Aleqa Hammond (SIU), 2016-05-20:
Mange tak.
Vi er det 12. største land i verden, står der i Taksøerapporten, og det er Grønland også uden Danmark.
Men det sætter rigsfællesskabet lidt i perspektiv som landmasse.
Taksøe-Jensen fremhæver, at vi tilsammen er det 12. største land i verden og det 3. største NATO-land, målt på areal.
Det giver indflydelse, men det er Grønland, der leverer 98 pct. af arealet.
Vi er fra Grønlands side klar til at bidrage med det, vi kan, for at fremme Danmarks interesser – hvis Danmark er interesseret i at fremme resten af rigsfællesskabets interesser.
Grønland og Danmark udgør tilsammen en arktisk stormagt, siges der.
Det siger igen også ret så meget om rigsfællesskabet, lidt i et andet perspektiv.
Selvstyreloven slår endegyldigt fast, at Grønland har ret til selvstændighed, og et overvældende flertal af grønlændere stemmer på partier, der går ind for Grønlands selvstændighed.
Derfor er det vigtigt for Danmark at forstå, at hvis man ønsker at holde fast i rigsfællesskabet, er det på tide at nytænke rigsfællesskabet og dets rammer.
Hvis rigsfællesskabet skal prioriteres, må Danmark tage sit ansvar alvorligt.
Her tænker jeg bl.a. på det grønlandske beredskab, som har brug for en klar opprioritering af kystvagten og beredskabet.
Rigsrevisionen kritiserede for efterhånden mange år siden i meget opsigtsvækkende og hårde vendinger beredskabet i Grønland.
Vi venter stadig på den rapport, der skal komme med et bud på fremtidens beredskab, og efterhånden hører vi, at søkortopmålingen muligvis ikke er på trapperne, sådan som det ellers er aftalt.
Et andet eksempel på, at Danmark underprioriterer Grønland, er nemlig udarbejdelsen af det søkort, som jeg lige har nævnt.
Jeg synes også, det er en meget vigtig udmelding fra Grønlands side, at naalakkersuisut, det grønlandske selvstyre, fastholder, at man lever op til sin aftale.
Danmark varetager udenrigspolitikken på vegne af Grønland og Færøerne – vel at mærke på ikke hjemtagne sagsområder.
I virkeligheden har rigsfællesskabets dele bare ikke altid samme interesser.
Det har vi måske set mest tydeligt i forbindelse med Færøernes eksport af fisk til Rusland – trods dansk deltagelse i handelssanktioner mod netop Rusland.
Vi synes også, det er utrolig vigtigt at opbygge en meget stærkere tillid mellem vores udenrigstjenester, end vi har gjort hidtil.
Selv om der ofte er et godt og tæt samarbejde, når danske interesser ikke er i klemme, kan man nemt få den opfattelse, at Grønland bliver holdt uden for indflydelse, hvis grønlandske interesser ikke flugter med de danske.
Det skaber ikke ligefrem tillid.
Vi har bl.a. set eksempler på, at Grønland er blevet holdt uden for møder, til trods for at Arktis har været på dagsordenen.
Hvis Danmark for alvor skal føre udenrigspolitikken på vegne af alle rigsfællesskabets dele, må Grønland som minimum have fuld indsigt i alle beslutninger, der angår Grønland og Arktis, herunder samarbejdet med USA.
Idet udenrigspolitikken føres på vegne af hele riget, vil det også være på sin plads, at Grønland og Færøerne får fuld indsigt i hele den udenrigspolitik, der føres på vegne af hele rigsfællesskabet.
Danmark har pligt til at medinddrage, rådføre sig med og konsultere Grønland, når emner vedrørende Grønland og Arktis tages op ved internationale møder, i henhold til Itelleqerklæringen, som vi begge to skal leve op til.
Det er blevet fremhævet, at rigsfællesskabets udenrigspolitik ikke skal dikteres fra Nuuk eller Tórshavn.
Det er jeg enig i ikke ville være rimeligt, men det er heller ikke rimeligt, hvis rigsfællesskabets udenrigspolitik dikteres fra København.
En af de måder, som Danmark kan støtte Grønlands arbejde på, er gennem de danske ambassader.
Vi så gerne, at man på danske ambassader rundtomkring i verden blev uddannet i grønlandske forhold eller ansatte medarbejdere med grundig viden om Grønland, så de danske ambassader ikke bare i særlige tilfælde, men som en naturlig del af deres daglige arbejde, kan fremme hele rigets erhvervsinteresser – i en tid, hvor rigsfællesskabet er under stærk forandring.
