Simon Emil Ammitzbøll (LA), 2010-11-23:
Jeg skal undlade at have forhåndsforventninger om, at det er en praksis, der vil blive udbredt til resten af sagsbehandlingen.
Det vil vise sig, ja.
Først og fremmest vil jeg selvfølgelig takke justitsministeren for den besvarelse, han kom med, af den forespørgsel, vi har stillet fra Liberal Alliances side.
I Liberal Alliance mener vi, at det er vigtigt, at vi her i landet kommer videre i debatten om ytringsfrihed.
Nu har man debatteret ytringsfrihed utrolig meget det seneste årti, og alle kan holde lange festtaler om emnet, men vi vil gerne have, at det bliver konkret, at man skaber bedre rammer for borgernes ytringsfrihed, sådan at vi også gør noget ved det i stedet for kun at tale om det.
Som jeg sagde i min begrundelse, er det særlig diskussionen om straffelovens racismeparagraf, straffelovens blasfemiparagraf og spørgsmålet om offentligt ansattes ytringsfrihed, som har ligget os på sinde, da vi rejste den her debat.
Jeg vil gennemgå dem en for en og gøre rede for vores synspunkter i de her sager.
Hvis vi tager racismeparagraffen først, må man sige, at racismeparagraffen først og fremmest har den virkning, at der er nogle ganske få, som ikke kan komme til at udtrykke, hvad de mener, uden at komme i karambolage med straffelovens bestemmelser om racisme.
Sagen er jo den, at langt de fleste, især de veluddannede, de kvikke, de åndsfriske kan formulere sig ud af straffelovens racismeparagraf.
Vi mener faktisk, at der ligger en social skævhed i racismeparagraffen, fordi det ofte vil være den, som ikke har en lang uddannelse, som ikke har de sproglige finesser, som ikke helt er der, hvor vedkommende var tidligere, som vil blive ramt af en sigtelse efter straffelovens § 266 B, mens den intellektuelle, friske, begavede, spidsfindige altid vil kunne komme uden om problemet.
Dermed ligger der faktisk en social skævhed i, at dem, som ikke har samme uddannelse og samme evner, vil kunne blive straffet, mens andre i virkeligheden vil kunne sige fuldstændig det samme budskab lidt mere forfinet og derfor balancere uden om lovens ord.
Og udgangspunktet må jo være, at man kan sige det, man vil.
Der er jo tale om det, man kalder en offerløs forbrydelse, hvis jeg siger min mening; der er ikke noget offer, der er måske nogle, der ikke kan lide min mening.
Men når jeg deltager i den offentlige debat i øvrigt, har jeg på fornemmelsen, at der er rigtig mange, der ikke kan lide Liberal Alliances meninger på en række andre områder, uden at vi nødvendigvis bliver straffet af den grund – og heldigvis for det.
Hele princippet om ytringsfrihed handler jo om, at man må tåle modstanderens synspunkt, at det kan indgå i debatten.
Man må da også, hvis man har de holdninger, man selv tror på og selv mener er rigtige, have en tro på, at det, at modstanderens tåbelige synspunkter kommer frem, vil afsløre de tåbelige synspunkter, hvorfor der er færre, der vil være tilhængere af dem.
Det er vigtigt for mig at sige, at når vi ønsker straffelovens racismeparagraf afskaffet, så handler det jo ikke om, at vi ligesom vil fremme racisme; vi er sådan set ret meget imod racisme.
I Liberal Alliance er det helt grundlæggende, at vi mener, at folk har fuldstændig lige meget værdi uanset deres hudfarve, deres race, deres religion, hvad ved jeg.
Men retten til at sige sin mening må også være fundamental, når man har gjort Danmark til sådan et særligt ytringsfrihedsland og nærmest har markedsført sig på det i den offentlige debat.
Så må der også være konsekvenser.
jo ikke kun på dansk grund, at det er et problem; vi har set Durbanprocesserne i forbindelse med det her med krænkelser af religiøse følelser, som både kommer ind over racismediskussionen og blasfemidiskussionen, og hvor der er et internationalt pres, som Danmark heldigvis kæmper imod, men jeg synes også, man bliver nødt til at konkretisere det noget mere.
Senest har man set i den offentlige debat, at »Tintin i Congo« nu er noget, der også vil til at skulle være enten varedeklarationer på eller forbud mod i visse lande, fordi der skulle være et problem i, at den er skrevet i en anden tid, og det forstår man ikke, og derfor tror man, man kan ændre virkeligheden gennem lovgivning.
I forhold til blasfemiparagraffen synes jeg, det er meget flot, at justitsministeren siger: Ja, da Dansk Folkeparti i sin tid havde et forslag, valgte man at få Straffelovrådet til at se på det.
Det var jeg sådan set også glad for dengang – jeg husker tydeligt debatten – men de har sådan set ikke påbegyndt deres arbejde endnu.
Altså, så bliver det jo sådan lidt PET-kommissions-dimensioner, der bliver i den her sag, hvis man bare siger: Ja, vi lover Folketinget, at når der engang er tid, vil der i øvrigt blive sat et arbejde i gang, men det er så i øvrigt ikke begyndt endnu.
Så det ville have været dejligt, hvis vi kunne have fået noget mere konkretisering af, hvornår det forventes afsluttet, synes jeg.
Blasfemiparagraffen, straffelovens § 140, er jo dybest set en paragraf, der ikke er i funktion.
Den har ikke været brugt siden 1930'erne, men den giver i den offentlige debat nogle misforståelser, i forhold til at der er nogle, der tror, at når de føler deres følelser krænket, kan de anlægge sager og klage til domstolene.
Det kan man ikke.
Man kan tale med sine venner, bekendte og familie om det og komme videre, men det er sådan set den eneste mulighed, der er, hvis ens følelser bliver krænket.
Og der er vel heller ingen, der mener – i hvert fald ikke i det brede flertal herinde – at blasfemiparagraffen skulle få en funktion igen; det ville da være helt frygteligt, om det skulle blive sådan.
Der har været masser af krænkelser og diskussioner om alt fra jesussandaler til Jens Jørgen Thorsen-plakater med – undskyld udtrykket – erigeret lem, og hvad ved jeg, uden at man har fundet mulighed for, at det skulle være en overtrædelse af blasfemiparagraffen.
Det allersidste, hvis jeg lige kan nå det, er spørgsmålet om offentligt ansattes ytringsfrihed.
Der har vi jo også set en lang række sager.
Vi har jo heldigvis set en genansættelse, forstår jeg, eller hvad vi kalder det, en tilbagevenden fra orlov, her de seneste par dage.
Og det er vi sådan set rigtig glade for i Liberal Alliance, men vi er stadig væk bekymrede, for der findes jo en række eksempler på, at offentligt ansatte har ytret sig i den offentlige debat og fået reprimander, hvad enten det er i stat eller kommune.
Fagforeningen FTF har også for nylig lavet en undersøgelse, i forhold til hvordan de offentligt ansatte opfatter det med ytringsfriheden, og de har ifølge den undersøgelse en del problemer i forhold til det.
Derfor skuffer det mig også lidt – og det skal være det allersidste – at justitsministeren siger, at man da også har gjort noget i forhold til offentligt ansattes ytringsfrihed i de seneste 9 år.
Og det er jo et godt spørgsmål, for man føler, at man har gjort noget, men i virkeligheden har man jo ikke gjort så meget.
Så vi håber, at det også kan blive konkretiseret i løbet af debatten, og det vil vi spørge ind til.