Holger K. Nielsen (SF), 2015-11-12:
Den her folkeafstemning synes vi er vigtig.
Den handler om forskellige ting, først og fremmest om Europol, hvor det er afgørende, at der, når det handler om grænseoverskridende kriminalitet, så kan blive et grænseoverskridende samarbejde mellem politimyndighederne.
Det er jo derfor, at dansk politi indtil nu har været glad for at være med i Europol, og det er derfor, det bliver et problem, hvis vi må forlade Europol, fordi det bliver overstatsligt.
Det er i sig selv en grund til at stemme ja ved folkeafstemningen den 3. december.
Nejsiden hævder, at vi kan få en anden aftale, en parallelaftale, hvis vi siger nej.
Det er der ingen der ved.
Og det er jo derfor, at det at stemme nej giver en enorm usikkerhed om, om vi kan få en aftale, som gør, at vi stadig væk vil være med i Europol.
Muligvis kan vi det, men det er jo helt usikkert, og det er det også, hvor god den bliver, og hvor lang tid det tager at få den forhandlet på plads.
Og der forstår jeg simpelt hen ikke hvorfor det så ikke er klogere at gå ind ad fordøren, som vi gør, hvis vi siger ja, i stedet for at tage en omvej ad bagdøren uden sikkerhed for, at vi faktisk kommer frem.
Det forstår jeg simpelt hen ikke.
Skulle det være de øvrige 22 retsakter, som vi også tager med i den her pakke, som der er nogle der snakker om?
De giver jo rettigheder til europæiske borgere i forbindelse med grænseoverskridende aktiviteter.
Kvinder, der bliver tæsket af deres mænd, som får polititilhold, kan tage det med sig.
Det kan de ikke i dag.
Det giver mulighed for, at hvis man f.eks. ejer et aktiv – det kan være et hus – i Italien og man dør, kan arvingerne så bruge dansk arveret, i stedet for at de skal igennem et skiftesystem i Italien.
Er det ikke en fordel?
Det er ikke det helt epokegørende, og det er måske ikke det helt store, men det er da en fordel, og jeg har svært ved at se det negative i det.
Der er konkursforordningen, hvor der bliver bedre muligheder for, at man kan få pengene ud af virksomheder, der er konkursryttere, selv om de flytter til andre lande.
Ja, det er ikke noget, som i sig selv bekæmper social dumping, men det er da en fordel, at man får det ind, og hvori er det negative i det?
Jeg har svært ved at se det, og det er jo også derfor, at fagbevægelsen helt overordnet støtter det her.
For de siger, at det giver nogle fordele for lønmodtagerne, at man i højere grad og nemmere kan få pengene ud af virksomheder, der snyder på vægten.
Så det er jo svært at se, at de 22 retsakter kan begrunde, at man siger nej.
Så kører der en stor argumentation om, hvad der skal ske efterfølgende, og det er jo her, det kommer ind, at vi har fået en tilvalgsordning.
Og det er på en måde, kan man sige, det bedste af alle verdener, vi har fået her.
Vi kan selv vælge til.
Vi ryger ikke ud af Europol.
Vi kan selv vælge til i forhold til de retsakter, som kommer.
Det gælder dem, som ligger der, hvor vi har lavet et valg blandt de partier, der står bag den her aftale, og hvor man fremover også kan vælge til.
Så kører der en stor diskussion om, at det er forfærdeligt, at det er Folketinget, der skal det, og at det jo er helt frygteligt, at vi i det her Folketing, som vælgerne har valgt, påtager os den opgave det er at træffe de her valg.
Jamen hør her, det er da det, vi er valgt til.
Vi er da valgt til at træffe beslutninger her i Folketinget.
Vi vedtager meget, meget vidtgående love, som jo i mange tilfælde er langt mere vidtgående end det, vi snakker om her.
Er der problemer i det?
Ja, det må man så sige fra nejsiden, hvis man mener, der er det.
