Johanne Schmidt-Nielsen (EL), 2009-03-24:
Der står rigtig, rigtig mange pæne ord i den redegørelse, vi har fået.
Problemet med den her redegørelse og med den her såkaldte handlingsplan er bare, at de her pæne ord ikke bliver fulgt op af nogl initiativer til, hvordan vi laver om på den situation, vi står i, nemlig en situation, hvor samfundet i den grad skriger på ligestilling.
Grundlæggende mener jeg faktisk, at man kan sige, at vi har at gøre med en regering, der er ramt af en ligestillingspolitisk handlingslammelse
en handlingslammelse, der i den grad gør sig gældende for den redegørelse, vi ser på i dag.
Det er ikke nok - det bliver vi altså nødt til at fastholde - at sige, at man godt kan lide ligestilling, og det er ikke nok, at man siger, at det ville være dejligt, hvis der var ligeløn i Danmark.
Man bliver også nødt til at reagere på det.
Det er jo heller ikke nok på miljøområdet at sige, at vi ville ønske, der blev udledt mindre CO2.
Hvis man mener det, bliver man nødt til at sætte ind og sørge for, at der bliver udledt mindre CO2.
Hovedproblemet er, at regeringen ikke er villig til at bruge de redskaber, der er nødvendige, og at man ikke er villig til at sætte sig nogle ambitiøse mål.
Et af de områder, der er beskrevet i den her redegørelse, er, at vi skal have reduceret uligheden mellem mænd og kvinder.
Men man sætter sig ikke nogen mål for, hvornår det skal være sket, og hvor mange procent den her økonomiske ulighed så skal reduceres med.
O.k., det tør man så ikke, men man kunne da i det mindste komme med nogle forslag til - og ikke bare have et ønske om det - hvordan vi sørger for, at den her økonomiske ulighed mellem mænd og kvinder bliver reduceret.
Når nu man har et punkt, der hedder, at man vil reducere den økonomiske ulighed, så er det lidt underligt, at man ikke vil bruge de redskaber, der virker.
Det, man skriver, er, at man vil overvåge den her udvikling, men man skriver ikke noget om, hvad man vil gøre.
Det er interessant, fordi vi nu ved, at skattereformen i den grad har kønsmæssigt ulige konsekvenser.
Det er ikke længere til diskussion, at den skattereform, som bl.a. ligestillingsministeren står bag, betyder, at mænd kommer til at tjene markant flere penge på den her reform eller får en gevinst, der er markant større end kvinders.
Og så kunne jeg godt tænke mig, at ministeren gik på talerstolen her bagefter og forklarede, hvordan sådan en skattereform hænger sammen med den handlingsplan, man har lavet.
Hvordan kan man på den ene side skrive på et pænt stykke papir og med nogle pæne formuleringer, at man gerne vil have, at den økonomiske ulighed mellem mænd og kvinder bliver reduceret, når man så samtidig sidder her i Folketingssalen og foreslår og stemmer for en skattereform, der betyder, at mænd altså får en gevinst, der er dobbelt så stor som kvinders?
Som jeg har sagt i tidligere indlæg, har selv vores finansminister sagt, at det er klart, at når man laver en skattereform, hvor de, der tjener meget, får endnu mere, og vi er i en situation, hvor de, der tjener meget i det her land, er mændene, og de, der ikke tjener så meget, er kvinderne, så vil den økonomiske ulighed mellem mænd og kvinder selvfølgelig blive forøget.
Hvorfor bruger man ikke sådan en lejlighed, som der er nu med skattereformen, til i det mindste at sørge for, at uligheden ikke vokser?
Derudover havde man jo faktisk - når nu vi er ved den økonomiske ulighed - en fantastisk mulighed for i forbindelse med overenskomstforhandlingerne i foråret at sørge for at få mindsket forskellen på mænds og kvinders livsindkomst.
For vi ved, at rigtig mange kvinder er beskæftiget på det offentlige område i de såkaldte kvindefag.
Vi ved også, at lønningerne her er markant lavere sammenlignet med andre fag; f.eks. er lønforskellen mellem en SOSU og en svejser, som har uddannelser af nogenlunde samme længde, markant, selv om uddannelsesniveauet er det samme.
Hvorfor sørger man ikke for at give de her kvindegrupper, som det altså typisk er, et markant lønløft?
Så siger regeringen, at den ikke vil blande sig i overenskomstforhandlingerne.
Den er simpelt hen for tynd, for alle og enhver ved, at de penge, der skal forhandles om, altså kommer her fra Christiansborg.
