Jesper Petersen (S), 2014-09-09:
Jo, men når jeg anholder det, er det, fordi jeg følger lidt med i diskussionen – også uden for salen her – og jeg forstår, at Venstre prøver at give indtryk af, at der samlet set har været nulvækst.
Og det har der ikke.
Sådan er det.
Men ikke desto mindre er det jo korrekt, at der i kommunerne i de senere år omtrent har været nulvækst.
Og jeg tror, de løber stærkt derude.
Jeg tror, de løber rigtig stærkt, og ja, der har skullet effektiviseres – absolut.
Spørgsmålet er jo så, om det skal være sådan, at vi har en permanent politik for den offentlige sektor, som indebærer, at der er nulvækst, når vi ved, at f.eks. sundhedsudgifterne vil stige i fremtiden.
Jeg har en idé om, at Venstre har fritaget det område for nulvækst.
Sådan forstod jeg det lidt tågede svar, vi fik før.
Det betyder jo, at man må skære ned andre steder.
Det har vi spurgt til igen og igen – så sent som for en halv times tid siden – uden at der er kommet nogen svar.
Det håber jeg bare vi kan få, inden der skal være valg, så danskerne ved, hvad de har at forholde sig til.
Når man kigger på Danmark, ser man, at der er ved at ske noget efter 6 svære år.
Uden for vinduerne omme bag mig, uden for den her sal, uden for Christiansborg, kommer der lige så stille gang i Danmark igen.
Vi er ikke færdige med at trække Danmark helt fri af krisen, men her omtrent 3 år efter, hr. Lars Løkke Rasmussen sidst stod på talerstolen som statsminister og efterlod et Danmark med 130.000 færre private arbejdspladser, end da han overtog det, hvor der var indført nulvækst og brugerbetaling, og hvor regningerne ikke var betalt, har Danmark rejst sig igen.
Det går igen fremad, der er en fastere bund under vores velfærdssamfund.
Flere kommer i arbejde; ca. 27.000 flere over de sidste seks kvartaler har fået et arbejde at stå op til om morgenen.
Der er igen styr på Danmarks økonomi, der er råd til at styrke fællesskabet og vores fælles velfærd.
Det har været en hård tur for Danmark.
Vores mere gunstige situation nu er ikke noget, der er kommet af sig selv.
Det har krævet en stor politisk indsats, og det har krævet noget af danskerne.
Regeringspartierne har gjort det på vores måde.
Hr. Lars Løkke Rasmussen og hr. Kristian Thulesen Dahl startede allerede før valget på deres flirt med nulvækst, og tankegangen var, at det handlede om at redde sig selv, hvem som kunne.
Vi har i stedet valgt fællesskabets vej, hvor alle bidrager, men hvor alle nu også skal have del i fremgangen.
For inde bag nøgletallene om stigende beskæftigelse, eksport og privatforbrug, og hvad der ellers er af pensum til sådan en finanslovsdebat, inde bag alle kurverne og diagrammerne handler det om mennesker: om danskernes hverdag, deres muligheder i livet, om de udsigter, de og vores samfund kan byde deres børn.
Det er mennesker, der kan mærke, at der igen er råd til at investere lidt mere i fællesskab og velfærd, at der igen er lidt mere tænken på hinanden og ikke kun det at tænke på sig selv; mennesker, der måske mistede deres job under krisen, men nu igen har fået et arbejde at stå op til om morgenen; forældre, der før valget levede på en fattigdomsydelse, men som nu igen har råd til, at deres børn kan gå til fodbold eller gymnastik; eller den 90-årige Esther Andersen, som Politiken fortalte om forleden.
Hende, der som følge af ældremilliarden fra sidste års finanslov nu oftere kan komme en tur i svømmehallen – noget, hun har elsket hele sit liv, og hvor hun med egne ord føler sig som en på kun 70.
Det er de mennesker, som økonomisk politik og finanslov også handler om.
Det er afgørende med en sund økonomi under vores fælles velfærdssamfund, at vi kan konkurrere, at der er arbejde at få og råd til, at vi kan tilbyde borgerne i vores fællesskab adgang til uddannelse, pleje og pasning af højeste kvalitet.
Det er også det, der betyder, at vi kan sikre forsørgelse til de mange tusinde, der ellers ville være ramt af en brutal indfasning af hr. Lars Løkke Rasmussen og hr. Kristian Thulesen Dahls dagpengereform.
De ting kan vi gøre, fordi vi har fået styr på økonomien, og fordi vi prioriterer fællesskabet.
Og det er netop fællesskabet, som regeringens finanslovsforslag for 2015 handler om.
Når vi nu er på vej ud af krisen, mener vi, at en ny fremgang skal komme alle til gode.
Den skal ikke primært bruges på skattelettelser, som Venstre pønser på.
