Per Clausen (EL), 2011-05-03:
Når vi snakker om den såkaldte racismeparagraf, er det rigtigt, at det ville være fornuftigt at erkende, at det har nogle omkostninger, hver eneste gang man har en paragraf, der lægger nogle begrænsninger på mulighederne for at ytre sig.
Det tror jeg man skal erkende.
Eksistensen af en injurieparagraf kan også lægge nogle begrænsninger.
Vi kender da eksempler på, at mennesker, der er kommet med udtalelser og er blevet dømt efter injurielovgivningen, efter nogens mening har fået en urimelig uretfærdig dom.
De er blevet dømt, fordi de ikke var i stand til at bevise deres påstand, selv om den måske nok var rigtig.
Dansk Folkeparti lægger op til, at et krav om straffrihed ved sandfærdighed skal indføres i forhold til racismeparagraffen, og jeg har forstået, at man mener sig særlig styrket i argumentationen af en dom, der er truffet i dag.
Jeg har faktisk svært ved at se, at en vedtagelse af Dansk Folkepartis forslag ville ændre på den dom.
For det, der var Lars Hedegaards argument for, at han ikke skulle dømmes, var, at det aldrig var meningen, at det skulle blive offentligt kendt, hvad han havde sagt til nogle nære venner, som havde en båndoptager med og optog det og senere lagde det ud på nettet.
Pointen er jo også, at når han ikke ville have sagt det offentligt, var det, fordi han vidste, at det, han sagde, ikke kunne dokumenteres.
Derfor kan man sige, at i forhold til den sag giver det forslag, som Dansk Folkeparti har fremsat i dag, i grunden ingen mening, for det ville efter min bedste mening ikke have forhindret, at Lars Hedegaard var blevet dømt.
Det er også urigtigt, når man siger, at det er vilkårlighed, der afgør, om en ytring er i strid med racismeparagraffen.
Nej, det er ikke vilkårlighed, det er sådan set domstolene, der på baggrund af en behandling af sagen afgør, om der er sket en overtrædelse eller ej.
Det er rigtigt, at det ikke altid er sådan, at de, der anmelder folk, får ret, og heldigvis for det.
For mens jeg ikke synes, at jeg kan se eksempler på domme, som jeg synes er tvivlsomme og et alvorligt indgreb i ytringsfriheden, kan jeg da godt nævne eksempler på anmeldelser, som er det.
Men det, at mennesker i den politiske debat så at sige forsøger at intimidere hinanden for på den måde at vinde i den politiske debat, er jo ikke noget ukendt fænomen, og derfor vil det nok eksistere permanent.
Men jeg er altså enig i, at det selvfølgelig altid er en alvorlig sag, når man har paragraffer, som indskrænker ytringsfriheden.
Og det bliver selvfølgelig ikke mindre betænkeligt af, at det historiske ophav er et sammenrend af tvivlsomme nationer, lande og magthavere i FN, overhovedet ikke mindre betænkeligt.
Men det, der jo på den anden side er interessant, er, at det danske Folketing i 1971 – jeg kan ikke helt huske hvordan det politiske flertal var, det kommer lidt an på, om det var før eller efter et ganske bestemt valg – vel næppe har været fuldstændig underlagt Sovjetunionens interesser og synspunkter.
Altså, det er vel trods alt næppe muligt at forestille sig.
Så efter en afvejning har man truffet den her afgørelse ud fra, at det var fornuftigt at tilslutte sig FN-erklæringen og at lave den her lovgivning.
Hvorfor kan det være fornuftigt at have sådan en lovgivning?
Og hvis man bruger et sprog og en måde at omtale andre mennesker på, fordi de tilhører en bestemt religion, en bestemt etnisk oprindelse eller, hvad det nu kunne være, kan man medvirke til at umenneskeliggøre disse mennesker.
Hvis man umenneskeliggør mennesker, bliver det nemmere at behandle dem, som om de ikke er mennesker.
Det er vel i grunden det, man kan lære af den måde, sproget blev brugt på i Nazityskland og givetvis også andre steder, nemlig at sproget kan være med til at bane vejen for en umenneskelig behandling af andre mennesker, som man ikke troede mulig.
Det betyder jo ikke, at racismeparagraffer eller andre former for lovgivning forhindrer, at der sker udvikling af ubehagelige samfundsformer og undertrykkelse af mennesker, for det har vi jo set eksempler på også i Tyskland på trods af en udfoldet lovgivning på det her område.
Til allersidst må jeg indrømme, at jeg synes, det er lidt underligt at få at vide, at hvis man ikke har mulighed for at overtræde den eksisterende racismeparagraf, er man ikke i stand til at komme med en religionskritik, som der er noget bund i.
Jeg synes ærlig talt, det lyder lidt trist, hvis konsekvensen af at være luthersk teolog er, at man kun kan indlade sig på religionskritik ved at overtræde den her paragraf.
Jeg kan forsikre både hr. Søren Krarup og hr. Jesper Langballe om, at jeg efter fattig evne har udøvet religionskritik i store dele af mit liv, og jeg mener sådan set ikke, at jeg nogen sinde har været i nærheden af at overtræde den her paragraf.
Om det, jeg har sagt, så har været i orden eller ej, vil jeg lade andre afgøre.