runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Pia Kjærsgaard (DF), 2008-01-16:
Ja, hvis det bare var det, ville det næsten være til at holde ud, men det er jo lige præcis det, det ikke er.
Jeg synes bare, at jeg vil henvise til det, som hr. Kristian Thulesen Dahl tidligere sagde med hensyn til den fremsættelse, der var i 2003, og der havde man faktisk undersøgt det.
Jeg synes, det er underligt, at hr. Tom Behnke også nu først fremsætter et forslag, man kommer med en lang fremsættelsestale, og når man finder ud af, at det kan man måske ikke lige få igennem, begynder man at foranstalte nogle undersøgelser.
Det kan jeg altså ikke få til at hænge sammen.
Jeg synes, den er virkelig, virkelig sørgelig.
Carina Christensen (KF), 2008-01-16:
Regeringen har udstukket rammerne for arbejdet i Infrastrukturkommissionen i et kommissorium, der blev udarbejdet i efteråret 2006.
Det har været vigtigt for regeringen, at Infrastrukturkommissionen havde en fokuseret indgang til løsningen af problemerne.
Kommissionens analyser viser, at der er store udfordringer forbundet med trafikken.
Og de bliver ikke mindre.
Kommissionen peger på, at det i høj grad handler om at se på de enkelte transportformer - bane, vej, sø og luft - i en sammenhæng og sikre, at de i et effektivt samspil kan være med til at løfte fremtidens store transportopgaver.
Kommissionen har således fået til opgave at se på den trafikale infrastruktur og ikke på finansieringen.
Jeg er enig i, at det har været et meget fornuftigt valg, at kommissionen ikke skulle tage stilling til skattepolitiske spørgsmål som f.eks. kørselsafgifter.
har det været helt afgørende, at der er fokuseret konkret på opgaven.
Det er lige netop det, et kommissorium skal hjælpe med til, og jeg vil gerne rose kommissionen for at have holdt sig målet for øje i hele arbejdsprocessen.
Nu har vi med kommissionens arbejde et godt grundlag for at træffe de konkrete beslutninger, der skal være holdbare langt ud i fremtiden.
Per Clausen (EL), 2008-01-16:
Mener ministeren, at det var rimeligt, at den tidligere transportminister nedlagde veto mod at inddrage roadpricing i Infrastrukturkommissionens konklusioner, og vil ministeren fastholde sin modstand mod roadpricing i de kommende forhandlinger om fremtidens investeringer i infrastrukturen?
Margrethe Vestager (RV), 2008-01-16:
Det er sådan i Det Radikale Venstre, at når vi sender en ordfører og ordføreren indgår en aftale, så er det Det Radikale Venstre, der indgår en aftale.
Jeg tror også, det er sådan i Socialdemokratiet, og jeg har i hvert fald haft den oplevelse, at det også var sådan, at når man forhandlede med en konkret minister, så var det hele regeringen, man indgik en aftale med.
Jeg bliver lidt forvirret over det, som ministeren siger i dag, nemlig det her med, at det er nødvendigt for regeringen at tænke sig om, for vi har lavet meget klare aftaler. Vi har lavet en helt ny læreruddannelse, en læreruddannelse, som måske er nyere, end de fleste troede, da vi lavede aftalen.
Men når man ser på, hvor meget det har krævet, ikke kun af ministeriet, men så sandelig også af uddannelsesstederne, så må man sige, at det er en ny uddannelse.
Det er politisk tænkning, der er grunden til den måde, vi gerne vil gøre det på.
Det andet er …
Bertel Haarder (V), 2008-01-16:
Det sidste er et godt spørgsmål og netop grunden til, at man bør tænke sig grundigt om.
Og så kan jeg fortælle, at regeringen ikke bryder forlig og heller ikke læreruddannelsesforlig.
I dette tilfælde har vi forskellige forligskredse og forskellige ministre, der på forskellige sagsområder overlapper eller støder op mod hinanden, og det gør altså, at vi i regeringen lige skal have lidt tid til at tænke os om.
Christine Antorini (S), 2008-01-16:
Det er jo et dilemma, hvis regeringen vælger at bryde læreruddannelsesforliget og sige: Jamen det kan vi ikke rigtig styre.
