Brian Mikkelsen (KF), 2009-01-23:
Beslutningsforslaget pålægger regeringen at tage initiativ til at sikre, at politiet i sager om grov dyremishandling gives beføjelser til at udstede et midlertidigt forbud til den sigtede mod at have med dyr at gøre, indtil der er faldet dom i sagen, hvis et sådant midlertidigt forbud er nødvendigt for at undgå yderligere dyremishandling.
Som det fremgår af forslagets bemærkninger, har Folketinget tidligere drøftet et forslag om midlertidigt forbud mod at have med dyr at gøre.
Forslaget svarer således i vidt omfang til beslutningsforslag nr. B 126, som blev førstebehandlet den 16. maj 2008.
Efter dette beslutningsforslag skulle regeringen bl.a. pålægges at tage initiativ til at sikre, at politiet i sager om grovere, uforsvarlig behandling af dyr og dyremishandling gives beføjelser til midlertidigt at frakende den tiltalte retten til at beskæftige sig med dyr, indtil der er afsagt dom i sagen.
Jeg vil gerne indlede med at slå fast, at regeringen er helt enig med forslagsstillerne i intentionerne bag forslaget.
Regeringen kan selvsagt fuldt ud tilslutte sig, at det til enhver tid sikres, at politiet har de nødvendige redskaber til at gribe ind over for en person, der mishandler dyr.
Når regeringen alligevel ikke - trods de gode intentioner - kan støtte beslutningsforslaget, skyldes det navnlig, at lovgivningen efter regeringens opfattelse allerede indeholder de redskaber, der er nødvendige.
Som min forgænger på posten redegjorde for under førstebehandlingen af beslutningsforslag nr. B 126, har politiet allerede i dag med hjemmel i dyreværnslovens regler om pålæg mulighed for at at hindre en person, der har behandlet et dyr uforsvarligt, i at fortsætte hermed.
Hvis et dyr behandles uforsvarligt, kan politiet således efter dyreværnslovens § 21 give den ansvarlige for dyret et pålæg om dyrets behandling.
Den ansvarlige for dyret kan efter omstændighederne være ejeren af dyret eller en person, der er ansat i en virksomhed, som beskæftiger sig med dyr.
I de tilfælde, hvor dyret er sygt eller er kommet uhelbredeligt til skade, og det vil medføre unødige lidelser at lade dyret leve, kan politiet endvidere efter samme bestemmelse i dyreværnsloven give den ansvarlige for dyret pålæg om aflivning af dyret.
Hvis den ansvarlige for dyret ikke efterkommer politiets behandlings- eller aflivningspålæg, kan den pågældende efter dyreværnslovens § 28, stk. 3 straffes med bøde eller fængsel i indtil 1 år.
Herudover er politiet, hvis den ansvarlige for dyret ikke efterkommer et behandlingspålæg efter dyreværnslovens § 22, stk. 1, forpligtet til at sørge for dyrets pasning.
Politiet kan i den forbindelse anbringe dyret et andet sted.
Har politiet udstedt et aflivningspålæg, der ikke efterkommes, skal politiet sørge for, at dyret aflives.
Hvis forholdene taler for det, kan politiet efter dyreværnslovens § 22, stk. 2 endvidere straks eller senere bestemme, at dyret skal sælges eller aflives.
Det fremgår af bestemmelsen, at sådanne særlige forhold kan være dyrets tilstand, udsigten til, at ejeren kan passe dyret igen, og udgiften ved dyrets placering et andet sted.
Politiets pålæg efter dyreværnsloven kan påklages til rigspolitiet, ligesom pålægget kan begæres indbragt for domstolene, inden 14 dage efter at et pålæg er meddelt.
Hverken påklage eller indbringelse for domstolene har opsættende virkning.
Politiet vil f.eks. kunne sælge et dyr eller lade det aflive, uanset om den ansvarlige for dyret har klaget til rigspolitiet over pålægget eller indbragt pålægget for domstolen.
Lad mig i den forbindelse, ligesom min forgænger på posten gjorde det under sidste behandling, nævne et konkret eksempel fra retspraksis, der illustrerer anvendelsen af pålæg.
Det drejer sig om en sag, hvor politiet i medfør af dyreværnslovens § 21, stk. 1 havde givet en gårdejer pålæg om ikke at deltage i den fysiske pasning af gårdens besætning.
Baggrunden for pålægget var en sigtelse mod gårdejeren for overtrædelse af dyreværnsloven ved forsætligt at have brækket halerne på et meget stort antal af de køer, som han i en årrække havde haft i sin besætning.
Østre Landsret fandt i sin afgørelse, at pålægget lå inden for anvendelsesområdet af dyreværnslovens § 21, stk. 1, og da pålægget ikke fandtes at gå videre end nødvendigt, blev pålægget opretholdt.
