Martin Lidegaard (RV), 2016-05-20:
Tak til statsministeren for redegørelsen, og tak for de mange gode indlæg, der allerede har været.
Det er en fornøjelse at have den her debat for os Radikale, som har en meget stor kærlighed til rigsfællesskabet, fordi vi har en stor kærlighed både til Grønland og det grønlandske folk og til Færøerne og det færøske folk.
I vores optik vokser Danmark og vores perspektiv både i verden og hos os selv i kraft af rigsfællesskabet.
Da jeg var udenrigsminister, var der altid to spørgsmål, som jeg fik i næsten alle de lande, jeg besøgte, og som kom af sig selv, ud over det, der var aftalt på forhånd at vi skulle diskutere.
Det ene var, om man ville lave et partnerskab om grøn energi, for det er noget, de er i gang med i alle lande, og de ved, at Danmark – endnu – er et af de bedste lande på området.
Og det andet, som de altid spurgte til, var rigsfællesskabet.
For jeg tror, at det for folk udefra er svært helt at fatte konstruktionen.
Hvordan kan man på den ene side have et bindende fællesskab og på den anden side have en situation, hvor to parter i det fællesskab sådan set ønsker stadig større selvstændighed?
Er der ikke en indbygget modsætning imellem den lyst og den drift, kan man sige, på den ene side og så rigsfællesskabets natur på den anden?
Jeg prøvede at forklare, hvad jeg tror er rigtigt, altså at det faktisk er skruet så mærkeligt sammen, at netop ønsket om større selvstændighed er en af drivkræfterne i rigsfællesskabet.
For det ene spørgsmål, man stillede derude, var selvfølgelig: Hvad er Danmarks interesse dog i, at Grønland og Færøerne bliver stadig mere selvstændige?
Der kan man jo tage en meget praktisk tilgang og sige, at jo mere selvstændige de bliver, jo færre økonomiske tilskud skal vi give, men der er også tale om, at det er nogle mere interessante partnere for Danmark.
For jo stærkere et grønlandsk folk vi har, og jo stærkere en færøsk selvstændighed vi har, jo stærkere partnere har Danmark også, og det er ikke en modsætning.
Det andet spørgsmål er selvfølgelig, hvordan i alverden Grønland og Færøerne kan leve med at være bundet ind i et rigsfællesskab, når det, man i virkeligheden ønsker, er større selvstændighed, og igen er svaret jo ret nærliggende: Det har i hvert fald indtil nu været sådan, tror jeg jeg tør sige, at de bestræbelser på økonomisk selvstændighed, som de i Færøerne og Grønland er gået efter, har de både skabt i kraft af sig selv, men også i kraft af et stærkt samarbejde i rigsfællesskabet, fordi de som forholdsvis små befolkninger har brug for et stærkt samarbejde, og fordi vi også på det udenrigspolitiske område – jeg har selv haft fornøjelsen sammen med skiftende regeringer fra både Færøerne og Grønland – kan hjælpe lidt til med at åbne døre, med at skabe forbindelser og skabe netværk.
Så der er på den ene side et kæmpe potentiale, og der er også en stærk mulighed for at lade ønsket om større selvstændighed gå sammen med rigsfællesskabet.
jeg synes faktisk, at vi, hvis man erkender den synergieffekt, så er alt, alt for dårlige til at få noget ud af det, og det synes jeg gælder for alle tre dele af rigsfællesskabet.
Jeg synes nogle gange – og det skal være en lidt selvkritisk bemærkning – at vi hernede i den sydlige del af rigsfællesskabet er lidt berøringsangste over for at sige, hvad det er for nogle interesser, vi har i rigsfællesskabet, og at vi også er lidt berøringsangste over for at være kritiske, når vi synes, det i andre dele af rigsfællesskabet går den forkerte vej.
Vi skal jo alle sammen kunne tåle, at vi kan sige, hvad der er vores holdninger, og på den måde udvikle os sammen.
Jeg tror, det er en iboende trang hos alle os mennesker, at vi gerne vil have så stor indflydelse på vores eget liv og vores eget land som muligt.
