Lone Dybkjær (RV), 2010-03-26:
Inden jeg starter med at kommentere nogle ting, tror jeg, at jeg vil huske at sige, at hr. Christian H. Hansen fra partiet Fokus bad mig sige, at han støttede lovforslaget.
Det lagde han vægt på at jeg ville sige.
Så er det jo nærliggende at tage den sidste debat om hr. Søren Krarups forskellige påstande op.
Jeg synes, det er en interessant måde, som hr. Søren Krarup nedgør det her forslag på, ved at sige, at så kan man jo lige så godt indgå et ægteskab med et kæledyr, eller: Hvad bliver det næste?
Det bliver vel, at man foreslår et ægteskab med et kæledyr.
Det synes jeg er meget nedgørende over for de mennesker, som det her handler om.
Det her handler om en ægteskabslovgivning, som bliver gældende, ikke bare for en person af hankøn og en person af hunkøn, men også for to af samme køn.
Det handler ikke om alt muligt andet.
Så siger hr. Søren Krarup, at man jo ikke skal blande sig i familien.
Jeg mener da også, at der bag et ægteskab mellem to parter af samme køn kan være en familie, og at det er den forpligtelse mellem de to parter, der er gældende.
Og dermed er det, i det omfang de selv inddrager det, de familier ligesom i alle andre familier, der er en del af de menneskers liv.
Når hr. Søren Krarup siger, at man ikke skal blande sig i familien, vil jeg sige: Nej, og det gør vi jo, og dermed må jeg også sige, at hr. Søren Krarup må mene, at det er et overgreb over for familien, at vi har uddannelsespligt her i landet.
Vi har ikke skolepligt, men vi har uddannelsespligt, men det er jo også et overgreb på familien i hr. Søren Krarups forstand.
Det er ikke, fordi jeg regner med, at vi på nogen måde kan blive enige, det har vi jo som sagt også en vis erfaring for at vi ikke bliver.
Hr. Søren Krarup mener, at han har sandheden, og den vil jeg lade hr. Søren Krarup blive ved med at have.
Jeg har bare en anden forestilling om, hvad livet er, end hr. Søren Krarup, og jeg har også en anden forestilling om, hvad familien er, end hr. Søren Krarup.
Bare for historiens skyld vil jeg sige, at jeg aldrig har bekæmpet Forældrenes Børnekommission.
Jeg har været uenig, men det er noget ganske andet.
Tværtimod betragtede jeg det som en stor lykke, at Forældrenes Børnekommission kom, for det skabte virkelig debat, også om regeringens Børnekommission, som jeg så i en periode var formand for.
Så det skal jeg såmænd ikke beklage, men jeg var bare ikke enig med hr. Søren Krarup og hans – hvad skal vi kalde det? – åndsfæller eller fæller med det samme synspunkt.
Så har der været forskellige ting fremme i den her debat, og jeg vil prøve at tage noget af det op.
Først vil jeg sige, at det åbenbart er fuldstændig ødelæggende, at vi pludselig redefinerer ægteskabet som noget, der ikke bare er mellem en mand og en kvinde, men også mellem to af samme køn.
Jeg forstår det ikke, jeg har ikke blandet kirken ind i det her, og jeg forstår bare ikke, hvorfor man ikke i et verdsligt Folketing – og det er jo det, vi er; det er det, vi er her for at være – kan ændre ordet ægteskab til et ægteskab mellem en mand og en kvinde eller mellem to mænd eller mellem to kvinder.
Jeg forstår ikke, at det ødelægger alt her i samfundet, og der er sådan set ikke kommet nogen som helst argumenter for det, andet end at sådan har det altid været, at det altid har været mellem en han og en hun, så det skal man ikke ændre på.
Men familien og ægteskabet var jo også anderledes på et tidspunkt, og derfor var vi alligevel nødt til at ændre nogle ting for at få det i overensstemmelse med den virkelighed, vi nu engang lever i.
Og når jeg ønsker det, er det, fordi jeg ikke ønsker nogen diskrimination.
Det er ikke det samme som lighedsmageri, jeg ønsker bare ingen diskrimination, og det er forskellige ting.
Men jeg ønsker også, at man som homoseksuel kan forpligte sig på samme måde, som man kan i ægteskabet i dag.
Det siger ministeren så er stort set det samme, som gælder for registreret partnerskab, men det er jo netop ordene »stort set«, der er fuldstændig afgørende.
Det er ikke det samme.
Det er stort set det samme.
Jeg forstår dem ikke, jeg forstår dem simpelt hen ikke, og jeg kan ikke se nogen som helst begrundelse for, at de er der.