Reglerne i dyreværnsloven om pålæg står ikke alene.
De nærmere bestemmelser for beslaglæggelse fremgår af retsplejelovens § 802.
Ifølge den bestemmelse kan politiet bl.a. beslaglægge en genstand, som en mistænkt har rådighed over, hvis den pågældende med rimelig grund er mistænkt for en lovovertrædelse, der er undergivet offentlig påtale, og der er grund til at antage, at genstanden bør konfiskeres.
Konfiskation foretages af retten, og reglerne herom er fastlagt i straffeloven.
Som eksempel på en situation, hvor et dyr blev beslaglagt med henblik på en senere konfiskation, kan nævnes en kendelse afsagt den 11. juni 2008 af retten i Glostrup.
Politiet havde beslaglagt en hundehvalp hos sigtede på baggrund dels af sigtedes adfærd over for hvalpen, dels de veterinærfaglige erklæringer.
I retten anførte anklagemyndigheden, at beslaglæggelsen var sket med henblik på en senere konfiskation af hvalpen, og at de foreliggende oplysninger gav indtryk af, at sigtede på ny ville overtræde dyreværnsloven, hvis han fik hvalpen udleveret.
Politiet har allerede i dag med hjemmel i dyreværnslovens regler om pålæg og retsplejelovens regler om beslaglæggelse mulighed for at hindre en person, der har udsat dyr for grov dyremishandling, i at fortsætte hermed.
At Rigsadvokaten har samme opfattelse, fremgår af en besvarelse, jeg gav til Retsudvalget, nr. 963.
Udvalget havde bl.a. anmodet justitsministeren om at oplyse, om ministeren ville gøre det muligt midlertidigt at frakende personer med en verserende dyremishandlingssag retten til at have med dyr at gøre.
Som det er gengivet i besvarelsen, fandt Rigsadvokaten, at der ikke - og jeg understreger ikke - er behov for at fastsætte yderligere regler om midlertidig frakendelse under verserende sager.
Det skal naturligvis generelt sikres, at sagsbehandlingstiden i sager om overtrædelse af dyreværnsloven ikke bliver for lang, og at politiet har de fornødne kompetencer til at vurdere, hvornår der er grundlag for at anvende reglerne i dyreværnsloven om pålæg og retsplejelovens regler om beslaglæggelse.
Vi har allerede taget en række initiativer for at sikre en kompetent behandling af dyreværnssager hos politiet.
Der besluttede forligspartierne, at dyreværnslovgivningen skulle være et af otte prioriterede indsatsområder for politiet, og at dyreværnslovgivningen skulle håndhæves ensartet og effektivt i hele landet.
Som led i udmøntningen af aftalen er der i alle politikredse oprettet enheder, der behandler sager om overtrædelse af dyreværnslovgivningen, og for at sikre, at personalet i dyreværnsenhederne har den fornødne viden på området, har rigspolitiet i samarbejde med Rigsadvokaten og Fødevarestyrelsen gennemført særlige kurser for de her betjente.
Der er i den sammenhæng endvidere grund til at nævne, at Rigsadvokaten med henblik på at sikre en ensartet og effektiv behandling af dyreværnssager har udsendt en meddelelse til samtlige statsadvokater og politidirektører om behandlingen af sager om overtrædelse af dyreværnslovgivningen.
Meddelelsen, der bl.a. indeholder et afsnit om pålæg efter dyreværnsloven, er senest blevet revideret i januar måned sidste år.
Derudover er der også med henblik på at styrke politiets arbejde i dyreværnssager udarbejdet en manual til politikredsene, der beskriver, hvorledes sager om dyreværnslovgivningen bør behandles.
Endelig vil jeg gerne nævne, at et midlertidigt forbud kan have en meget indgribende virkning for den person, som det er rettet mod.
Det gør sig særligt gældende i de tilfælde, hvor den tiltalte erhvervsmæssigt beskæftiger sig med dyr, og hvor et midlertidigt forbud vil kunne medføre, at den pågældende f.eks. må afhænde en dyrebesætning på en gård, selv om det endnu ikke er fastslået, at der er begået et strafbart forhold.
Det er i den forbindelse min opfattelse, at der med den gældende lovgivning, som jeg har beskrevet i dag, fortsat er fastsat hensigtsmæssige og forsvarlige regler, der sikrer en god balance mellem på den ene side hensynet til dyrene og på den anden side hensynet til borgernes retssikkerhed.
Som jeg startede med at konstatere, er regeringen helt enig i, at brud på dyreværnslovgivningen er en alvorlig forseelse, og at vi skal sikre, at politiet har de nødvendige redskaber til at gribe ind over for personer, der ikke kan finde ud af at behandle deres dyr ordentligt.
Af de grunde, jeg her har nævnt, kan regeringen imidlertid ikke støtte beslutningsforslaget.