Per Clausen (EL), 2008-05-22:
Jeg skal starte med at takke for de besvarelser, som både udenrigsministeren og kulturministeren kom med.
Det var jo på lange stræk gode redegørelser for fornuftige initiativer og også fornuftige overvejelser.
Men nogle af kulturministerens sidste bemærkninger giver mig alligevel anledning til at sige, at jeg ikke tror, at det er helt klart, hvad regeringen mener, heller ikke efter de udtalelser, der er kommet i dag.
Kulturministeren sagde, at boykot af åbningsceremonien var en mulighed, men vi er jo i den situation, at statsministeren har sagt, at det er et udtryk for hykleri at gå ind for det standpunkt.
Der synes jeg jo ærlig talt at regeringen må finde sine egne ben.
Det andet, jeg vil sige, er, at der ikke fra Enhedslistens side - og det gælder så vidt jeg ved også for de andre politiske partier, som er repræsenteret i Folketinget - har været givet udtryk for noget ønske om, at idrætsudøverne skulle boykotte OL, og det er der en række fornuftige grunde til, som jeg ikke vil komme ind på her, for jeg tror såmænd ikke, at det indgår som en vigtig del af debatten.
Det, vi diskuterer her, er, hvordan regeringen skal agere i forhold til de mere officielle arrangementer, der afholdes i forbindelse med OL.
Det er jo rigtigt, som udenrigsministeren siger, at der har været dialog, men mens der har været ført dialog, har Kina også gennemført nogle retsforhandlinger, eller hvad man nu kalder den slags, som vel i virkeligheden er skueprocesser, hvor man har idømt en række tibetanere meget hårde straffe, og det er ikke mit indtryk, at den dialog, der foregår, sådan i øvrigt spiller positivt ind i forhold til situationen i Tibet, hvor der stadig væk foregår massiv undertrykkelse.
Det, som jeg synes er problematisk i udenrigsministerens redegørelse, er, at han, selv om han remser det hele op og nævner en masse rigtige eksempler på skærpet undertrykkelse i Kina, så alligevel konkluderer, at det er gået frem de sidste 15 år.
Det vil jeg ikke afvise, men det, der er kernen i dag, er jo, hvad der er sket i Kina, efter man besluttede at arrangere de Olympiske Lege i Kina.
Jeg kan forstå på udenrigsministerens fremlæggelse, at han er velbevandret i Amnestys materiale, men pointen er, at den konklusion, som Amnesty drager, nemlig at selve det at man arrangerer OL i Kina har ført til øget undertrykkelse, springer udenrigsministeren over, og den er vel vigtig, når vi skal diskutere, hvordan vi skal forholde os til afholdelsen af OL.
Der er jo flere eksempler på, at selve det at afvikle OL har ført til skærpet undertrykkelse.
Mennesker, som er blevet fjernet fra deres jord eller i hvert fald den jord, de boede og arbejdede på, er, på trods af at den private ejendomsret nu åbenbart også er blevet skrevet ind i kinesisk lovgivning, blevet mødt med hårde straffeforanstaltninger, når de har protesteret mod det.
Hvis nogen har insisteret på at rejse diskussionen om menneskerettigheder i sammenhæng med de Olympiske Lege og sagt, at menneskerettighederne måske var vigtigere for kineserne end OL muligvis et synspunkt, som disse mennesker er i mindretal med i Kina, men dog et synspunkt, de har lov til at have - så er de også blevet mødt med hård afstraffelse.
Samtidig er man i Beijing jo begyndt på en systematisk udrensningsproces for at fjerne uønskede elementer, så Beijing kan fremstå som et harmonisk sted, hvor de mennesker, man kommer i kontakt med, udtrykker sympati og velvilje over for styret.
Så vidt jeg har forstået, foregår det ved, at man gennem arbejde skal blive genopdraget - det er jo en formulering, som vi historisk set ved kan dække over ganske uhyrlige forbrydelser.
Altså, uanset hvordan man vender og drejer det, så er situationen den, at det, at man arrangerer OL i Beijing, ikke har ført til den forbedring i menneskerettighedssituationen, som man havde ønsket, men til det modsatte - i hvert fald ifølge Amnesty, og dem vil jeg så læne mit hoved op ad i denne sag. Med hensyn til spørgsmålet om at boykotte åbnings- og afslutningsceremonien er det jo undertiden blevet fremført i debatten, at Amnesty har det synspunkt, at det er vigtigt, at man deltager.