Men jeg har nogle gange svært ved at forstå det, som jeg opfatter som en ret populistisk debat, der også er i Grønland og Færøerne, hvor det at komme længere væk fra Danmark pludselig bliver svaret på alle de udfordringer, som der er i landene, og som i den grad kalder på et svar.
Men jeg vil også gerne have lov til at blande mig i diskussionen og sige, hvor jeg ser at der er nogle synergieffekter, og derfor vil jeg også gerne nævne noget.
Man har jo nu haft et stort forhandlingsforløb om det forslag til vedtagelse, som vi også støtter, og som alle partier står bag, bortset fra Dansk Folkeparti og et enkelt nordatlantisk mandat, og så kom der midt i de forhandlinger det her lidt friske forslag til vedtagelse fra hr. Søren Espersen, som drejede sig om, om man ikke skulle nedsætte en ny kommission og opfordre regeringen til en ny forhandling med både lagmanden og selvstyret i Grønland.
Jeg var, det må jeg sige ærligt, et kort øjeblik stærkt fristet til at stemme for det, for jeg synes, vi har nogle potentialer, vi ikke bruger, og kunne det måske være sådan én måde at gøre det på?
Jeg synes måske bare, at man, hvis man skal tage et nyt initiativ i retning af at udfylde hele potentialet i rigsfællesskabet, så skal forberede det lidt bedre og også skal gøre det i samarbejde med de nordatlantiske mandater her i salen og ikke bare som sådan en hovsavedtagelse.
Det, jeg tænker på, er jo, at vi, som flere har været inde på, har en arktisk strategi, og vi har nogle fine spilleregler, og vi har, som statsministeren også har redegjort for, løbende udviklet en uranaftale og forskellige elementer, men når jeg siger, at jeg synes, at der måske er et rum til at tænke nyt, så er det, fordi der også er sket nogle ting i de seneste år, som kalder på en lidt ny indfaldsvinkel.
For for 3 år siden, hvor jeg kunne være med i nogle af forhandlingerne, troede vi jo f.eks. stadig på et stort råstofeventyr i Grønland, som kunne løse det i forhold til store dele af grønlandsk økonomi.
Men meget tyder på, at det i hvert fald ikke står lige for døren, og at det ikke er sådan noget, der lige kommer til at ske fra den ene dag til den anden.
Jeg synes, det er værd at overveje, om vi kunne lave en konstruktion a la det, vi har i IFU inden for klimainvesteringer og inden for en lang række andre områder, hvor vi med yderst begrænsede midler – det er jo sådan nogle få millioner kroner, vi lægger ind dér – lægger en pulje, der kan være risikoafdækkende, mod at få store kommercielle private investorer ind og investere i rigsfællesskabet.
For sagen er jo, at der stadig væk er alt, alt for få investeringer, især i Grønland, og der er et stærkt ønske fra især grønlænderne.
Jeg tror også, der er det fra Færøernes side, men her på det sidste er det i hvert fald grønlænderne, der har været mest eksplicitte om udenrigspolitikken, de vil gerne koordinere mere, og de vil gerne gøre det.
Vi har en grundlov, vi ikke kan se bort fra, men det kunne da godt være, at man kunne lave et stærkere samarbejde på det område.
Vi har da prøvet os lidt frem undervejs med nogle forskellige modeller, også inden for eksportfremstød og den form for ting, og kunne man systematisere det mere?
Men det kan da godt være, at vi kan tænke lidt ud af boksen alligevel inden for de rammer, der nu er givne, og på den baggrund synes jeg egentlig det kunne være interessant at tænke ind i den næste generation af rigsfællesskabet, simpelt hen også fordi jeg tror, det er forudsætningen for, at vi kan beholde det.
Det er ikke i modsætning til det, men det er forudsætningen for, at vi kan beholde det, og jeg vil gerne afslutte med at sige, at det vil vi fra radikal side gøre rigtig, rigtig meget for at man kan, men selvfølgelig helst på en måde – og det kan kun lade sig gøre på den måde – hvor alle tre dele føler, det giver mening og vedvarende mere mening.