Anne Grete Holmsgaard (SF), 2007-02-08:
Jeg vil godt starte med at sige tak for den helhjertede støtte fra Enhedslisten og den delvise støtte fra Socialdemokraterne og Det Radikale Venstre.
Derfor vil jeg med det samme sige: Dette er ikke et felttog mod IAEA.
Vi mener, at det er helt nødvendigt at have et organ som IAEA, der kan føre kontrol med spredning af nukleart materiale; der kan føre sikkerhedskontrol med anlæggene og kan gøre andre ting, hvor IAEA har en tilsyns- og en kontrolfunktion.
Det er fuldstændig afgørende.
Nukleart materiale er dødsensfarligt, og vi har allerede meget stor spredning i verden, og det er et kæmpeproblem for os.
Det her forslag handler udelukkende om at ændre den del af IAEA’s formålsparagraf, hvor man stadig har 1950’er-formuleringerne med om troen på den fredelige anvendelse af atomkraft.
Den tro deler vi på ingen måde.
Vi er klar over, at der er mange, der bruger akraft, det skal man jo ikke have været voksen mange dage eller ung mange dage for at have fundet ud af.
Men vi køber heller ikke argumentationen om, at forslaget ikke kan lade sig gøre.
Nej, det er rigtigt, at det ikke kan lade sig gøre her og nu, men det er også et spørgsmål om at rejse en diskussion.
Og man må sige, at den jo for så vidt er lettere at rejse, når man tager det, udenrigsministeren siger, nemlig at IAEA ikke er særlig aktiv med hensyn til at promovere akraft i dag – de er jo ikke helt inaktive med hensyn til det.
Vi finder, at den her diskussion er vigtig, ikke fordi vi siger, at man skal blande sig i alt, hvad andre lande gør, men fordi det også er problematisk at have synspunktet, at vi slet ikke skal blande os i det, fordi der her altså er tale om en teknologi, der, når den anvendes, er grænseoverskridende.
Transporterne er grænseoverskridende, og spredning handler jo netop om det, der er grænseoverskridende – hvis uheldet er ude, er det i høj grad grænseoverskridende,
fordi det rammer meget hårdt.
Altså, det er jo heldigt, kan man sige, og godt for os, at vi ikke har haft andre rigtig store uheld end Tjernobyluheldet.
Der var dog også et stort uheld på Tremileøen i USA for trods alt ikke så mange årtier siden, og vi ved, hvor katastrofalt det er, og hvor vanvittig mange mennesker det rammer.
Nu er det ikke ret lang tid siden, der var mindedag for Tjernobyl, og der kom alle historierne frem, også en del af dem, der er blevet undertrykt af det tidligere Sovjetunionen og det nuværende Rusland, fordi man ikke ville have sandheden frem om, hvor hårdt det har ramt både de mennesker, der uden at vide, hvad de blev sat til, blev sat til at rydde op på Tjernobylværket, og som blev frygtelig syge, og de mennesker, der boede i en stor radius omkring stedet.
Man må sige, at vi også godt ved, at det jo ikke nødvendigvis er demokratiske beslutninger, der sker i mange af de lande, der har a-kraft.
Lad os nu tage et land som Kina.
Vi ved jo alle sammen godt, at det ikke er demokratiske beslutninger, der træffes, når mennesker skal bo i nærheden af a-kraft-værker eller nye a-kraftværker eller kan komme til at bo i nærheden af dem.
De har jo ingen indflydelse på det.
Så jeg synes også, vi har en forpligtelse til at rejse den her diskussion om, hvor farligt det er.
Hermed behøver vi jo ikke at sige, at vi så i øvrigt vil bestemme, om kineserne, inderne, franskmændene osv. skal have a-kraft – det er jo dog deres beslutning, det er jeg med på.
Men det at rejse diskussionen synes jeg er vigtigt.
Og jeg synes, at det er meget vigtigt, både fordi vi har så mange steder i verden, hvor der er en stor risiko for spredning, og fordi der, når man ser på klimaspørgsmålet og den globale opvarmning, altså er mange, som tænker: Kan a-kraft ikke være en løsning for os?