Der skal være en hjælpende hånd, hvis vi kommer ud for noget her i livet, som vi ikke bare kan klare selv.
Det gælder især for sygdom, og i vores finanslovsudspil har vi sat 5 mia. kr. over de næste 4 år af til at flere skal overleve kræft, bedre hjælp til mennesker med kroniske sygdomme og til mere lighed i sundhed.
Venstre mener at have fremlagt et finanslovsforslag med 1 mia. kr. til sundhed, men finansieringen er tvivlsom, og de kan kun fortælle om økonomien i et enkelt år frem.
Det passer selvfølgelig fint med, at der skal være folketingsvalg næste år, så kan Venstre jo prøve at holde den kørende så længe.
Men alle, der kender til kræft, ved, at også sådan et behandlingsforløb jo kan tage mange år, og Venstre skylder stadig en plan for, hvordan de vil have nulvækst år efter år og samtidig bruge flere penge på kræftbehandling.
Er det kun et 1-årigt løft af kræftbehandlingen?
Skal der skæres ned andre steder på sygehusene, hvis sundhedsudgifterne vokser?
Eller er det i ældreplejen, i politiet eller på skolerne, der skal være fyringsrunder?
Fakta i sagen er helt klare: Nulvækst vil betyde ca. 20 mia. kr. mindre til velfærd og ca. 28.000 færre offentligt ansatte i 2020 end med regeringens politik.
Det vil altså være resultatet, hvis hr. Lars Løkke Rasmussen bliver statsminister igen.
Javel.
Venstre skylder danskerne nogle ærlige svar.
Kom nu frem med den plan.
Har I ikke modet til at fortælle danskerne om konsekvenserne af en nulvækst og stå ved de politiske valg?
Hvorfor er det, at I er så meget imod den lettelse af skatten for almindelige lønmodtagere, som ligger i at bringe fradraget for faglige kontingenter tilbage på et passende niveau og samtidig styrke den danske arbejdsmarkedsmodel?
Jeg synes, Venstres finanslovsforslag mere hører hjemme i Luksusfælden end i dansk politik, for nulvækst er et stort eksperiment med vores velfærd.
Jeg vil til enhver tid hellere have en socialdemokrat til at holde styr på bilagene, end jeg vil overlade ansvaret for Danmarks økonomi til hr. Lars Løkke Rasmussen.
Det, vi ved om Dansk Folkeparti, er, at deres eneste mærkesag, når det kommer til stykket, er at få Venstre tilbage til magten og få hr. Lars Løkke Rasmussen som statsminister.
De siger, at de er imod nulvækst; de siger, at de vil gøre noget ved dagpengene; de siger, at de er imod skattelettelser til de rigeste, men ingen af tingene er åbenbart så vigtigt, at de vil stille det som et egentligt krav for at pege på hr. Lars Løkke Rasmussen.
Han skal faktisk være statsminister for enhver pris, må man forstå på hr. Kristian Thulesen Dahl.
Når jeg sådan tænker på oppositionens leder, kommer jeg til at tænke på Daltonbrødrene fra Lucky Luke.
Den højeste er så glad for mad, at hans politik er til salg for en portion flæskesteg.
De kommer ofte op at skændes og bliver rygende uenige, men i sidste ende er det altid den lille, der får sin vilje.
Sammen skaber de fire utryghed overalt, hvor de kommer frem.
Utryghed vil også være konsekvensen, hvis vi skal til at have nulvækst og brugerbetaling i den offentlige sektor.
Når Venstre vil indføre nulvækst, må forskellige grupper af offentligt ansatte frygte, at det er dem, der kan undværes, almindelige lønmodtagere må begynde at lægge en post ind i budgettet til brugerbetaling på lægebesøg, og mennesker, der nærmer sig pensionsalderen, skal frygte, at de ikke kan få en ordentlig hjælp og pleje i deres alderdom på trods af deres mangeårige skattebetaling.
Derfor skal vi have en finanslov, der bygger videre på mere fællesskab og ikke på mindre, en finanslov med en tro på fremtiden i stedet for utryghed og med håbet intakt om alt det, vi kan udrette her i Danmark, når vi står sammen om det, med arbejdspladser i stedet for arbejdsløshed, en finanslov, hvor vi løfter i flok i stedet for at sige: Pas dig selv.
Når vi laver politik, handler det om almindelige menneskers hverdag, om deres håb og drømme og om, hvilket slags samfund vi gerne vil have for os alle sammen at leve i.
Vi tror på fællesskabet, fordi fællesskabet løfter den enkelte og giver muligheder og ganske enkelt virker.
Vi har et fantastisk land, og det behøver ikke at stoppe her.
Vi kan gøre det endnu bedre.
Men vi vil ikke eksperimentere med vores velfærd.
Det var ordene.