Michael Aastrup Jensen (V), 2009-05-07:
I år er det 60 år siden, Europarådet blev dannet.
Dengang i 1949 havde anden verdenskrig efterladt Europa som et åbent sår, der skulle blive meget lang tid om at hele, for efter adskillige år med krigens rædsler skulle en stor del af Europas befolkning gennemleve flere årtier i Jerntæppets skygge.
I dag synes Warszawapagten, Sovjetunionen og DDR at være evigheder siden.
Den årgang gymnasieelever, der om nogle uger kan sætte huen på hovedet, var end ikke født den novemberaften, da østberlinerne bankede muren ned og trådte ud i friheden - en frihed, vi i dag tager for givet, men som for mange borgere i Østeuropa stadig er noget relativt nyt, som der sættes pris på.
Det oplever jeg igen og igen, når jeg i Europarådet mødes med parlamentarikere fra de pågældende lande.
Samtidig lægger de ikke skjul på, hvilken stor betydning Europarådet har haft for deres genforening med den frie del af Europa og for nødvendigheden af fortsat at debattere og udbrede menneskerettigheder i et paneuropæisk forum.
At vi stadig 20 år efter Berlinmurens fald er nødt til at beskæftige os med sager om grove krænkelser af de mest fundamentale menneskerettigheder i Europa, kommer måske som en overraskelse for de fleste og ville tilbage i årene fra først Murens og siden hen Sovjetunionens fald have lydt totalt usandsynligt.
Desværre må vi erkende, at den frihed, vi tager for givet, i store dele af Europa endnu blot er et spinkelt håb
visse steder.
Europarådet har i adskillige år debatteret det hviderussiske diktaturs overtrædelser af ytringsfriheden, og desværre gør Hvideruslands storebror Rusland også alt for at rulle tiden tilbage til dengang, magt var ret.
Oppositionspolitikere bliver smidt i fængsel og mindretal deporteret, og overgrebene mod civilbefolkningen i Tjetjenien vidnede om, at den store russiske bjørn bestemt ikke var endt i graven sammen med USSR, ligesom det fordums KGB med sine evner til at kvæle dissidenter, hvor i verden de end måtte befinde sig, i dag lever videre, blot under et andet navn.
I august sidste år blev verden endnu en gang vidne til Ruslands udlevelse af egne stormagtsdrømme.
Denne gang var det georgierne, der måtte se deres huse skudt i smadder, mens de russiske tanks pløjede igennem landskabet.
Jeg er fuldt ud klar over, at Georgien og især landets præsident også har en aktie i sidste sommers konflikt med udbryderrepublikkerne Abkhasien og Sydossetien, men i de uvildige rapporter og de mange uafhængige efterretninger, jeg har modtaget, er konklusionerne samstemmende: Georgien lever overvejende op til kravene fra det internationale samfund, mens Rusland tromler videre.
Etableringer af baser i udbryderrepublikkerne, manglende sikkerhed for de tilbageværende georgiere i områderne, angreb på georgiske politifolk og embedsmænd, chikane og overgreb mod internationale observatører begået af lokale militser, som de facto er underlagt russisk kontrol, og endelig - som de internationale nyhedsbureauer for få dage siden berettede - at russiske soldater nu kontrollerer grænsen mellem udbryderrepublikkerne og Georgien.
Men qua Ruslands de facto-besættelse af en suveræn stat synes situationen at være gået i hårdknude, mens tusindvis af civile lider.
Overgrebet mod Georgien og landets civilbefolkning er aldeles uacceptabelt, og derfor har jeg i Europarådet været medunderskrivere af en opfordring til en resolution, der fratager Rusland sin stemmeret i Den Parlamentariske Forsamling - en forsamling, hvis eksistensberettigelse er forsvar af menneskerettighederne, bør i situationer så alvorlige som denne selvfølgelig også reagere med skærpede sanktioner.
Nok er nok.
Rusland må forstå, at vi mener det alvorligt, når vi insisterer på, at menneskerettighederne skal overholdes og det internationale samfund respekteres, også selv om man er et stort land.
Jeg har den klare holdning, at dialog er vigtig, og især at meget dialog er rigtig vigtig.
Som spørgeren jo selv var vidne til på vores session for godt og vel en uge siden, har de russiske parlamentarikere altså ikke helt lært af historien endnu.
Vi måtte jo høre enetaler om, hvordan de har reddet hele Europa fra fascismens åg og kår, og så levede de videre på den historiske drøm, hvor de ikke havde begået nogen fejl.
Jeg må bare indrømme, at min tålmodighed med Rusland efterhånden er totalt opbrugt.
Jeg mener, at Rusland totalt har overskredet den våbenhvile, som det internationale samfund sammen med Rusland og Georgien sørgede for at få i stand, og generelt ser stort på, at det internationale samfund selvfølgelig ikke vil respektere, at en stormagt, som Rusland er, totalt træder på en lille nabo.
Der tror jeg bare ikke, at man når noget som helst mål med dialogen.
Der må vi sige: Det har ikke virket det sidste halve år, og derfor må det have konsekvenser.