Når der er tale om offentligt ansatte, så har regeringen selvfølgelig stor, stor indflydelse på, hvor mange penge der er at forhandle om, hvor stor pengeposen er.
Så hvis man ønsker at løfte de offentligt ansatte, de lavtlønnede, som altså typisk er kvinder, så skal initiativet komme herindefra.
Det klinger hult, at man skriver, at man interesserer sig for økonomisk ligestilling mellem mænd og kvinder, når man accepterer en ulighedsskabende skattereform, og når man ikke er villig til at afsætte de ressourcer, der kunne gøre, at vi kunne få løftet de offentligt ansatte.
Et andet mål i den her plan er at få fædrene til at tage mere barselorlov.
Igen, det er positivt.
Man sætter sig så godt nok ikke noget konkret mål, man skriver ikke, hvor meget vi skal rykke os inden 2015.
Vil 7,5 pct. af barslen i 2015 være nok, til at man har rykket sig?
I dag tager mænd 7,4 pct. af barslen.
Kom nu, lidt ambitioner kunne da pynte på debatten og måske få os lidt længere frem.
Men o.k., man tør så ikke sætte sig nogle ambitiøse mål, man siger bare: Hvor ville det være dejligt, hvis flere mænd tog mere barsel.
Ja, ja, men hvor langt skal vi nå, og hvordan når vi derhen?
Igen mangler det konkrete initiativ.
Vi ved, at en øremærkning af barslen virker, vi kan se det i Norge, vi kan se det i Sverige, vi kan se det i Island, vi kan se, at det virker, og vi kan ikke mindst se, at det virker i forhold til at skabe en kultur på de enkelte arbejdspladser, som gør det mere legitimt for fædrene at bede om barsel.
Det er sådan set noget af det, som er allermest interessant, nemlig at mændene er meget glade for den her barsel, og at det gør det væsentligt lettere for dem at gå hen og sige: Jeg skal selvfølgelig have min barselorlov.
På mange danske arbejdspladser er der en kultur, der hedder: Hvorfor skal du det, du er en mand, det er da en kvindeopgave?
Endnu en gang står vi med et redskab, som man oven i købet har afprøvet i landene omkring os.
Vi kan tage de gode erfaringer og igangsætte dem i Danmark, men det tør man ikke gøre.
Det hovedargument, der altid bliver smasket på ligestillingsforslag eller brugt som modargument mod diverse ligestillingsforslag, vi kommer med fra oppositionen, er, at regeringen ikke vil begrænse den enkeltes frihed.
Det er også tilfældet i forhold til barselorloven.
Man siger, det må være op til den enkelte familie at få den barsel fordelt, og at det ikke er noget, vi skal blande os i herindefra.
Problemet er bare, at det der såkaldte frie valg ikke er så frit alligevel, for faktum er, at man i langt de fleste familier står i en situation, hvor far tjener væsentligt mere end mor.
Så hvis far skal gå på barsel, kommer familiens samlede indkomst til at falde betydeligt mere, end hvis mor går på barsel.
Den faktor bliver man jo nødt til at medregne.
Det der frie valg, der altid bliver talt om, er måske ikke så frit, og måske er det ikke så let for de der mænd at gå hen på deres arbejdspladser og sige til deres arbejdsgivere, at de gerne vil have barsel.
Alt det kunne vi lave om på, hvis vi turde tage nogle konkrete initiativer.
Forskningsområdet har også været oppe i dag.
Dansk Folkepartis ordfører mente ikke, at det var et tegn på manglende ligestilling, at vi har under 12 pct. kvindelige professorer.
Det mener jeg nu nok det er, medmindre man går ud fra, at mænd skulle være ekstremt mere kvalificerede til at være professorer, end kvinder er, og at vi har exceptionelt ikkekvalificerede eller dårligt kvalificerede kvinder i Danmark.
Det tror jeg ikke der er noget der tyder på.
Igen ville man kunne rette op på situationen, hvis man turde handle.
Det var et initiativ, der virkede.
Hvorfor?
Det er ikke til at forstå.
Initiativer, der virker, enten fordi vi har brugt dem her i Danmark tidligere, eller fordi vi kan lære af dem fra de lande, der ligger omkring os, burde vi da indføre.
Det vil sige, at første del af opgaven er sådan o.k. løst, at man altså peger på, at vi har massive ligestillingsproblemer i Danmark.
Men anden del af opgaven, nemlig den del af opgaven, der er mindst lige så vigtig, og som går ud på at løse problemerne, er man altså stort set ikke kommet med nogen svar på i den redegørelse fra ligestillingsministeren, vi behandler i dag, og det er beklageligt.