Men det helt afgørende, når vi snakker om diskrimination, er jo netop, at »stort set« ikke gælder.
Altså, man kan også sige, at der stort set ikke er lønforskelle mellem mænd og kvinder, men der er alligevel nogle afgørende ting, som viser, at det har en vis betydning, om det nu er en mand eller kvinde, der er på arbejdsmarkedet i det pågældende job.
»Stort set« er ikke det samme, som at der ikke sker diskrimination, og det er det, der er afgørende for mig.
Altså, jeg synes ikke rigtig, man kan snakke om en naturlig måde at få børn på i dag, som alene er mellem en mand og en kvinde, der – hvad skal man sige fra Folketingets talerstol, kan man sige gå i seng sammen uden at sige noget forkert?
Nå, det er fint, det forstås, det er godt.
Det kommer der somme tider nogle børn ud af, og somme tider kommer der ikke nogen børn ud af det.
Somme tider ønsker man, at der kommer nogle børn ud af det, og somme tider ønsker man ikke, at der kommer nogen børn ud af det, og somme tider kan man ikke få nogen børn osv.
Der er sådan lidt forskellige varianter af det tema.
Men det afgørende er jo sådan set, at i vore dage er der ikke bare noget, der hedder kunstig befrugtning, men der er altså også sæd og æg.
Det har der været altid, men det eneste er bare, at det jo i dag i virkeligheden er totalt frigjort fra den almindelige parring, der finder sted i hr. Søren Krarups almindelige godkendte ægteskab
Så der er mange forskellige varianter af det her, og derfor synes jeg, man skal passe på med alt det her med det naturlige.
Det normale eller det naturlige har vide rammer, og det har videnskaben jo vist at det bliver ved med at have.
Så kommer vi til spørgsmålet om mater est-reglen.
Jeg synes i og for sig, den er ganske logisk.
Vi har jo accepteret, at når der er tale om kunstig befrugtning, er medmoren automatisk medmor fra starten, og det var selvfølgelig for at beskytte barnet.
Det er klart, at det var derfor.
Vi ville beskytte barnet sådan, at hvis den biologiske mor døde, stod man ikke pludselig med et vakuum, hvor der faktisk ikke var nogen, der havde ansvaret for det barn.
Så det har selv regeringen accepteret er o.k.
Men man har altså ikke accepteret det, hvis der er tale om et lesbisk par, som får et barn, og hvor der på den ene eller den anden måde er en kendt donor – eller ukendt for offentligheden, man måske kendt for parret – altså at man ikke bare er gået i en sædbank.
Der kan jeg ikke forstå, at man ikke bare kan have en mater est-regel.
Hvis så denne biologiske far ønsker at anlægge en faderskabssag, kan han jo gøre det, nøjagtig som biologiske fædre kan gøre det, når vi har en pater est-regel.
Der er visse, der gør det, og der er visse, der ikke gør det, det beror på omstændighederne, om jeg så må sige.
Men det er nøjagtig det samme.
Det er mere for ikke at gøre det mere indviklet, end det er.
Det er nøjagtig det samme, der foreslås her: Moren er pr. automatik moren, medmoren, og hvis der er en anden, der vil gøre krav på dette barn, ja, så må man anlægge en retssag, nøjagtig som man gør i et heteroseksuelt forhold.
Så er der spørgsmålet om kirken.
Det synes jeg kirken skal have lov til.
Jeg synes, det skal være sådan, at det sker ved, at alle er stillet lige i form af ægteskabet.
Det er det, jeg ønsker mest af alt.
Jeg er godt klar over, at diskussionen og resultatet kan ende et andet sted.
Altså, vi skaber bare muligheden, og så må kirken selv om at lave sine vielsesritualer.
Det er jo ikke noget, vi andre skal blande os i.
Så må kirken lave de ritualer, den vil, når den nu får den mulighed for at lave en vielse, som jeg bestemt synes at den skal mulighed for, fordi der er tale om diskrimination, sådan som det er i dag.
Så tror jeg, at jeg skal stoppe her.
Jeg har været hovedpunkterne igennem.
Jeg kunne sagtens sige mere om det med den kirkelige vielse og den debat, der har været, men det tror jeg at jeg vil undlade.
Det afgørende for mig er, at kirken får mulighed for – og det mener jeg er Folketingets opgave at skabe den mulighed – at vie to mennesker af samme køn, og så må det være op til den enkelte præst at acceptere det og gøre det eller lade være, nøjagtig som det er tilfældet med fraskilte i dag.