Høgni Hoydal (T), 2010-06-02:
Jeg forstod her til morgen, at statsministeren har planer om at flytte til Færøerne, for han sagde jo i afslutningen af sin tale, at han ville bygge sit etagehus på klippegrund.
Han skal være hjertelig velkommen.
Jeg vil sige, at kúrur kemur eftir kæti og tramin eftir marglæti.
Det er et ældgammelt færøsk ordsprog, som statsministeren sikkert forstår, og som løst oversat betyder, at bekymring kommer efter kådhed og djævelskab efter overforbrug.
Det er jo generationers dyrekøbte erfaringer, der ligger i disse ord.
I Færøerne har vi bare siden anden verdenskrig gennemgået mindst tre store kriser og haft tre store kollaps, aldrig på grund af mangel på penge, men hver gang på grund af for mange penge, der blev pumpet ud i en overophedet økonomi, og som blev brugt til at gavne de få og også til at nedfiske vores eget naturlige grundlag med subsidier osv.
Disse kriser har været udløst af en blind tro på, at man med fiktive værdier eller med danske bloktilskud kunne bygge en selvbærende økonomi, og at man dermed lagde ansvaret fra sig for at bygge en varig økonomi for vores kommende generationer.
Det er vel også erfaringen fra den globale finanskrise, som alle gennemlever nu, og den deraf afledte økonomiske krise og den åbenbare globale ressourcekrise.
Vi har jo set en uhørt spekulation med og nærmest manisk tro på fiktive værdier, der bare i virkeligheden har omfordelt alle værdierne i verden til de få på bekostning af de mange.
Indtjeningen blev privatiseret, men regningen nationaliseret, spekulationen er global, men oprydningen er national.
I visse lande kunne man jo fristes til at sige, at man næsten har levet efter Ronald Reagans gamle devise, altså både i de enkelte statskasser og også i de private firmaer: Jeg er holdt op med at bekymre mig om underskuddet, det har nu vokset sig så stort, at det kan stå på egne ben.
Statsministeren var noget mere bibelsk i sin redegørelse her til morgen, vil jeg sige.
Det var noget med de syv fede år, der så afløses af de syv magre, og nu skal vi så bare vente på, at vi får syv fede år igen.
Sådan forstod jeg i hvert fald hans sætninger om de milde vinde, som globaliseringen havde sendt mod Danmark og omverdenen, som nu var blevet afløst af en tsunami og et mørke, som nu ville slippe sit greb.
Jeg har nu svært ved at behandle kriseerfaringerne som bare et midlertidigt naturkatastrofelignende fænomen, der er kommet udefra, altså at systemet midlertidigt er gået ned ligesom en computer, og at det nu bare gælder om at skrue lidt på strømforsyningen og rense nogle kredsløb, og så kan vi reboote systemet igen.
Jeg synes, det bærer præg af for meget status quo og for lidt quo vadis, altså hvor skal vi hen?
Jeg synes hellere, vi bør se på kriseerfaringerne som et historisk knudepunkt, hvor man næsten kunne sige, at vi igen står i overgangen fra, skal vi kalde det et uskyldens årti til et skyldens årti, altså at det første årti i dette århundrede byggede på en ukritisk væksttro, en lovprisning af de finansielle spekulanter, neoliberalt tankegods, en udskydelse af regningen til fremtidige generationer og en ignorance over for de sociale og økologiske konsekvenser af den globalisering, der bare var for spekulanterne eller de finansielle mørkemænd, vil jeg sige.
Det har også været en tro på en endimensional udenrigspolitik, altså det, som bliver kaldt en aktivistisk udenrigspolitik, som også har bestået i, man kan sige en legitimering af krigsdeltagelse, invasioner i andre lande, og det mener jeg også er en slags uskyldsramme, man har sat om det, hvor man ikke har været åben og ærlig over for de tragiske konsekvenser, som krigen fører med sig, for både det krigsramte folk og de soldater, der udsendes.
Altså, vi opretholder et billede af, at krig er sådan en slags højteknologisk, civiliseret konfliktløser, som ikke har de gyselige konsekvenser, som jo alle oplever, når maskerne falder og tæppet trækkes fra.
Det ser vi både i Irak, i Afghanistan og ikke mindst nu i Gaza, hvor det internationale samfund stadig væk vægrer sig ved at tage de store konsekvenser af, kan man sige den sorgens dialektik, der foregår i Gaza, sidst med angrebene på de her aktivister, der prøvede at få nødhjælp ind til Gaza.
Maskerne er faldet for mange ting under finanskrisen, også med krigsdeltagelsen, og vi har ikke gjort op med årsagerne til krisen.