Og hvis det bliver akkrediteret på universiteterne, så er det jo netop ikke bare, at man kan sige: Nå, men så sker det et sted.
Det, der sker, er, at man indstifter en praksis, sådan at universiteterne selv kan vælge at udbyde læreruddannelser, pædagoguddannelser, sygeplejerskeuddannelser osv.
Det er bare det, der er dilemmaet i forhold til professionshøjskolerne, for det er ikke kun de her 60, som Aarhus Universitet har søgt om, men det er det store perspektiv, nemlig at der så vil komme læreruddannelser, professionsuddannelser, på alle universiteter, og det vil betyde noget, for de små uddannelsessteder.
Det vil betyde, at de bliver nødt til at dreje nøglen om, og at man vil få langt sværere ved at uddannelsesdække områder, som vi alle sammen synes det er vigtigt at udannelsesdække.
Derfor vil jeg gerne spørge ministeren, om han er enig i, at man, hvis man giver et ja til Aarhus Universitet, i princippet har sagt ja til, at samtlige professionsuddannelser, hvis de bliver akkrediteret, kan blive udbudt på universiteterne.
Bertel Haarder (V), 2008-01-16:
Jeg kan gøre mit svar kort, for jeg er enig i alt det indledende, som fru Antorini sagde.
Hvad angår det allersidste, vil jeg godt understrege, at formålet med eventuelt forsøgsvis at godkende en forskningsbaseret læreruddannelse, hvad regeringen ikke på forhånd vil afvise, bestemt ikke er at trække ansøgere fra de eksisterende læreruddannelsesinstitutioner over på universiteterne.
Det er der intet som helst perspektiv i.
Det, der er kernen i den ansøgning, som er kommet fra Aarhus Universitet, er, at man netop ikke satser på det, men satser på at tilføre folkeskolen flere lærerkræfter, altså fra dem, som ellers ikke ville have meldt sig på et seminarium.
Det er jo netop det, som skal gås efter i sømmene, for hverken fru Antorini eller jeg ved jo helt, præcis hvordan søgningsmønsteret vil være.
Men jeg er lige så bekymret som fru Antorini, hvis en række små seminarier får endnu færre studerende på grund af initiativer på universitetsområdet.
Christine Antorini (S), 2008-01-16:
Jeg kan fortælle ministeren, at hvis der er en ting, der virkelig giver uro i den meget vigtige fase, der er nu i forbindelse med at få etableret de nye professionshøjskoler - og jeg vil sige, at det er en meget stor øvelse og faktisk en meget krævende lov, vi her i Folketinget har vedtaget i fællesskab for at løfte kvaliteten af professionsuddannelserne - så er det det, at man frygter, at der simpelt hen ikke er nok unge, som vil søge læreruddannelsen, og det gælder så også de andre professionsuddannelser, men lad os nu holde os til læreruddannelsen, sådan at man rent faktisk kan få veluddannede lærere i hele Danmark.
Altså, vi er i en helt særlig situation.
Og her i Danmark har vi nogle utrolig vigtige kerneopgaver for det, som jeg tror vi alle sammen synes er vigtige velfærdsydelser, hvor folkeskolen spiller en nøglerolle.
Man kan sige, at de love, vi har lavet, som både er læreruddannelsesreformen og professionshøjskolereformen, for det første skal sørge for, at der er veluddannede lærere i hele Danmark på hver en folkeskole.
Der er faktisk også en målsætning om, at vi arbejder hen imod, at alle skal kunne uddanne i deres linjefag.
Derfor lavede vi en læreruddannelsesreform, hvor det ikke var tilstrækkeligt at uddanne lærerne i to linjefag.
Fire linjefag var for meget, fordi man ikke fik den faglige dybde.
Og vi er så endt med, at tre linjefag giver en bedre mulighed for, at man kan linjefagsdække.
For det første er det et dilemma, at det vil trække elevressourcer til de store byer, hvis der åbnes op for, at der kan komme en forskningsbaseret professionsuddannelse på et universitet.
For det andet vil det være sværere at linjefagsdække folkeskolen, fordi man kun bliver uddannet i ét linjefag - ét linjefag.