Det har Amnesty sådan set ikke sagt noget præcist om, når det handler om politisk deltagelse.
Det, de har sagt, er, at hvis man som politiker ønsker at deltage, så er det meget vigtigt, at man benytter lejligheden til at sætte fokus på overtrædelserne af menneskerettighederne.
Er det så det, den danske regering har tænkt sig at gøre?
Ja, hvis man skulle tro på det, som kulturministeren og udenrigsministeren nogle gange har sagt, så vil de måske gøre det.
Men hvis man spørger statsministeren, er det første svar, man får, at regeringen intet ønske har om at sammenblande sport og politik.
Det længste, statsministeren er gået, er at sige, at hvis man blev indbudt til officielle drøftelser med den kinesiske regering, ville det være naturligt dér at fremføre kritik.
Det vil sige, at den kinesiske regering kan være sikker på ingen kritik at få under OL fra tilstedeværende danske ministre eller andre repræsentanter for regeringen, hvis den bare lader være med at arrangere et officielt møde.
Der vil jeg bare i al stilfærdighed sige, at hvis der er nogen, der i den her debat vil dække sig ind under, at de er i overensstemmelse med Anmestys ønsker og derfor afviser en boykot af åbnings- og afslutningsceremonien, så har de en lang, lang samtale med statsministeren foran sig, hvor til skal overbevise statsministeren om en helt anden og langt mere offensiv linje i det her spørgsmål.
Der er, som jeg har sagt, masser af eksempler på, at undertrykkelsen af menneskerettigheder og arbejdstagerrettigheder i Kina er taget til op til OL.
Her i sidste uge fik vi sådan det lidt kuriøse eksempel på det, nemlig at Danmarks Radio tilsyneladende ikke ønsker at transmittere håndboldkampe, at stå for produktionen af udsendelserne.
Og hvorfor nu denne afvisning af at gøre noget af det, man er bedst til i Danmarks Radio - eller i hvert fald noget af det, hvor man er blandt de bedste i verden; det er man jo givetvis også på andre områder?
Der er ingen grund til at sige noget fornærmende om Danmarks Radio ved denne lejlighed.
Ja, begrundelsen for det var jo, at man sagde, at de begrænsninger, som de kinesiske myndigheder lagde på arbejdet, var sådan, at man ikke mente, at man kunne være sikker på at levere også eventuelle kritiske indslag.
Der har også været, og det har jeg fremført, de eksempler på en lang række personer, som er blevet straffet, fordi de har brugt De Olympiske Lege som anledning til at rejse menneskeretsdiskussionerne, også mennesker, der har forsøgt at forsvare deres egne interesser i den her sag.
Ministeren er bekendt med det, og det, der står tilbage for mig at sige, er, at mens udenrigsministeren er i stand til at sige med nogenlunde sikkerhed i stemmen, at det er gået fremad de sidste 15 år, så er han ikke stand til og ønsker ikke at forholde sig til, hvordan udviklingen har været, siden man besluttede, at OL skulle lægges i Beijing.
Så er der nogle, der har sagt: Hvorfor skal vi nu bruge idrætten og sportsbegivenhederne som sådan en slags offer i den her sag?
Og til det må man jo sige, at det ikke er, fordi Enhedslisten ikke synes, at der kan være god grund til en kritisk debat om, hvordan Danmark forholder sig til Kina.
Det har vi ofte været kritiske over for.
Men der er jo ingen tvivl om, at OL selvfølgelig spiller en vigtig og også symbolsk rolle, og derfor er det at agere i forhold til det ganske rigtigt, som nogle sådan lidt halvt hånligt har sagt, af symbolsk karakter, men hvad folk, der har beskæftiget sig med politik i nogle år, også vil vide, er, at symboler og reaktioner på symboler faktisk spiller en ganske stor rolle.
Tænk dog bare på, hvordan et symbol som et tørklæde kan hensætte store dele af det danske Folketing i paniklignende tilstand.
Så at påstå, at symboler ikke spiller nogen rolle, er nok ikke så klogt.
Jeg skal afslutte med at fremlægge til et forslag til vedtagelse.
Det er et forslag fra Dansk Folkeparti, SF, Pia Christmas-Møller og Enhedslisten, og så kan det næsten ikke blive bredere.