Per Clausen (EL), 2011-03-29:
Jeg skal så tale på trods af en stemme, som er absolut på sidste udkald.
Jeg tror dog, at den vender tilbage.
Det har jeg fået oplysninger om fra lægevidenskaben at der skulle være en chance for, så man skal nok ikke glæde sig for tidligt, hvis der er nogle, der er gået i gang med at glæde sig over det.
Jeg vil starte med at sige, at jeg sådan set var meget glad for nogle af de formuleringer, som ministeren indledte sin ligestillingsredegørelse med.
Hun skriver, at målet med ligestilling ikke er at tvinge kvinder og mænd til at gøre noget, de ikke ønsker.
Det handler ikke om tvang.
Det synes jeg er rigtig vigtigt.
Måske kan man også sige, at det sådan er udtryk for i hvert fald en underlig opfattelse af, hvad ligestillingsdebat skulle handle om.
For som jeg ser det, handler ligestillingsdebat om, hvordan man sikrer, at mennesker uanset køn, uanset seksuel orientering, uanset interesser i øvrigt, får mulighed for at udfolde sig frit og lige præcis tage den uddannelse, man gerne vil tage; få det arbejde, man gerne vil have, selvfølgelig under visse forudsætninger, men alligevel, at man i hvert fald ikke bindes i sin måde at agere på af kønsroller og kønsnormer, som er overleveret i samfundet.
Pointen er jo bare, at det går en lille smule galt, når ministerens konklusion om, at det her handler om at øge friheden – en rigtig fin konklusion – bliver, at så skal man nok ikke betræde lovgivningens vej.
Der er nogle strukturer i samfundet, der forhindrer, at mennesker frit kan vælge at gøre det, de gerne vil, og måske bliver de bundet til at tage nogle uddannelser, de i grunden slet ikke har lyst til.
Hvis de tager nogle uddannelser og har meget svært ved at få arbejde inden for den uddannelse, de har valgt, har svært ved at etablere det forhold til deres børn, som de gerne ville, på grund af nogle strukturer på deres arbejdsplads, på grund af nogle strukturer på arbejdsmarkedet, ja, hvis det er sådan, at det ikke, om man så må sige, først og fremmest eller i hvert fald ikke udelukkende er inde i den enkelte person, undertrykkelsen foregår, så handler det jo ikke bare om at påvirke menneskers tanker og menneskers sind, nej, så handler det grundlæggende om at forandre strukturer.
Jeg tror, at det er den diskussion, man bliver nødt til at tage, men som nogle ligesom gør til en diskussion om, at venstrefløjen skulle ønske tvang, mens højrefløjen ikke ønsker tvang, men at folk selv vælger.
Der er man nødt til at sige: Jamen er det ikke rigtigt, at der faktisk er nogle ting i vores samfund, der betyder, at den lige mulighed for at udfolde sig frit ikke eksisterer?
Hvis det nu er sådan, at der i vores samfund er nedarvet en ganske bestemt opfattelse af de to køn – lad os så holde os til de to køn, for ellers bliver det alt for indviklet, selv om andre nok vil sige, at det er udtryk for en borgerlig indsnævning af debatten – altså at de to køn historisk og traditionelt er bundet til en bestemt funktion og rolle i forhold til det at være forældre, og hvis vi gerne vil frisætte mændene til f.eks. i større udstrækning, end det har været tilfældet indtil nu, at få mulighed for at få et tæt forhold til deres børn, og hvis vi så kan konstatere, at med de metoder, vi bruger i Danmark, går det rigtig langsomt – det er ikke sådan, at det ikke går fremad, for det gør det, men det går rigtig langsomt – og at man ved at indrette barselsystemet på en anden måde, som man f.eks. har gjort i andre nordiske lande, opnår resultater meget hurtigere, hvorfor er det så, at man skal nægte at lære af erfaringerne fra andre nordiske lande?
Hvorfor er pointen, at man skal nægte at gøre det, som de gør i andre nordiske lande, bare fordi det er baseret på lovgivning?
Jeg vil sige, at det selv blandt liberale borgerlige partier i det her land er usædvanligt, at man sådan er fornægtende over for lovgivning.
Jeg vil ikke udelukke, at det for Liberal Alliance er et led i en trend, som kan holde også på andre politikområder, men ellers vil jeg sige, at det er ganske usædvanligt.
Det er jo spørgsmålet om uddannelse.
Hvis det er sådan, at man kan konstatere, at vi har fået etableret et uddannelsessystem, som med ret stor præcision opdeler mennesker efter deres køn i forhold til de uddannelser, mennesker tager, kan man selvfølgelig starte kampagner rettet imod de mennesker, vi har med at gøre, og vi kunne prøve at se på uddannelsernes indhold, uddannelsernes organisering, uddannelsernes form og måske også i hvor høj grad, at der er prestige og økonomi i de forskellige uddannelser.
