Lars Barfoed (KF), 2015-02-03:
Det er jo en redegørelse, der på god vis illustrerer, hvor mange udfordringer der er i Europa, som vi forsøger at løse i fællesskab mellem de europæiske lande.
EU er jo et demokrati mellem nationer.
Havde vi ikke haft det, ville vi have haft et kaos af beslutninger i Europa, hvor store lande ville bestemme over små lande, og hvor Danmarks indflydelse ville have været betydelig mindre.
Derfor var det meget glædeligt, at man kort efter anden verdenskrig begyndte at udvikle det, der i dag er Den Europæiske Union, som sikrer fred og sikkerhed i Europa, men jo også bidrager til vækst og velstand for europæerne, ikke mindst gennem etableringen af det indre marked, som vi sikkert stadig væk kan styrke yderligere.
Danmark er en del af Europa.
Det tror jeg at de færreste vil bestride.
Og når vi er en del af Europa, så er de udfordringer, andre lande i Europa har, også udfordringer, vi har, og de beslutninger, der bliver truffet med hensyn til, hvordan man svarer på de udfordringer, er også svar og løsninger, som vi danskere bliver påvirket af.
Derfor er det selvfølgelig sådan, at når vi er en del af Europa, skal vi også være en del af EU, og når vi skal det, skal vi også stå centralt placeret i EU, så vi får indflydelse og fordele af det samarbejde, der er.
Og det har vi så sandelig også.
I det seneste år er der jo sket et skifte i, jeg havde nær sagt ledelsen i Europa.
Der har været parlamentsvalg, der har været valg til Kommissionen.
Rundt omkring i landene har man udpeget nye kommissærer, der er valgt en ny kommissionsformand, og der er også valgt en ny formand for Det Europæiske Råd.
Parlamentsvalget må vi jo nok sige endte sådan, at enhver kan se, at der rundtomkring i Europa er en stigende skepsis over for, at den europæiske union breder sine regler og sin regulering til stadig større områder.
Vi, der er stærke tilhængere af det europæiske samarbejde, må være opmærksomme på, at vi også skal lægge en dæmper på reguleringen.
Det har altid været konservativ politik, og derfor synes jeg som konservativ, at det er glædeligt, at det er understreget så stærkt ved parlamentsvalget, at nærhedsprincippet er noget, der skal tages alvorligt.
Ikke mindst vil jeg godt fremhæve, at der nu i Kommissionen er en første viceformand, Timmermans, som var på besøg her i Folketinget forleden dag, som jo har fået den opgave netop at være vogter over nærhedsprincippet.
Han har simpelt hen mandat til at stoppe direktivforslag og andre forslag til retsakter, hvis det er sådan, at han skønner, at det er i strid med nærhedsprincippet eller subsidiaritetsprincippet, som det vel helt korrekt hedder.
Det er også Timmermans' opgave at sikre, at der er en tæt relation og et godt samarbejde mellem Kommissionen og de nationale parlamenter.
Det synes jeg er et omdrejningspunkt i den nye organisering af Kommissionen, der er glædeligt, og jeg håber så også, at vi vil se, at der kommer realiteter ud af det.
Endelig er der vel grund til at fremhæve, at den nye formand for Det Europæiske Råd, Donald Tusk, kommer fra Polen, hvilket jo altså på den måde viser, at vi nu endelig kan se de østeuropæiske lande, de lande, der før var på den anden side af jerntæppet, som en del af Den Europæiske Union og ikke bare en del, men også en fuldgyldig del af Den Europæiske Union.
Derfor tror jeg også, det var et godt signal over for de lande, at netop Donald Tusk blev ny formand for Det Europæiske Råd.
Man kan så spørge, om alt det, der er sket, dette skifte i Kommissionen og Europa-Parlamentet, rådsformand, så er et symbolskifte, eller om der også er et egentligt gearskifte i det, hvor vi ser, at tingene forandrer sig.
