Eva Kjer Hansen (V), 2007-05-16:
Jeg forstår forespørgslen i dag som to separate spørgsmål, det ene gående på, hvordan regeringen vil sikre, at kommunerne udarbejder de lovpligtige børnepolitikker og standarder for sagsbehandlingen, og det andet på, hvordan regeringen vil sikre, at udsatte børn og unge får den nødvendige indsats.
Jeg vil først redegøre for spørgsmålet om børnepolitikkerne.
Da vi vedtog anbringelsesreformen, blev vi enige om, at alle kommuner skulle vedtage en sammenhængende børnepolitik og lave standarder for sagsbehandlingen.
Vores tanke var, at det er helt centralt for indsatsen, at det politiske niveau i kommunerne bliver tvunget til at tænke igennem, hvordan de vil sikre en sammenhængende indsats for de udsatte børn.
De skal bl.a. tænke igennem, hvordan samarbejdet mellem normal- og specialområdet skal være, hvilket ansvar daginstitutioner og skoler har i forhold til de udsatte børn, hvordan samarbejdet med socialforvaltningen skal være m.v. Jeg tror, at børnepolitikkerne vil være et af de mest centrale redskaber i forhold til at sikre den tidlige indsats, som vi jo altid taler meget om, for de vil sikre, at der er sammenhæng i indsatsen over for de udsatte børn, og at de forskellige fagfolk omkring børnene alle arbejder i samme retning.
Men alt det forudsætter selvfølgelig, at kommunerne også udarbejder disse børnepolitikker.
I marts i år offentliggjorde Socialpædagogernes Landsforbund en rapport, der viste, at hver tredje kommune endnu ikke havde vedtaget og offentliggjort en børnepolitik.
Det er naturligvis fuldstændig uacceptabelt, hvis kommunerne ikke overholder reglerne.
Loven om anbringelsesreformen blev vedtaget i 2004, og kommunerne har haft over 2 år til at lave gennemarbejdede børnepolitikker til ikrafttræden den 1. januar 2007, så ingen kan undskylde sig med, at der ikke har været tid til at lave dem.
På baggrund af undersøgelsens oplysninger skrev jeg til de 57 kommuner, som ifølge SL ikke havde lavet en børnepolitik eller standarder for sagsbehandlingen.
De fik en måneds frist til at oplyse mig om, hvorvidt undersøgelsens resultater var korrekte.
De fleste af kommunerne havde, siden SL lavede sin undersøgelse i starten af 2007, fået udarbejdet en børnepolitik og standarder, nogle af de 57 havde faktisk også udarbejdet den til tiden, selv om SL’s undersøgelse viste noget andet, og nogle havde lavet den, men blot ikke fået den offentliggjort før SL’s undersøgelse, og det gjorde brevet dem jo så opmærksom på at de skulle.
Der er imidlertid 15 kommuner, som har meddelt, at de endnu ikke har børnepolitikker og standarder på plads.
De har godt nok alle lagt en tidsplan for arbejdet, men det mener jeg ikke er godt nok her 4½ måned efter, at det skulle have været på plads, så de vil nu blive indberettet til det kommunale tilsyn.
Alt dette handler om, hvorvidt kommunerne har udarbejdet børnepolitikker og standarder, men jeg synes jo også, det er vigtigt, at vi ser på indholdet af disse børnepolitikker, for en ting er selvfølgelig, at de er udarbejdet, noget andet er, om de har et indhold, der lever op til lovens krav, og om de er så præcise, at de kan være et reelt redskab for kommunerne.
Jeg har derfor bedt Ankestyrelsen om i starten af 2008, når vi er sikre på, at alle kommuner har en børnepolitik, at se på indholdet af børnepolitikkerne og standarderne for sagsbehandlingen i kommunerne.
Herudover er det jo så også vigtigt, at børnepolitikker og standarder er implementeret i kommunerne, så de smukke målsætninger bliver omsat i praksis over for de udsatte børn.
Servicestyrelsen har det sidste halvandet år i samarbejde med syv projektkommuner udviklet redskaber til at udarbejde en børnepolitik og har nu også udviklet redskaber til implementeringen af politikken i kommunen.
I april i år fik alle kommuner tilsendt en pjece om disse redskaber, som findes på en hjemmeside og som er frit tilgængelige for alle.
Jeg mener derfor alt i alt, at der er gjort meget for at sikre, at kommunerne får lavet deres børnepolitikker, og at de så også rent faktisk anvendes i praksis.
Det andet spørgsmål til denne forespørgselsdebat går på, hvordan regeringen vil sikre, at man får gjort den nødvendige indsats over for udsatte børn.
Det er et meget bredt spørgsmål, og det har jo været diskuteret en hel del fra flere vinkler, ikke mindst her på det seneste.