Der vil jeg sige, at det er en meget dårlig løsning, fordi man bytter et stort og globalt miljøproblem ud med en risiko og et andet miljøproblem.
Man binder sig også til en teknologi, hvor ressourcerne – og det har vi næsten ikke diskuteret i dag – er meget begrænsede.
Altså, hvis man bare tager den a-kraft-kapacitet, der i dag er på globalt plan, så er der anslået uran nok til, at den på det niveau kan køre videre i 70-80 år – nogle siger i lidt længere tid, nogle siger i kortere tid, men det er nogenlunde der, niveauet ligger. Så man binder sig altså til en ny afhængighed frem for at satse på de teknologier, som kan give mere varige løsninger.
Og der synes jeg, som jeg har sagt tidligere, at det er udmærket at koble det her med at sige: Vi bidrager, og vi vil gerne bidrage til en større overførsel af teknologier til ulandene; det gælder vedvarende energi; det gælder højere energieffektivitet; og det gælder energibesparelser.
For nok bidrager vi i dag, men det er trods alt på et meget lille plan, og selv om EU klart er begyndt at sende andre signaler, må vi jo også sige, at det her ikke rigtig har sat sig igennem i EU’s bistandspolitik.
Det har for den sags skyld heller ikke sat sig rigtig igennem i dansk bistandspolitik.
Vi taler om det, ordene er der, men vi har ikke fået vendt skuden, sådan at vi for alvor har erkendt og sagt: Ja, energiforsyning og en bæredygtig energiforsyning er forudsætningen for, at man også kan skabe økonomisk udvikling og økonomisk uafhængighed i den tredje verden, hvad enten vi taler om det meget, meget hårdt ramte kontinent Afrika, hvor under 20 pct. af befolkningen overhovedet har adgang til el, eller vi taler om de ulande, som er i vækst, nemlig Kina, Indien, Brasilien osv., og som jo også har brug for at få deres fattige befolkning ud af fattigdommen.
Og det kan ikke lade sig gøre, uden man har energiforsyning.
Og vi ved alle sammen, at hvis det skal ske på den måde, vi har gjort det i den rige del af verden, går det rigtig galt for os alle sammen.
Så jeg synes også, vi har en moralsk forpligtelse til at tage de her spørgsmål op.
Der er jo mange forskellige måder, man kan gøre det på.
Og det er klart, at man kan gøre det på en dårlig måde ved bare at smække et forslag på bordet og sige: Sådan her.
Man kan også gøre det på en god måde, hvor man siger: Vi synes, det er vigtigt at tage den her diskussion; vi synes, det er vigtigt at få ændret formålsparagraffen; og vi ser det som en samlet del af en politik, hvor vi også bistår med at hjælpe ulandene, store som små, mellemrige som fattige, med at få nogle teknologier, som er bæredygtige, og vi tager i øvrigt også vores forpligtelse til at nedbringe udslippet af drivhusgasser på os.
Vi kan jo ikke komme uden om, at en såkaldt fredelig anvendelse af atomkraft også er en kilde til spredning.
Lad os bare tage hele konflikten vedrørende Iran, som nu kører på jeg kan snart ikke huske hvilket år, den har kørt rigtig længe.
Og her er det jo netop vores frygt, at det kan bidrage til spredning og vi kan få et endnu mere ophedet Mellemøsten end det, vi har i øjeblikket.
Så det er ud fra de her betragtninger, at vi finder det fornuftigt også at tage fat på denne del af atomkraftpolitikken, også selv om det vil være op ad bakke.
Der er mange ting, der har været op ad bakke, og der er mange ting, der vil være op ad bakke i den politiske verden.
Sådan er det, men man skal starte et eller andet sted.
Jeg har det naturligvis sådan, at jeg og SF gerne vil diskutere: Er der overhovedet en parathed til det her?
Hvis man gør det på en lidt anden måde, synes jeg, at det vil være fint, at vi diskuterer det og siger: Kunne man ikke tage det her op i form af en lidt større pakke?
Det håber jeg at udenrigsministeren vil være åben for.
Afstemning