Tage Leegaard (KF), 2011-04-05:
Det er et velkendt udtryk, at man skal så, før man kan høste.
Det udtryk rummer naturligvis den visdom i forhold til det at være agerbruger, at man ikke kan forvente at få en afgrøde, hvis man ikke på den ene eller anden måde har sat noget i værk for at få den.
Helt på samme måde er det nok ikke med fiskeriet.
Gennem årtusinder har man været vant til, at havets ressourcer har været uudtømmelige, og at man derfor blot har kunnet høste af den overflod, som vandene har budt på.
I det 20. århundrede blev fiskeriet i takt med alle andre erhverv mere og mere effektivt, og det begyndte at blive åbenbart, at der også var grænser for havets bæredygtighed.
Alt dette har gennem de seneste år, de seneste mange år, ført til flere og flere restriktioner for fiskeriet, og der er i samarbejde med andre lande indført en meget stor mængde af kvoteordninger, regler om garnstørrelser, fangstkvoter, tidsbegrænset fiskeri, kilowattdage, fiskerikontrol, regler for udsmid og meget, meget mere.
I takt med dette har tillidsforholdet mellem erhverv, myndigheder og biologer været mildt sagt anstrengt, og det er et forhold, som aldrig kan gavne.
Der er al mulig grund til at gøre op med den form for administration over for et erhverv, som er med til at sikre en stor solid eksport og mange arbejdspladser i følgeerhvervene.
Den kommende europæiske fiskeripolitik skal derfor tage højde for disse krav og disse rettigheder.
Det skal sikres, at fiskebestandene sikres overlevelse, og de tiltag, der skal anvendes for at sikre dette, skal tages i brug.
Det vil sige, at de nødvendige begrænsninger skal gennemføres og de rigtige redskaber skal tages i brug.
Men fiskerne skal samtidig sikres, at eventuelle begrænsninger skal være veldokumenteret, og at der skal være en god dialog mellem erhverv, myndigheder og forskere.
I de sidste års tobisfiskeri så vi et godt eksempel på et samarbejde, der resulterede i en kvote, som var med til at skabe en tilfredsstillende økonomi for erhvervet.
Bæredygtighed er et andet krav, der skal stilles.
Fiskeriet skal gennemføres på en måde, så der tages hensyn til bundforhold og andre arter, det være sig planter, dyr, fugle og andre fisk, så biodiversiteten også kan blive sikret i havet.
Et af de helt store problemområder er udsmid af fisk.
Det er svært at forklare, at regelsæt gør det muligt og måske endda attraktivt at smide en stor del af fangsten ud for at øge værdien af den last, man tager med i land.
Discard skal stoppes, og fiskerne skal have kvoter, så det stadig er muligt at tjene penge, selv om hele fangsten bringes i land.
Med indførelsen af fangstkvoter vil det blive muligt at stille krav om stop for discard.
Der vil blive stillet krav om kameraovervågning, så fiskerne kan dokumentere, at det, der bliver bragt i land, stemmer overens med det, der bliver fanget.
I forbindelse med at denne overvågning gennemføres, skal der laves et etisk regelsæt for brugen af dokumentation, så den kun anvendes til det tænke formål.
En gennemførelse af en ordning med fangstkvoter vil sikkert kræve en omstillingsperiode, og det er nødvendigt at acceptere.
År efter år oplever vi, at millioner af kilo førsteklasses spisefisk destrueres, da der ikke kan opnås en mindstepris, samtidig med at der importeres millioner af kilo fisk fra Fjernøsten, som har mere end svært ved at kunne leve op til den kvalitet, som den destruerede fisk har.
Denne destruktionsordning bør stoppes, og der bør sættes flere kræfter ind på sporbarhed og mærkning, så forbrugerne ikke er i tvivl om, at kvalitet for fisk er fisk, der er landet i Danmark.
Sluttelig påhviler det EU, at det fiskeri, som udføres af europæiske fiskere uden for EU-farvand, udføres på en bæredygtig måde, men også på en måde, så den gavner lokale befolkningsgrupper bedst muligt.
Som vi har hørt, munder denne debat efter alt at dømme ud i en vedtagelse, som får bred tilslutning i Folketinget.
Det er glædeligt, og det lover godt for det mandat, som Danmark bringer ind i den fælles fiskeripolitik.
Det Konservative Folkeparti støtter det omdelte forslag.