Lars Løkke Rasmussen (V), 2010-01-26:
Tak for det.
Det er jo kun nogle uger siden, at hele verden bogstavelig talt var samlet i København til afslutningen af COP15.
Det var et intenst forløb, det var også et meget hårdt forløb.
Det ved de, der var til stede i Bella Centeret og derfor iagttog udvalgte dele af forhandlingerne.
Forløbet viste jo, hvor meget der er på spil, når vi på globalt plan skal løse klimaudfordringen.
Efter 2 ugers hårdt arbejde – og før det års hårdt arbejde – stod vi med Copenhagen Accord, som nu er grundlaget for det videre arbejde med klimadagsordenen.
Der er meget, der er sagt om Copenhagen Accord, og det sidste ord er næppe sagt endnu.
Derfor er jeg også glad for, at vi i dag får lejlighed til at se tilbage og vurdere, hvad det var, vi fik, og hvad vi ikke fik med fra COP15, og hvor det efterlader os i dag.
Der skal jo ikke være nogen tvivl om, at Copenhagen Accord ikke var, hvad vi havde sat os som mål at opnå, da vi ankom til Bella Centeret i starten af december.
Jeg havde meget gerne set en formel vedtagelse af Copenhagen Accord, og jeg havde også meget gerne set et forhandlingsforløb, der havde muliggjort, at det, der i virkeligheden er det centrale, nemlig de appendiks, der er knyttet op på Copenhagen Accord, hvor målsætningerne i en skærpet, ambitiøs form bør leve op til det, der er den politiske målsætning i Accorden, havde været på plads.
Så langt nåede vi desværre ikke.
Accorden blev i stedet taget til efterretning.
Det var, hvad vi fik, det var det muliges kunst, og i politik er det nu engang det, der tæller.
Hvad var det så for en aftale, vi fik?
Jo, det var en aftale, hvor der var bred enighed om 2-graders-målet, som flytter sig fra at være en videnskabelig anbefaling til at være en politisk fælles målsætning, en aftale, hvor der for første gang lægges op til et globalt samarbejde om at opfylde denne målsætning.
Der blev sat en deadline for både udviklingslandene og de udviklede lande til at indmelde bidrag til den fælles reduktionsindsats, og som noget helt nyt og egentlig ganske afgørende var der fælles forståelse for, at der skal penge på bordet til at hjælpe de fattige lande med at håndtere de negative konsekvenser af klimaudfordringen.
Der blev faktisk afsat og opnået enighed om behovet for at afsætte et betydeligt milliardbeløb til støtte på både kort og lang sigt.
Helt nøjagtig blev der stillet en samlet finansiering på 30 mia. dollar de første 3 år stigende til 100 mia. dollar om året i 2020 i udsigt.
Endelig blev der også opnået enighed om at styrke gennemsigtigheden og om at måle, rapportere og verificere reduktionsindsatser, og også finansieringen vil blive monitoreret.
Jeg vil da gerne bare sådan stilfærdigt minde om, at parterne på hvert af disse punkter, jeg her har fremdraget, stod langt fra hinanden før konferencen, og derfor er resultatet, om end den formelle form ikke er den, jeg selv ønskede vedrørende substansen, udtryk for en markant bevægelse i retning af større global konsensus.
Og der er jo i FN en lang tradition for at forhandle aftaler på plads i repræsentative grupper, da det jo i praksis er umuligt at forhandle med 193 lande direkte, så det var helt naturligt, at vi også gjorde brug af denne fremgangsmåde.
Copenhagen Accord blev altså støttet af lande, der tilsammen står for omkring 80 pct. af verdens samlede CO2-udledning, og det var en aftale, der for første gang også fik USA og de nye vækstøkonomier som Kina, Indien, Brasilien og Sydafrika med ombord i en samlet ramme for konkrete klimatiltag.
Når vi vurderer resultatet fra København, er det naturligt også at se på forløbet, der lå forud for topmødet, og her traf vi en række afgørende strategiske beslutninger i måneden op til konferencen.
Vigtigst var, at vi i efteråret besluttede at forfølge strategien om en politisk bindende aftale, som samtidig skulle bane vejen for konkrete handlinger med umiddelbar virkning for klimaet.
Det er en beslutning, der har været genstand for ganske megen debat.
På det tidspunkt, hvor vi traf den beslutning, stod det tindrende klart, at det ikke ville være muligt i København at nå til enighed om en juridisk bindende aftale.
Det stod tindrende klart.
Der var ikke gjort tilstrækkelige fremskridt i UNFCCC-forhandlingerne.
Regeringen overvejede derfor nøje, hvordan vi bedst kunne skabe en ramme om global bekæmpelse af klimaændringer, der kunne samle alle de store CO2-udledere og fattige udviklingslande omkring 2-graders-målsætningen.
For at søge opbakning til strategien om en politisk bindende aftale og for at løfte sagen op på stats- og regeringschefniveau havde jeg de sidste måneder frem mod COP'en mange bilaterale samtaler med statsledere fra både de mindst udviklede lande, fra de sårbare stater og østaterne, fra de nye vækstøkonomier og fra de store CO2-udledere.
Strategien om at gå efter en politisk bindende aftale lancerede jeg jo på en international parlamentarikerkonference her i Folketinget i oktober og umiddelbart efter på præ-COP'en, der blev afholdt her i København, og jeg deltog desuden i klimamøder i marginen af APEC-topmødet i Singapore og i Commonwealthtopmødet i Trinidad i november.
Begge steder var ideen om den politisk bindende aftale omdrejningspunktet for drøftelsen, og hvis man f.eks. kigger i sluterklæringen fra Trinidad, som jo altså var et møde, der samlede en fjerdedel af verdens lande, de små østater, de mindst udviklede lande, en række industrilande, Indien m.fl., kan man se, at der direkte blev udtrykt støtte til det danske forslag.
Efter den stribe af intensive konsultationer med alle landegrupper var vi bestyrket i, at det var det rigtige ambitionsniveau at have med til COP15.
Det var også den strategi, regeringen fastholdt gennem hele COP'en og navnlig – må jeg sige – i de sidste hektiske døgn, hvor det stod klart, at forhandlingerne i de to arbejdsgrupper ikke ville føre til noget resultat.
Det var den strategi, der koblet med vores invitationer til stats- og regeringscheferne i sidste ende gjorde det muligt trods alt at få en aftale – Copenhagen Accord.
Nu gælder det om at følge op.
Allerede inden nytår sendte Danmark en note til alle lande med opfordring til at tilslutte sig københavneraftalen.
Sammen med FN's generalsekretær, Ban Ki-moon, har jeg desuden skrevet et brev til alle de ledere, der deltog i de intensive slutforhandlinger, som offentligheden jo så desværre ikke har haft mulighed for at følge, og her opfordrer vi dem til at indmelde bidrag til den fælles reduktionsindsats.
Samlet set skaber Copenhagen Accord interessante perspektiver for det videre arbejde med klima.
I regeringen arbejder vi fortsat for en mere omfattende og helst en egentlig juridisk aftale.
På COP15 i København tog vi et betydeligt skridt i den retning ved at samle de store CO2-udledere i et globalt samarbejde om opfyldelsen af 2-graders-målsætningen.