Jesper Langballe (DF), 2007-04-26:
Forslagets bemærkninger indledes med noget, der ligner en politisk bekendelse: Socialdemokraterne er fast besluttede på at hjælpe de svageste i samfundet.
Med de ord signaleres en erindring om, hvad der engang var det lysende ...
Jeg venter lige, til hr. Troels Ravn er med.
Med de ord signaleres en erindring om, hvad der engang var det lysende mål for Socialdemokratiet: solidariteten med de små i landet, med arbejderen på fabrikken, med tyendet i landbruget.
Men med tiden blev arbejderpartiet et ideologisk parti, hvor de intellektuelle tog magten under Jens Otto Kragh og især under Anker Jørgensen.
Slagordet solidaritet blev bevaret og dyrket, men mere og mere som en museumsgenstand.
Der skete nemlig det, at solidariteten blev adresseløs.
Det var ikke mere konkrete danske mennesker, man ville hjælpe.
Det var hele verden.
Solidariteten med bestemte mennesker på den jord, hvor man selv går og arbejder, antog karakter af et program for overjordisk godhed, der favnede alt i himlen og på jorden.
En sådan adresseløs solidaritet bliver tillige indholdsløs, da den nu ikke orienterer sig mod konkrete eksisterende mennesker, men ud fra ens egen idé og ud fra ideologens egen følelse af godhed.
Udlændingepolitikken blev Socialdemokraternes pæl i kødet.
Det illustrerer det lysende klart.
Da solidariteten ikke længere havde nogen adresse, ikke mere var vendt mod den danske arbejder eller arbejdsløse, men ville favne alt og alle, blev den til en følsom kynisme.
Da de landsmænd, som partiet havde svigtet til fordel for solidaritet med hele verden, afskedigede partiet som regeringsbærende ved systemskiftet i 2001, tilkendegav partiet efter den første forvirring og handlingslammelse, at det nu ville vende hundrede og firs grader og støtte Dansk Folkepartis og regeringens udlændingepolitik.
Men det var kun panik, hjertet var ikke med.
Solidariteten havde stadig ingen adresse.
Det viser sig, at den abstrakte godhed, man orienterede sig ud fra, i sin konsekvens var en følsom kynisme.
De mennesker, man nu rettede godheden imod, flygtningene, som repræsenterede de svage i alverden, var egentlig lige så ligegyldige som de svage i Danmark.
Sagen er jo den, at hvis asylansøgere, mens deres asylsag er til behandling, og det er det, der fremgår af beslutningsforslagets tekst, og ikke, hvad hr. Troels Ravn sagde her fra talerstolen, får lov til at slå sig ned i det danske samfund og tage arbejde, så integreres de og får Danmark som deres nye land.
Børnene får danske kammerater, de voksne slår rod, og flygtningene bliver til indvandrere, endnu før de er anerkendt som flygtninge, med den følge, at hvis de bliver afvist som flygtninge og skal rejse tilbage, hvor de kom fra, så overskæres brutalt alle de hjertebånd, der er knyttet.
Det er livsødelæggende og umenneskeligt.
Jamen det var jo netop menneskeligheden, godheden og solidariteten, man ville, ikke sandt?
Jovist, en adresseløs solidaritet, som skulle pleje ideologens følelse af egen godhed.
I Socialdemokratiets velmagtsdage havde partiet en indenrigsminister, der hed Johannes Kjærbøl, rundet af arbejderklassen.
Han var på mange måder en brutal bøffel.
Da han skulle administrere de tyske flygtninge, som under og efter besættelsen strømmede ind i Danmark, greb han det håndfast an.
De blev lukket inde i lejre med strengt forbud mod at arbejde eller overhovedet omgås danskere, for de skulle jo hjem igen, og så skulle de ikke føje til deres øvrige flygtningetragedie, at de nu skulle jages fra et nyt land, hvor hjertet havde slået rod.
Det har Kjærbøl hørt meget ondt for fra kulturradikalismen, og det er bestemt heller ikke en model, vi vil efterligne i dag.
Men historikeren Henrik Havrehed har i en disputats om emnet retfærdiggjort ham.
Konsekvensen af hans robuste flygtningepolitik var ikke den følsomme kynismes umenneskelighed, for Johannes Kjærbøl var politiker i en tid, da solidariteten med de svage havde adresse og derfor havde et indhold.