Jeg vil gerne starte med at slå fast, at udsatte børn og unge altid skal have den hjælp og støtte, de har behov for.
Det må hverken økonomi, travlhed i kommunerne, berøringsangst over for forældrene eller andre ting stå i vejen for.
Kommunerne har en pligt over for disse børn, og vores rolle fra centralt hold er at sikre, at der er den nødvendige lovgivning på området, og så følge med i, om kommunerne lever op til deres forpligtelse.
Jeg synes, vi allerede har gjort rigtig meget via anbringelsesreformen.
Den har været et stort skridt fremad
, og der fik vi jo skærpet reglerne til kommunernes sagsbehandling, vi fik sikret både børnene og deres familier en bedre inddragelse, vi fik indført mere kontrol med kommunerne, og vi afsatte midler til en massiv efteruddannelsesindsats.
Det er nu næsten halvandet år siden, reformen trådte i kraft, og jeg er ikke i tvivl om, at den giver en løft af området, et løft, som også har været tiltrængt.
For netop at følge med i, om kommunerne gør det, de skal, har vi som nævnt i forbindelse med reformen iværksat flere aktiviteter, der skaber synlighed om kommunernes indsats, både i form af Ankestyrelsens praksisundersøgelser, anbringelsesstatistikken og Ankestyrelsens udvidede mulighed for at tage sager op af egen drift.
En af de ting, jeg mener er vigtig, er, at vi i højere grad får oplysninger om kommunernes indsats på kommuneniveau.
Når vi får årsstatistikken fra Ankestyrelsen, får vi flere oplysninger på kommuneniveau, så den enkelte kommune kan stilles til ansvar for dens indsats på området.
Og så kan kommunerne også sammenligne sig med hinanden, og det tror jeg kan være nok så godt et redskab i arbejdet på at skabe synlighed om, hvad der rent faktisk sker i den enkelte kommune.
Bl.a. i forlængelse af reformen er der desuden igangsat forskellige tiltag, der skal opkvalificere dem, der på forskellige niveauer i kommunen arbejder med udsatte børn.
Alle nye sagsbehandlere, der ansættes på børneområdet, tilbydes et gratis intensivt 10-dages-kursus om anbringelsesreformen og lovgivningen på børneområdet generelt.
I efteråret 2007 vil der blive udbudt et kursuskatalog til sagsbehandlere og leverandører på børneområdet, som vil indeholde konkrete kurser, bl.a. om systematik i sagsbehandlingen, hvordan man bedst tackler vold mod børn, kriminelle unge og børn og unge med anden etnisk baggrund osv.
Der viser sig jo nemlig at være meget stor forskel på kommunernes tilrettelæggelse af sagsbehandlingen, og jeg tror, at man også her vil kunne lære meget af hinanden.
Der er altså samlet set gjort rigtig meget for at løfte området, men samtidig må vi også erkende, at der stadig er børn, som ikke får den nødvendige hjælp.
Derfor er vi nødt til at se på, hvad vi yderligere kan tage af initiativer fra centralt hold for at forbedre kommunernes indsats.
Vi havde jo så i går et møde i forligskredsen bag anbringelsesreformen, hvor der var opbakning til at iværksætte fire tiltag, som jeg mener vil kunne imødegå nogle af de centrale problemer på området.
Det første forslag går på at få sat fokus på kvaliteten i indsatsen.
Debatten i den seneste tid har kørt på kommunernes besparelser på anbringelsesområdet og på det faldende antal nyanbringelser, og jeg mener simpelt hen, at den debat er for unuanceret.
Det er for enkelt at hævde, at bare anbringelsestallet er højt nok, og bare der bruges penge nok på området, så har børnene det sikkert fint, for det er et omfattende indgreb at fjerne børn fra deres forældre.
For nogle børn er det den eneste rigtige løsning, men for andre er der andre indsatser, som vil give dem en bedre hjælp.
Vi ved fra tidligere anbragte børn og unge, at livet som anbragt barn kan være vanskeligt og fyldt med dårlige oplevelser.
Og op mod 50 pct. af de børn, der har været anbragt, bryder sammen i teenageårene.
Undersøgelser peger desuden på, at tidligere anbragte børn er i en stor risiko for at klare sig dårlige end deres jævnaldrende senere i livet.
Det gælder, både når man ser på deres uddannelsesniveau, deres beskæftigelsessituation, deres familieliv og deres sundhed.
Skal børn og unge anbringes, skal indsatsen, hvad angår det, vi tilbyder dem i anbringelsen, gøres bedre.
Derfor skal der en omfattende opkvalificering af indsatsen i gang, så vi med god samvittighed kan sige, at vi tilbyder børnene noget ordentligt, når de bliver anbragt.
