Nikolaj Villumsen (EL), 2015-05-12:
Tak for det.
Jeg må indrømme, at jeg er godt og grundigt skuffet over redegørelsen fra udenrigsministeren.
Ærlig talt, hvorfor ligge under for, at Tyrkiet ønsker at bortcensurere ordet folkedrab?
Det kan ganske enkelt ikke være rigtigt, at vi skal have en situation, hvor et andet lands regering kan diktere og censurere i historien.
Som det danske Folketing, som den danske regering bør man ikke bøje sig for det tyrkiske pres.
Den tyrkiske regering bryder sig ikke om historien og har i stedet for valgt at tage en anden officiel udlægning, en officiel statslig udlægning af, hvad der historisk skete.
Det så vi med besøget fra ambassadøren i Udenrigsudvalget den anden dag.
Det er jo ikke, fordi man lægger skjul på, at man kommer og fremlægger en officiel statslig version af historien.
Heldigvis er det sådan, at mange lande og senest Europa-Parlamentet har valgt ikke at bøje sig for den censur af historien.
Ligeledes har lande som Sverige, Holland, Luxembourg, Tyskland og Østrig nægtet at bøje sig for den tyrkiske regerings censur.
Jeg mener, at vi i Danmark bør gøre det samme.
Uenigheden i dagens debat er jo grundlæggende, om vi vil lade den tyrkiske regering diktere, at vi i Danmark ikke må sige et ord, nemlig folkedrab.
Udenrigsministeren nævnte det også, men nævnte det aldrig i forbindelse med de tragiske begivenheder, som han kaldte folkedrabet i sin tale.
Der kommer formentlig også til at være en situation, hvor en del partier vil undlade at nævne ordet i dagens debat.
Desværre får vi formentlig også et forslag til vedtagelse, som ikke siger ordet folkedrab.
Jeg synes, at det er vigtigt, at vi tør kalde et folkedrab for et folkedrab og ikke bøjer os for det tyrkiske pres.
Jeg synes, at det vigtigt, at vi ikke reducerer spørgsmålet om det armenske folkedrab til en debat mellem Tyrkiet og Armenien.
Folkedrabet er en forbrydelse mod menneskeheden, som vi alle sammen bør forholde os til.
Vi bør mindes det, og vi bør arbejde for, at noget lignende aldrig sker igen.
Det er også på den baggrund, at vi i Danmark har en officiel holocaustdag.
Her mindes vi folkedrabet på jøderne.
Det er ikke nyt at mindes eller drøfte folkedrab eller forbrydelser mod menneskeheden i Folketinget.
Det særlige i den her situation er jo bare, at det er en nær allieret af Danmark, som er indblandet i folkemordet, og som benægter det.
Jeg må sige, at jeg ærlig talt ikke forstår udenrigsministeren, når han siger, at det er et juridisk og historisk spørgsmål at afklare, om der var til tale om folkedrab.
Altså, ærlig talt synes jeg ikke, at det giver mening, medmindre man oprigtigt mener, at der ikke var tale om et folkedrab og har argumenter for at påpege det, men det er jo ikke nogen hemmelighed, at der også er mennesker, der benægter holocaust.
Skal vi så også holde op med at kalde folkedrabet på jøderne for et folkedrab?
Det går jo ikke.
Det går jo ikke at benægte det, bare fordi nogle benægter det.
Den anden dag fremhævede den tyrkiske ambassadør forskellen mellem holocaust og folkedrab på armenierne.
Det var, at der er faldet dom mod bødlerne bag holocaust, men det gjorde der jo faktisk også mod bagmændene for det armenske folkemord.
De blev bare aldrig straffet, og straffen blev aldrig eksekveret.
Tværtimod begyndte den nye tyrkiske stat konsekvent at modarbejde en anerkendelse og en retsforfølgelse, og man har umuliggjort, at der kan træffes de afgørelser, som udenrigsministeren efterlyser, der juridisk skal være.
Og det ved Danmark, og det ved regeringen, og det ved Folketingets partier jo også godt.
Når udenrigsministeren gemmer sig bag den tyrkiske regerings argumenter, gemmer han sig bag en regering, der har en officiel politik om benægtelse af folkedrabet.
Det er ikke historieforskning eller jura.
Det er benægtelse, og det er ganske enkelt intet andet end det.
Det er denne benægtelse, der ærlig talt er dybt bekymrende, ikke mindst i lyset af de store problemer med undertrykkelse af etniske, religiøse og nationale mindretal i Tyrkiet.
Den har ofte været kritiseret i Europarådet af EU, af den danske regering, og den tyrkiske regering forbryder sig gang på gang mod sine forpligtigelser over for menneskerettighedskonventionen med sin undertrykkende politik over for minoriteterne.
Vi bør i Danmark forholde os til, at det er 100-året for det armenske folkemord.
Vi bør kritisere de store problemer, der er med manglende respekt for mindretallet i Tyrkiet, og vi bør på den baggrund – synes jeg – vedtage det forslag til vedtagelse, som jeg nu fremlægger.