Lad os håbe på det sidste, for der er brug for, som Jean-Claude Juncker også understreger, nemlig at vi får et EU, der er mere fokuseret på det, der er væsentligt, og som overlader andre ting mere til medlemsstaterne selv.
Det er der brug for.
Jeg vil godt så fremhæve de to ting, to sager, to udfordringer, som vel først og fremmest har præget arbejdet i Den Europæiske Union i de seneste år.
Den første er det fortsatte arbejde med at genvinde en stærk økonomi efter den finansielle krise.
Det er jo ikke lykkedes endnu.
Vi kan stadig væk se en alt for lav vækst, alt for mange arbejdsløse, og der er derfor fortsat brug for, at der arbejdes med det.
Der vil jeg så udtrykke min bekymring for, at valget i Grækenland er første skridt i retning af, at nogle lande i det europæiske samarbejde fraviger den stramme økonomiske politik.
Vi har jo set, hvordan en alt for lempelig økonomisk politik netop i de lande har ført til en gældsætning, som kun kan ramme de kommende generationers mulighed for at få arbejde og få velstand i fremtiden.
Man er nødt til at sætte tæring efter næring, og derfor er det bekymrende, hvis valget i Grækenland er tegn på, at udviklingen begynder at gå i den anden retning, så man igen får dundrende offentlige underskud, der skaber bekymring på de finansielle markeder, og som sætter det tilbage, vi ellers var ved at genvinde efter den finansielle krise.
Der er grund til at holde fast i reformkursen i Europa for at sikre velstand og arbejdspladser for de kommende generationer af europæere.
Den anden store sag, jeg godt vil fremhæve, er situationen i Ukraine, som jo er et resultat af den russiske aggression med den ulovlige annektering af Krimhalvøen og aggressionen over for Østukraine.
Jeg og Det Konservative Folkeparti står fuldstændig bag det, regeringen har deltaget i med hensyn til skrappe økonomiske sanktioner over for Rusland, og hvis Rusland fortsætter den aggressive kurs, mener jeg også, at man må trappe de økonomiske sanktioner yderligere op.
De har effekt på den russiske økonomi, men de har jo indtil nu ikke haft den effekt, vi ønsker, på den russiske aggression, der er fortsat.
Derfor må vi hele tiden overveje nye skridt for at dæmme op for det, og for at der kan komme politiske forhandlinger mellem Ukraine og Rusland om en politisk løsning på den konflikt, der er, og som altså er forårsaget af den russiske aggression.
Det er så sådan, at vi i Danmark står over for to væsentlige beslutninger i den kommende tid, når det gælder det europæiske samarbejde.
Den ene beslutning er, om vi skal deltage i bankunionen.
Det vender vi tilbage til, går jeg ud fra, når regeringen har gennemtænkt det, kommer med sine oplæg og har overvejet, om der skal være folkeafstemning, om der er suverænitetsafgivelse, og den anden beslutning er så beslutningen om Danmarks retsforbehold, hvor det er glædeligt, at der nu er et bredt flertal i Folketinget, der har besluttet, at vi senest om 1 år skal have en afstemning om retsforbeholdet med henblik på at erstatte retsforbeholdet med en tilvalgsordning, der gør det muligt for os, retsakt for retsakt, direktiv for direktiv at beslutte, om det er direktiver, som vi ønsker at være en del af, som vi ønsker skal gælde i Danmark, fordi det er til fordel for Danmark og danskerne, eller vi ikke ønsker det. Jeg synes, det er oplagt, at vi skal have sådan en tilvalgsordning, som vi heldigvis har sikret os i den traktat, vi har, og derfor vil Det Konservative Folkeparti gå fuldt ud ind i kampagnen for at få en tilvalgsordning i Danmark, så vi også kan nyde fordele af det retlige samarbejde og ikke mindst også få indflydelse på det retlige samarbejde i Europa.