Jeg har svært ved at se det.
Det handler jo også lidt om, om man i virkeligheden anerkender vores repræsentative demokrati som styreform.
Det her er jo ikke Schweiz, vi er ikke et land, hvor man skal have folkeafstemninger i tide og utide om alt muligt.
Vi har valgt et Folketing, som skal træffe de her beslutninger, og det har vi gjort siden 1972, når det handler om EF og EU.
Det er jo ikke sådan, at vi efter folkeafstemningen i 1972 så har haft folkeafstemninger, hver gang der er kommet et direktiv på bordet.
Det var også områder, som ikke var så meget på dagsordenen dengang, f.eks. miljøområdet.
Der er også hele spørgsmålet om den sociale dimension.
Skulle vi hver gang have haft folkeafstemninger om det?
Nej, for vi har da anerkendt, at inden for den ramme, som folkeafstemningsresultatet i 1972 gav, kunne Folketinget gå ind og gennemføre de retsakter, som kom på bordet.
Tilsvarende er det her, hvor der sker en udvidelse i forhold til 1972, hvor det retlige samarbejde kommer ind som noget, der ligger ud over det, det var dengang, og hvor man så på fuldstændig tilsvarende vis siger, at det er Folketinget, der går ind og træffer de her afgørelser.
Det er sådan set, hvad vi er valgt til her i Folketinget.
Så jeg har svært ved at se det mystiske i det.
Så jeg har stemt både nej og ja ved forskellige folkeafstemninger.
Jeg er sådan set så klog, at jeg tager stilling fra gang til gang, og modsat hr. Søren Søndergaard siger jeg ikke nej til alt.
Jeg synes, det er lige så hovedløst, at man siger ja, hvis det kommer fra EU.
Det er da vigtigt, at vi tager stilling fra sag til sag: Er det godt eller skidt?
Og det ærgrer mig i og for sig, at Enhedslisten fuldstændig melder sig ud af den kamp og man bare vil ud af det her, i stedet for at se det her som en mulighed, som en ramme for, hvordan vi på europæisk plan også kan påvirke udviklingen på områder, hvor det ikke udelukkende kan gøres nationalt eller gennem Europarådet.
Det ved man jo godt i Enhedslisten at man ikke kan.
Der er man nødt til at have EU som en ramme, hvor man kan påvirke den europæiske udvikling på forskellige områder, og hvor det ikke handler om, at EU hverken er god eller skidt, er ond eller det modsatte, men det handler om, hvad der bliver puttet i det, hvad de politiske kræfter, der er i Europa, kan putte ind i det, og at vi skal betragte det europæiske samarbejde ud fra den synsvinkel.
Jeg synes i og for sig, der ligger en principiel forskel her på venstrefløjen, som er vigtig at få diskuteret, og det er, om man tror, at man udelukkende kan lave samfundsforandrende politik nationalt, i nationalstaterne, eller om man mener, at der skal internationale løsninger til.
Vi mener det sidste.
Med en økonomi, der bliver mere international, med problemområder, der bliver mere internationale, med en kriminalitet, der bliver mere international, er vi i stigende grad nødt til at have internationale løsninger.
Det synes jeg sådan set er vigtigt, og jeg fatter simpelt hen ikke, at Dansk Folkeparti og Enhedslisten går hånd i hånd i en rent nationalistisk og defensiv politik, hvor der ikke er sket noget som helst i de sidste 35 år.
Som jeg sagde før, er det, når man hører på Enhedslisten, fuldstændig det samme som det, jeg hørte hos folkebevægelsen i sin tid.
Men vi er i hvert fald ikke i tvivl: Vi stemmer ja til det her.
Det er dybt fornuftigt.
Det er langt fra det der ideologiske, som vi jo var bange for i 1992, da vi sad på Nyrups kontor og lavede undtagelserne.
Det her er pragmatisk, det er praktisk, det er velovervejet, og det er fornuftigt.
Vi siger ja.