Netop erhvervsinteresserne i forbindelse med mineudvikling omtaler statsministeren i sin redegørelse, for vores lande har indgået aftale om håndtering af bl.a. uran.
I selve rapporten lægger jeg også mærke til, at statsministeren indleder med og lægger særlig vægt på, at brydningen af et fåtal af andre råstoffer også kan berøre udenrigs- og sikkerhedspolitiske interesser.
Statsministeren nævner konkret sjældne jordarter.
Derfor må statsministerens udtalelser opfattes på den måde, at der kan være råstoffer, som det er strategisk vigtigt for Danmark eller rigsfællesskabets allierede at få adgang til – grundet manglende udbud på verdensmarkedet.
Det anser jeg som en oplagt måde at styrke hinanden på.
Men jeg er også nødt til at understrege, at fastsættelsen af råstoffernes pris – måske efter markedspriser – har Grønland aftalt med Europa-Kommissionen allerede tilbage i 2012, og alt andet ville være dybt urimeligt over for de mineselskaber, der har foretaget store investeringer i at udvikle en mine.
Vi har mange grænsehindringer i rigsfællesskabet, som der heldigvis nu i den her regerings tid bliver sat særlig fokus på.
Jeg synes, at mange af de grænsehindringer, vi ser i rigsfællesskabet, er forældede og absurde og trænger til at blive fjernet, således at vi har et rigsfællesskab, hvor vi møder hinanden med stor forståelse for hinandens forskelligheder og værdier.
Siden indførelsen af hjemmestyret i 1979 har vi fra Grønlands side satset meget stærkt på vores uddannelse.
Inden Grønland hjemtog uddannelse som ansvarsområde, var der kun et par uddannelsessteder i Grønland.
I dag er der rigtig mange uddannelsessteder, og aldrig nogen sinde har vi uddannet så mange gode kræfter som nu.
Som befolkning er vi ikke nok til at skabe en fuld vifte af universitetsuddannelser, men når unge rejser ud i verden, herunder til Danmark, for at uddanne sig, er der en risiko for, at de af forskellige grunde ikke vender tilbage.
Det er meget få af dem, der ikke vender tilbage, og vi har brug for hver eneste person til at arbejde for os.
Men jeg deler faktisk statsministerens opfattelse af vigtigheden af det private initiativ.
Der bliver ikke udvist lige prioritering og ligeværdighed.
Her snakker vi om mange bygder uden retssikkerhed, landbetjente eller en detention eller for den sags skyld et kontor at rette henvendelse til – en tilstand, jeg ikke mener er rigsfællesskabet værdigt.
Forsvarets rekrutteringsindsats i Grønland er et godt eksempel på, hvordan grønlænderne kan inddrages mere i opgaveløsningen.
Et andet område kunne være Siriuspatruljen.
I dag er det et krav, at man har været værnepligtig, for at kunne blive optaget i Siriuspatruljen, men grønlændere er ikke omfattet af værnepligten.
Uddannelsen er opbygget fra et dansk udgangspunkt, hvor man antager, at folk har forsvarsuddannelsen, og så må de lære bl.a. at køre og bygge hundeslæder og overleve i Grønland.
Det kunne måske være en idé at tilpasse forløbet sådan, at grønlandske ansøgeres forudgående kunnen i forbindelse med slædekørsel og overlevelse i de arktiske egne kunne inddrages, så grønlandske ansøgere, der allerede kan køre og bygge slæder, kunne bruge mindre tid på den del og i stedet fokusere på den del af forsvarets træning, som grønlandske ansøgere normalt ikke har fået.
Det ville da være helt naturligt at inddrage de grønlandske unge i suverænitetshåndhævelsen af deres eget land.
Statsministeren siger i redegørelsen, at regeringen stiller sig positivt over for det grønlandske og færøske ønske om at arbejde med selvstændige forfatninger inden for grundlovens rammer.
Den holdning vil jeg meget gerne kvittere for her til slut.
Det viser en forståelse for, at vi på et tidspunkt kan blive tre selvstændige lande – tre lande, der kan vælge at gå hver til sit eller frit vælge at fortsætte i fællesskab, hvis det giver mening.
At vi i Grønland ønsker selvstændighed i form af free association, betyder netop, at vi fortsat kan indgå i et fællesskab, men at det vil være en ligeværdig form for fællesskab, hvor vi hele tiden fokuserer på sammen at gøre hinanden stærkere.