Vi skal tilbyde dem gode og ordentlige omsorgspersoner, som er godt rustet til arbejdet med disse børn, og som løbende bliver superviseret.
Vi skal også sikre dem en solid skolegang, der kan tage højde for deres sårbarhed, og frem for alt skal vi sikre, at børn, der anbringes, ikke bliver udsat for overgreb.
Endelig skal vi også have mere viden om, hvad det gode anbringelsessted er.
Nogle anbringelsessteder har meget få sammenbrud i anbringelserne, forældresamarbejdet fungerer, og de børn, der er der, rykker sig.
Og der skal vi vide, hvad det er, der gør et anbringelsessted godt, om det er personalets uddannelsesniveau og arbejdsmetoder, eller om det er noget andet, der gør, at der er en positiv forskel.
Jeg vil derfor sætte et større projekt i gang om kvalitet i anbringelsen, som skal have fokus på at hæve kvaliteten, bl.a. i skolegangen, med hensyn til at undgå overgreb og med hensyn til at sikre et bedre samarbejde med forældrene.
Det andet forslag går på de tilfælde, hvor personer tæt på barnet, f.eks. bedsteforældre, plejeforældre og skolelærere eller andre, er frustrerede over kommunens afgørelser om flytning af et barn eller afgørelser om samvær, men hvor forældrene ikke vil klage over denne afgørelse.
Vi udvidede jo, i forbindelse med at vi vedtog reformen, Ankestyrelsens muligheder for at tage sager op af egen drift.
Og jeg synes, at Ankestyrelsen skal have endnu flere beføjelser, sådan at de også kan se på afgørelser om flytninger af børn samt afgørelser om samvær under anbringelsen.
Herudover vil jeg foreslå, at Ankestyrelsen får kompetence til at kunne give administrative pålæg, det vil f.eks. sige pålægge en kommune at gennemføre en § 50-undersøgelse inden for 14 dage.
Endelig mener jeg, at der er brug for en informationskampagne over for de fagfolk, der møder børn og unge i hverdagen.
Alle lærere, pædagoger, plejefamilier m.v. skal kende til muligheden for at henvende sig til Ankestyrelsen og bede dem om at tage en sag op, selv om man ikke er klageberettiget.
Sidste år tog Ankestyrelsen ca. 100 sager op.
Ankestyrelsens vagthundefunktion spiller således en aktiv rolle, men jeg mener, at den kan udvides mere.
Det tredje handler om, at vi har brug for mere viden om, hvilke børn der har brug for at blive anbragt så hurtigt som muligt, og hvilke børn der har gavn af, at de bliver bakket op i familien.
Vi har i mange år talt om vigtigheden af en tidlig indsats og forebyggende foranstaltninger, men jeg synes også, at vi har brug for mere viden om, hvad det så er, der er praksis i kommunerne.
Forskningen kan bidrage til at besvare en del af spørgsmålet, men der er også brug for simpelt hen at komme tættere på, hvad det er, man gør i kommunerne, hvad deres erfaringer er, og ikke mindst hvad deres resultater er.
De seneste tal fra anbringelsesstatistikken viser et fald i antallet af nyanbringelser.
Men det kan vi ikke se ud af statistikken, for vi kan ikke der se, hvad det er, kommunerne sætter i stedet for anbringelserne, og hvad resultatet af dette er.
Endelig er der det fjerde forslag, som ligger i forlængelse af den debat, der har været i foråret om forholdet mellem børns og forældres rettigheder.
Hvor går tærsklen for, hvornår et barn kan anbringes?
Der er det min umiddelbare vurdering, at det ikke er lovgivningen, der er problemet, men at der måske er en manglende viden i kommunerne om, hvor tærsklen reelt går, og hvilke muligheder man har for at gribe ind i de forskellige sager, hvor forældrene ikke vil samarbejde.
Derfor vil vi lave en mere uddybende vejledning til kommunerne om, hvor tærsklen går, som også vil indeholde beskrivelse af konkrete sager, der ligger både over og under tærsklen, for vi skal være sikre på, at kommunerne er fuldt ud klar over de muligheder, som lovgivningen giver dem.
Der er allerede gjort meget, men jeg synes også, at vi skal arbejde videre for at sikre, at de udsatte børn og unge får den hjælp, de har brug for.
Der er børn, som vokser op hos forældre, som ikke kan give dem den omsorg, de har brug for, og som de har ret til.
Her må vi sørge for at træde til med en god lovgivning, der giver kommunerne mulighed for at yde lige netop den indsats, som det pågældende barn har brug for.
Det handler om at give den rette hjælp til det enkelte barn og at der er kvalitet i den hjælp, der bliver givet til barnet.
Forhandling