Morten Østergaard (RV), 2008-12-16:
Derfor er det jo rimeligt her ved andenbehandlingen at spørge sig selv om, hvad vi ved nu, som vi ikke vidste under den ganske uforberedte første behandling.
For det første må vi jo sige, at politiet i al væsentlighed ikke har problemer med at holde styr på folk, der er på tålt ophold, som alle på nær en enkelt - overholder meldepligten.
Politiet har aldrig forsøgt at få personer på tålt ophold straffet med fængsel eller bøde for ikke at overholde meldepligten, og politiet har ifølge sig selv ikke haft behov for at pålægge daglig meldepligt for at sikre udsendelse.
Så hvad er formålet egentlig med loven?
Justitsministeren sagde i vores samråd i fredags flere gange, at formålet netop er at sikre tilstedeværelse med henblik på udsendelse.
Men de, som skal sende folk ud, har altså aldrig brugt en daglig meldepligt, så det kan jo i virkeligheden ikke være ideen.
Men hvad så med integrationsministeren da?
Citat slut.
Det var 39 minutter og 10 sekunder inde på lydoptagelsen.
Det siger jeg, hvis ministeren forbereder sig på at benægte nogen sinde at have sagt det.
Omvendt siger justitsministeren nærmest i en besværgelse, at der ikke er tale om frihedsberøvelse for folk på tålt ophold, fordi de kan - og jeg citerer - fortsat færdes frit i samfundet, fortsat færdes som andre borgere uden for Center Sandholm.
Så her er altså to ministre, der indbyrdes er fuldstændig uenige, og det stopper ikke her.
Her til lands er det justitsministerens ansvar at vurdere, hvem der truer den offentlige orden og nationens sikkerhed, bl.a. ved hjælp af Politiets Efterretningstjeneste, men mens justitsministeren meget omhyggeligt påpeger, at det altså stadig væk er udsendelse, som er argumentet for de skærpede krav, så tåger integrationsministeren rundt på justitsministerens ressort med snart den ene så den anden definition af, hvem der er farlige.
Hold nu fast!
Ved førstebehandlingen sagde ministeren - igen citat: Der er faktisk tale om personer, der er farlige for danske statsborgere.
Men i samrådet i fredags sagde ministeren så: På den ene side er det ikke i sig selv et kriterium, at man er farlig.
Men alligevel er man til fare for den offentlige ordning, hvis ikke man vil medvirke til udsendelse.
Det er, selv om Flygtningenævnet jo altså har sagt, at man ikke kan gøre det uden risiko for forfølgelse.
Og så igen modsat, at farlighed ikke er et kriterium, når der fastsættes vilkår for familiebesøg i weekender m.v.
Ministeren mener altså, at det er mennesker, der pr. definition er farlige for danske statsborgere og den offentlige orden, men det skal ikke spille en rolle for de vilkår, der fastsættes for deres tålte ophold.
Fru Karen Ellemann bidrager jo i dag til den tragikomiske uklarhed om lovens formål med sin helt egen formålsbeskrivelse, hvori Venstre tilsyneladende sigter på at få mulighed for at pålægge opholdspligt og daglig meldepligt, hvilket der jo altså allerede er i dag.
I de blindes rige er den enøjede jo konge, og jeg gruer altså for, hvad det er, Venstres folketingsgruppe ved om det, vi vedtager i dag.
Vi ved ikke - farlig/ikkefarlig, nationens sikkerhed, udsendelse.
Ja, når det kommer til formålet med den her lov, så efterlades Folketinget fuldstændig i mørket.
Skulle forslaget være ren symbolik og spil for galleriet, så må vi også skuffe Dansk Folkeparti og regeringen.
Selv ikke en af hovedpersonerne, tegneren Kurt Westergaard, mener, at det har nogen betydning for hans sikkerhed, om forslaget vedtages eller ej.
Det gælder både i praksis og følelsesmæssigt, som han sagde til Radioavisen.
Men vi mener slet ikke, at det kan fastslås med sikkerhed, om der er tale om symbollovgivning.
Interessen har samlet sig om tuneseren, hvis sag integrationsministeren beredvilligt sagsbehandler i offentligheden.
Han skal holdes væk fra Kurt Westergaard, men kun i hverdagene.
Ingen kan sige det, for de, der kan i Integrationsministeriet, vil ikke, og vi andre kan simpelt hen ikke gennemskue det, fordi lovgivningen er fuld af besværgelser, men ingen praktiske anvisninger.
Vil man fastholde præmissen fra den nugældende ordning, hvor der normalt ikke fastsættes ophold i Center Sandholm for personer med ægtefælle og mindreårige børn i Danmark?
Er der tale om, at personer på tålt ophold nu pr. lov som gruppe erklæres til fare for nationens sikkerhed og den offentlige orden med deraf følgende adgang til indgreb i den konventionssikrede frihed til selv at vælge opholdssted?
Vil den nye hovedregel om fast ophold i Sandholm, kontrol heraf og daglig meldepligt ramme alle uden individuel vurdering af proportionalitet?
Advokatrådet talte klart om proportionalitetsproblemer ved vores høring i onsdags.
Integrationsministeren på den anden side talte på samrådet om, at en undtagelse fra hovedreglen om fast ophold og daglig meldepligt krævede en dispensationsansøgning.
Efter 2 timer og 12 minutter sagde ministeren klart, at dette ikke vil ske ex officio, altså af egen drift.
Ministeren talte sågar om at bevilge udgang, et begreb fra frihedsberøvelsens verden.
Det var efter 23 minutter og 30 sekunder af samrådet.
Endelig må man spørge sig selv, hvorfor det er alt om at gøre, at resultatet af den »omgående undersøgelse af kontrolforanstaltningerne for udlændinge på tålt ophold«, som nævnes i bemærkningerne side 2, som grundlaget for lovforslaget, skal holdes hemmeligt?
Hvad står der mon, siden man ikke vil vise det frem?
Er der problemer med konventionerne, med grundloven, eller modsat, hvis den skal, kan man overhovedet ikke lave de her stramninger?
Indtil den undersøgelse lægges frem, vil den tiltrække sig opmærksomhed, for
hvad er det, Folketinget ikke må få at vide om grundlaget for den her lov?
Vi fra Det Radikale Venstres side ønsker klarhed frem for uklarhed, og derfor må sagen som minimum tilbage i udvalget inden tredjebehandlingen, men vi er også klar til at søge tredjebehandlingen udsat 12 søgnedage efter grundlovens bestemmelser herom.
Vi kan ikke forhindre 90 mandater i Folketinget i at tromle 89.
Det er demokratiets vilkår, men vi kan sikre, at det sker på et oplyst grundlag, så ingen kan hævde at have gjort noget uoverlagt.
Derfor må vi sige, at forslaget, som det ligger her, har så megen uklarhed om formål, om indhold og om den deraf følgende konsekvens for de berørte personer, at det simpelt hen ikke er rimeligt at vedtage på det foreliggende grundlag.