tegn på fremskridt i dette forum.
Der pågår kontakter om udformning af et forhandlingskommissorium, og vores uformelle kontakter tyder på, at vigtige lande som bl.a. USA nu er indstillet på at medvirke.
Det kan umiddelbart forekomme lidt ejendommeligt, at der nu er udsigt til to forhandlingsforløb, der er gensidigt forstærkende.
Osloprocessen har tydeligvis skabt et pres på alle deltagerne i våbenkonventionen fra 1980.
Det gælder bl.a. USA, Israel, Rusland og andre, som ikke deltog i Oslo.
Vi vil dermed være med til at presse på for, at det internationale samfund får udformet regler, der kan forhindre, at klyngevåben igen forvolder de skader, som vi har været vidner til i de senere årtier.
Afslutningsvis vil jeg kort berøre spørgsmålet om et internationalt moratorium for anvendelse af klyngeammunition.
Som det er fremgået af mit indlæg, arbejdes der ikke i internationalt regi for et sådant moratorium.
Det skyldes, at et sådant forslag aldrig vil blive accepteret af den kreds af lande, som prioriterer den militære nødvendighed.
Til gengæld har en række lande ligesom Danmark taget nationale skridt til at afskaffe eller udfase upræcise og upålidelige klyngevåben.
Norge, Ungarn, Belgien og Østrig har direkte afskaffet klyngevåben eller indført et nationalt moratorium.
Det skal vi jo også gøre os overvejelser om, og det er regeringen også indstillet på.
Det siger dog sig selv, at et nationalt moratorium ikke kan indføres fra den ene dag til den anden.
Der er således behov for at analysere konsekvenserne nøje, herunder i relation til vores deltagelse i internationale operationer.
Forhandling