Özlem Sara Cekic (SF), 2015-03-24:
Det er sådan en lidt tam følelse at stå heroppe, når man ved, at det faktisk er den eneste gang, vi kommer til at gøre det i løbet af det her år.
For regeringen har fremlagt et lovkatalog, og det eneste, der er på lovprogrammet på ligestillingsområdet, er faktisk den her redegørelse.
Der er ikke andet.
Der er ikke et eneste forslag.
Og det er især trist, fordi det er 100-året for kvindernes stemmeret.
Det er især trist, fordi vi ved, at det er med lovgivning, at vi er nået så langt, som vi er nået de sidste 100 år.
Derfor er det faktisk ikke alene trist.
Det er også pinligt, at man ikke bruger en historisk mulighed med det flertal, man har i det her Folketing sammen med SF og Enhedslisten, til at kunne skabe nogle samfundsforandringer i forhold til ligestillingen.
Jeg synes faktisk, det er pinligt for regeringen.
Der har været alle gode muligheder for at skabe en ny dagsorden.
Og ministeren vil sige: Jamen prøv lige at høre, kig lige ud ad vinduet, rigtig mange andre steder har de det værre.
Men det er jo heller ikke ensbetydende med, at vi er i mål.
Det er også derfor, jeg grundlæggende tror, at hvis det er, man tror, at ligestilling ikke kommer af sig selv, så skal man jo blive ved med at arbejde for tiltag, der skaber lige muligheder for begge køn.
Ligestilling kommer ikke af sig selv.
De sidste 100 års historie viser jo, at kvinderne har fået lov til at stemme, at kønnene behandles lige, at man har ret til forældremyndighed, at man har ret til fri abort, at man har ret til lige løn.
Det er bare nogle af de her eksempler, der tyder på, at man via lovgivning har sikret nogle rettigheder, som er helt fundamentale i et demokratisk samfund som vores.
Nu havde jeg ikke taletid der, men jeg var meget fristet til at sige: Men det er lige præcis lovgivning, der har gjort, at du er statsminister som kvinde; det er da lovgivning, der har sikret, at du faktisk er der, hvor du er.
Når man kigger på, hvad det er, der er af muligheder i forhold til at skabe ligestilling, så gør regeringen meget ud af at sige, at ligestilling er en del af regeringens dna.
Jeg plejer at sige: Det er hverken en del af regeringens celler, væv eller kromosomer.
Og det viser den her redegørelse desværre også.
Ja, okay, det er fint nok, vi kan altid lave pjecer, og kampagner kan man også godt lave rundtomkring.
Man kan også godt lave nogle undersøgelser, det er også fint.
Men hvis man skal rykke grundlæggende ved samfundsstrukturen, er man nødt til at kigge på de helt store ligestillingsdagsordner.
Hvis mænd får de samme rettigheder i forhold til at holde barsel, er det ikke alene mænd, der vinder ved det ved at få lov til at være sammen med deres børn.
Jeg mener ikke, mænd har de samme muligheder i dag.
I dag er det jo lønnen, der afgør, om man kan få lov til at holde barsel.
Det er klart.
Bare for at tage mit eget eksempel: Min mand tog 7 måneders barsel, alene fordi jeg var folketingsmedlem.
Det er jo, fordi lovgivning er med til at sætte rammer for overenskomsterne.
Lovgivningen er også med til at sætte rammer for pension, som mange af de her kvinder stadig væk halter bagud med.
Og alle de her steder havde man jo mulighed for at gøre en forskel.
Det valgte man ikke at gøre.
Det andet i forhold til lovgivning er, hvem der sidder i toppen, om kvinder er med til at bestemme.
Tallene viser, at der er færre kvinder i Folketinget, færre kvindelige borgmestre, færre kvindelige kommunalbestyrelsesmedlemmer, færre kvinder på ledelsesposter.
Det er hele vejen igennem, at magten ikke er lige fordelt.
Vi har jo lavet noget i fællesskab i forhold til flere kvinder i ledelser, og hvis det går, som det går, kan det godt være – og det er de nyeste tal fra ministeriet – at der måske er ligestilling om 30-40 år.
Altså, erhvervslivet får igen og igen fribillet til selv at bestemme hvordan og hvorledes.
Der mener jeg jo også, at man er nødt til at sætte en slutdato for, hvor længe vi skal vente på, at ligestilling kommer af sig selv, eller hvor vi måske nogle gange bliver nødt til at presse det igennem.
En tredje ting i forhold til lovgivning er menneskehandel.
Nogle af de mennesker, som er i en allermest sårbar situation, er faktisk dem, der bliver handlet.
I dag er det sådan, at det, der gør, at vi kan hjælpe dem – vi ved jo godt, at hjælpen slet ikke er tilstrækkelig – og der, hvor det har afgørende betydning i forhold til mennesker, der bliver handlet, er at kunne give dem opholdstilladelse.