F.eks. har vi haft den store skattedebat her i dag, og vi taler altså stadig væk om at beskatte menneskelig aktivitet, arbejde, værdifrembringelse, at almindelige mennesker skal betale afgifter af enhver forbrugsgode, men hvilken beskatning lægger vi egentlig på finanskapitalens fremfærd?
Det tror jeg bliver en hovedbestanddel i at gøre op med den struktur, der har skabt den finansielle og økonomiske globale krise.
Ligesom maskerne er faldet i verden, falder maskerne også lidt for det her såkaldte rigsfællesskab.
Det vil jeg rose statsministeren for, han er lidt mere kontant i sin udmelding her, end vi har hørt før.
Vi har jo altid hørt, at det er ligeværdige parter, og at færingerne bestemmer selv osv., men statsministeren siger jo her, at der f.eks. i hvalfangstspørgsmål og på en lang række andre områder er divergerende interesser for Danmark, for Færøerne og for Grønland, og der vil de danske interesser vinde, også på vigtige områder.
Det er forståeligt, men det er ikke acceptabelt for Færøerne og for Grønland.
Hvalfangstspørgsmålet er et spørgsmål om, at rettigheden til at udnytte sine ressourcer er så vitalt for Færøerne og Grønland, at vi ikke kan leve med, at Danmark så på grund af EU og på grund af internt pres bliver nødt til at sige: Det må vi gå imod.
Det siger bare så meget, som at selvfølgelig, som statsministeren siger, kan vi stå sammen i det internationale samfund, men det kunne vi lige så godt gøre som tre selvstændige aktører, der havde hver sin stemme i udenrigspolitiske anliggender, f.eks. i IWC, hvor Færøerne og Grønland kunne arbejde for, kan man sige de interesser, vi har, og hvor Danmark så kunne stå frit med hensyn til at tage sine konsekvenser.
Vi har også set maskerne falde lidt i nogle udtalelser fra statsministeren, når det gælder udviklingen i færøsk politik, hvor vi jo gentagne gange har hørt: Nu skal I bare tage hjem og blive enige, så skal I nok få det, som I vil have det.
Nu er alle de færøske politiske partier enige om et forslag til en færøsk grundlov.
En grundlov, der simpelt hen fastsætter de demokratiske strukturer på Færøerne, siger, at det færøske folk har hele bestemmelsesretten, at lovgivningsmagten ligger i Færøerne, den udøvende og den dømmende magt, og så kan vi vælge at uddelegere det til Danmark, hvis vi har lyst.
Det er simpelt hen essensen i denne grundlov.
Den fastsætter også nogle rettigheder for de enkelte borgere, selvfølgelig, den fastsætter rettigheden til ressourcerne osv., så alt i alt er det et meget fremsynet arbejde, som alle partier er enige om.
Men nu ser vi så, at det her med, at færingerne bestemmer selv, nok ikke helt er sådan i virkeligheden, for statsministeren har sagt, og hr. Søren Espersen har sagt, at statsministeren nu skal i samråd for at sige: Det her går jo ikke, det kan man ikke, og det må man ikke.
Og så får vi stadfæstet her, at det jo er sådan, at færingerne nok kun bestemmer selv, så længe vi bestemmer det, som Danmark har bestemt i forvejen.
Det viser denne sag.
Og jeg synes, det ville være meget uheldigt, hvis sagen om den færøske grundlov angribes på grund af nogle meget, meget nationalistiske og indsnævrede fortolkninger af det danske riges historie, forholdet til Færøerne og Grønland, for det her er virkelig et stort fremskridt, hvor alle partier på Færøerne er enige, det er vi for resten også i hvalsagen og en lang række andre sager, hvor der så kommer nogle konflikter, som man må løse på en civiliseret måde.
Ideen bag, at vi arbejder for selvstændighed i Færøerne, er jo ikke den, at vi har noget imod Danmark.
Det er simpelt hen for at få vores egen stemme, vores eget ansvar i det internationale samfund og for at kunne gå efter ikke bare de interesser, vi har som enkeltnation, men også de interesser, vi har sammen med de andre nordatlantiske nationer som Norge, Island og Grønland, f.eks. i spørgsmålet om klima, om ressourcer, om havmiljø, om hvaler osv., og det ville være et stort fremskridt, hvis vi kunne kommer dertil, og ville også, kan man sige, øge ansvaret i forholdet mellem Danmark og Færøerne og Grønland, og det ville også øge ansvaret internt i det færøske politiske system, hvor man ikke kan leve med, at man konstant fejer tingene ind under gulvtæppet og siger: Det er jo Danmarks skyld.
Vi bør tage det ansvar selv og selv føre vores politik, og jeg håber, at statsministeren, når nu han løfter sløret for de virkelige magtforhold i rigsfællesskabet, også vil gå det skridt at sige: Jamen det er jo fint nok.
Det ville være udmærket.