Det synes jeg ville være en vigtig og relevant diskussion at have i forhold til uddannelsesområdet med henblik på ligesom at sige: Jamen vi synes faktisk, at det virker underligt, at der er den her sådan meget klare kønsmæssige opdeling på uddannelsesområderne.
Kunne vi ikke gøre noget?
Kunne vi ikke tage nogen initiativer, som også rakte ud over at fortælle kvinder, at nu skal de bare blive tømrer?
Med malere og frisører går det jo godt, på trods af at det er stærkt skadeligt for ikke mindst kvinder og deres fostre under graviditet.
Men pointen er: Hvorfor ikke også orientere sig i forhold til regler?
Når vi snakker løn i den her diskussion, så konstaterer man jo – og tørrer sveden af panden – at uligheden på løn i Danmark grundlæggende skyldes, at vi har det mest kønsopdelte arbejdsmarked i Europa, måske næsten endda i verden, men i hvert fald i Europa.
Og så er den næste konstatering, at det er der nok ikke rigtig noget at gøre ved, for lønnen er jo nok en afspejling af den samfundsmæssige værdi.
Så selvfølgelig kan man påvirke den udvikling politisk.
Man kan jo også beslutte sig til, at vi faktisk ikke accepterer, at det arbejde, der har med mennesker at gøre, det arbejde, der har med offentlig velfærd at gøre, skal være lavere lønnet end arbejdet med computere og andre ting.
Det interessante er faktisk, at der, hvis man ser på internationale erfaringer, er et forbløffende sammenfald mellem de job, som er dårligt lønnede, og de job, kvinder søger til eller bliver anbragt i.
Det er sådan set forbløffende.
Det kan godt være, at man kan trøste sig med, at det hele skyldes nogle strukturer, man ikke har indflydelse på, men der er bare en international tendens, der går i retning af, at der faktisk også er noget andet, der slår igennem.
Og derfor kan man selvfølgelig godt gøre noget for at ændre på den ulighed, der er lønmæssigt i Danmark, også selv om man så siger, at den skyldes den opdeling, man har på arbejdsmarkedet – man kan sige, at man har det mest kønsopdelte arbejdsmarked.
Det kræver politisk initiativer, politisk handling, og det er jo det, der skal til efter Enhedslistens opfattelse.
I det hele taget synes vi, at det, der er det store problem og det store udestående i diskussionen om ligestilling som et frigørelsesprojekt for rigtig mange mennesker, er, at man skal holde op med at betragte det som en psykisk øvelse i menneskers indre, men opfatte det som et politisk kampfelt ligesom alle andre politiske områder, hvor vi forsøger at skabe forandring.
Jeg tror, at det ville være et rigtig, rigtig stort fremskridt, hvis man kunne gøre det.
Det ville være fremragende, hvis ligestillingsministeren var i stand til at overbevise sine ministre om den rigtige opfattelse, hun har af, hvad der er definitionen på, om en lov indvirker på ligestillingen, nemlig at det ikke er, om det står i loven, at den skal genere mænd – jeg næver det som et eksempel – eller for den sags skyld genere kvinder, mere eller mindre præcist naturligvis, men om den reelt diskriminerer.
Altså, når man gennemfører nogle bestemte forringelser af dagpenge, supplerende dagpenge osv. og ved, at det faktisk er en langt større udfordring og problem for kvinder end for mænd, fordi der er langt flere kvinder, der har den tilknytning til arbejdsmarkedet, der gør, at de får supplerende dagpenge, så bliver man nødt til at acceptere og anerkende, at det faktisk har en ligestillingsmæssig konsekvens at gennemføre sådan en lovgivning.
Derfor bliver man også nødt til at diskutere, om man skal have sådan en lovgivning – ikke bare, om man skal have den, men om man, hvis man så vil have den, og nu nævner jeg selvfølgelig et eksempel på en lovgivning, hvor Enhedslisten var imod de forringelser, der blev gennemført – altså om man, hvis man vil gennemføre nogle opstramninger af dagpengesystemet, også er indstillet på at diskutere, hvilken betydning det har for kvinders tilknytning til arbejdsmarkedet.
Hvilken betydning har det for kvinders mulighed for at være selvforsørgende økonomisk osv. osv.
Og så bliver man jo nødt til at komme med nogle tiltag, der gør, at de forringelser, der sker af kvinders vilkår i forhold til mænds, modvirkes på den ene eller den anden måde.
Det skulle så være mit sidste, ikke fromme håb, men dog håb, at vi fremover kan få en erkendelse af, at når vi laver lovgivning i det her land, skal vi have en åben og grundig debat af, hvad det betyder for det projekt og perspektiv, som alle jo erklærer de er enige om, nemlig at vi skal frigøre mennesker, sådan at de kan vælge deres liv uafhængigt af, om de har det ene eller det andet køn, og uafhængigt af, om der findes den ene eller den anden opfattelse af, hvad der ville være den rigtige måde at udfolde det køn på.