Men grundlæggende handler det jo om, om man synes, ligestilling er væsentlig; om man synes, det er vigtigt, og om det er noget, man skal kæmpe for; og om man skal gøre det her i Folketingssalen, om man skal gøre i debatterne.
Bare for at give et konkret eksempel: Vi vil jo gerne have, at der er en mere ligelig fordeling af kønnene på arbejdsmarkedet, og vi vil rigtig gerne have, at der er flere mandlige pædagoger.
Men samtidig vil man ikke fra regeringens side gå ind og sige: Jamen der skal ikke være særregler for, om mandlige pædagoger overhovedet må smøre solcreme på børnene, om de må have dem på skødet, og hvordan.
Og skifte ble: Uha, uha, vi er bange for, at de grundlæggende er pædofile.
Hvorfor er det så, man ikke går ind der, hvis det ikke er lovgivning, man tror på, og siger til Kommunernes Landsforening: Det der er fuldstændig uacceptabelt.
Det skal I stoppe med.
Det kan man jo gøre som minister, hvis man ikke tror på lovgivningen, så kan man i det mindste bruge sit eget embede til at sige: Jeg vil også gerne være med til at sætte mig i spidsen for at skabe noget ligestilling.
Jeg vil ikke berøre sexchikane, for det skal vi snakke om lidt senere.
Derfor tror jeg jo grundlæggende, at man nok fra regeringens side har forpasset en historisk chance.
Der var en mulighed, og der var flertal: Regeringen sammen med Enhedslisten og SF havde kunnet få sine forslag igennem.
Det mest triste er, at det jo ikke kun er sidste gang, vi er her for at diskutere redegørelse, altså have en ligestillingsdebat i Folketingssalen.
Det triste er alternativet: Venstre og Konservative og Dansk Folkeparti og Liberal Alliance, hvis eneste ligestillingspolitik handler om ikke at have nogen.
Det er det mest deprimerende.
Så jeg kan ikke engang beslutte mig for, om jeg skal græde mest over regeringen, eller om jeg skal græde mere over det alternativ, der er.
Det er også derfor, at når Venstre gang på gang roser regeringen på ligestillingsområdet, så er det altså noget, der får mit røde hjerte til at banke ekstra hurtigt.
For hvad er det, de roser regeringen for?
Det er alle de her grundlæggende samfundsstrukturer, vi kunne ændre, og som desværre en efter en er blevet svigtet.
Så vil jeg gerne her afslutningsvis sige – nu er der flere, der har nævnt det – i forhold til kvinder med minoritetsbaggrund, nogle kvinder med minoritetsbaggrund: Mange siger, at det jo er helt forfærdeligt, at der er så mange, der bliver udsat for vold.
Jeg vil sige, at det er helt fantastisk, hvor mange der søger hjælp i krisecentrene.
For mig er det en ligestillingskamp, der sparker røv.
Jeg synes, det er helt fantastisk, hvor mange kvinder der ikke vil finde sig i, at de bliver slået.
De vil ikke finde sig i social kontrol, og derfor søger de hjælp.
Vi er bare ikke særlig gode til at tale de kvinder op.
Vi bliver ved med at snakke om dem, som om de er de værste stakler, men hold kæft, en styrke at have at kunne stå med sine børn i hånden og sin kuffert, lukke døren bag sig og søge det ene krisecenter efter det andet for at få hjælp. Derfor synes jeg også, at der er et fælles ansvar for ikke alene at holde ølkassetaler – for det er der sgu en tendens til fra højrefløjens side, man holder den ene ølkassetale efter den anden – men også reelt at gøre en forskel for de her kvinder.
Og det gør man ved også at anerkende, at vi er nødt til at have mændene, brødrene, fædrene i spil, for lige så meget som de kan være en del af problemet, lige så meget er de en del af løsningen.
Det gør man i Sverige.
Det synes jeg faktisk er enormt interessant, og det burde vi jo også gøre her.
Det gør vi også.
Jeg ved, at det er noget af det, som regeringen også har lagt vægt på.
Og det er jeg faktisk ret glad for.
Ikke nok med det, regeringen lagde også op til, at vi skulle forringe mulighederne for, at man kunne klage.
For regeringens oplæg til Ligebehandlingsnævnet var, at nu skulle mulighederne for at klage forringes.
Jeg er rigtig glad for, at det lykkedes os at foreslå, at man ikke bare kan afvise sager, hvis der ikke er en personligt forurettet, men at Institut for Menneskerettigheder skal ind over, så vi er sikre på, at de sager, der skal rejses, og som har en samfundsinteresse, bliver rejst.
Det har regeringen valgt at lytte til.
Og man skal huske at rose: Tak, fordi I lyttede til det ene forslag i år.
Jeg håber, I vil komme til at lytte lidt mere, for I kan stadig væk nå det.
Hvis der først kommer et valg til efteråret, kan vi stadig væk nå at lave noget lovgivning sammen.
I skal bare sige til, vi vil gerne levere mandaterne.