Derfor vil jeg gerne spørge ministeren om, hvad han vil gøre for at forhindre den uro derude hurtigst muligt og for frem for alt at sikre, at vi får læreruddannede medarbejdere, der kan undervise i linjefag på enhver folkeskole i Danmark.
Bertel Haarder (V), 2008-01-16:
Søgningen til læreruddannelsen har været faldende.
Det er der formentlig mange årsager til.
En årsag er de små ungdomsårgange.
60 pct. af de unge, der søger ind på lærerseminarierne, er mellem 20 og 24 år, og antallet af 20-24-årige er faldet med over 50.000 siden 1999, svarende til 15 pct.
En anden årsag kan være negativ omtale i offentligheden af lærergerningen.
Men jeg mener, at vi med de seneste reformer af læreruddannelsen har lagt grunden for at vende søgemønsteret og styrke lærerforsyningen.
Uddannelsen betyder færre og større linjefag, mulighed for specialisering og nye beskrivelser af fagenes indhold og mål.
Med etableringen af de nye professionshøjskoler rykker læreruddannelsen ind i en flerfaglig sammenhæng, hvor der er skabt nye institutionelle rammer for udvikling af uddannelsen, professionen og miljøet.
Samtidig vil vi sørge for, at flest mulige studerende gennemfører uddannelsen; med den nye læreruddannelses mødepligt på første år og adgangskrav til linjefag arbejdes der målrettet på at reducere frafaldet.
Jeg finder det naturligt, at der løbende er interesse for og diskussion af læreruddannelsen, men jeg vil samtidig opfordre til, at vi bevarer fokus på intentionerne i den nye uddannelse.
Institutionerne skal have ro til at udfolde intentionerne i praksis, ikke mindst af hensyn til de næsten 3.000 studerende, som netop er begyndt på uddannelsen.
Jeg har som bekendt nedsat en følgegruppe for uddannelsen med en række kompetente fagfolk inden for området, det blev aftalt i forbindelse med forliget om uddannelsen, og følgegruppen har holdt sit første møde, og jeg var selv med til indledningen af det.
Christine Antorini (S), 2008-01-16:
Hvordan vil ministeren styrke den nye læreruddannelse og de nye professionshøjskoler, så søgningen til læreruddannelsen øges?
Bertel Haarder (V), 2008-01-16:
Læreruddannelsesforliget er hermed absolut ikke opsagt, absolut ikke.
Spørgsmålet er, hvordan dette læreruddannelsesforlig forholder sig til forliget om akkrediteringsloven, og hvad konsekvenserne bliver.
Jeg er helt enig i det, som fru Christine Antorini lige sagde, at hvis man åbner her, kan der jo komme andre ansøgninger på andre områder og fra andre universiteter.
Det er endnu en grund til, at regeringen skal tænke sig grundigt om.
Samtidig er jeg altså enig med hr. Martin Henriksen i, at vi ikke på forhånd skal udelukke et forsøg med en forskningsbaseret læreruddannelse, og under alle omstændigheder skal vi selvfølgelig drøfte det med alle mulige interessenter, sådan som det også er forudsat i akkrediteringsloven.
Jeg har blot den vanskelighed, at jeg altså står her på en anden ministers vegne - det er en anden minister, der har ansvaret for det, vi taler om her - hvilket måske gør det lidt vanskeligere for mig at tænke hurtigt.
Christine Antorini (S), 2008-01-16:
Jeg må sige, at jeg synes, at alle os, der er til stede her i forhandlingerne, har tænkt os vanvittig godt om i alle de forlig, som har været drøftet her.
Så jeg ved simpelt hen ikke, hvad det er, regeringen har brug for af andet, for det, jeg hører, er, at regeringen siger: Nej, der er ikke et forlig om læreruddannelsen.
For regeringen har i sit regeringsgrundlag besluttet sig til, at man vil lave en akademisk læreruddannelse.
Og vi må jo tage til efterretning, at det, som er en melding fra ministeren her, er, at der ikke er et forlig om læreruddannelsen.
Jeg må sige, at det er noget, vi er nødt til at overveje meget, fordi det jo fuldstændig ændrer forudsætningerne for, hvordan vi kan lave aftaler med hinanden.
Det, der jo er dilemmaet, er, at man kan sige: Jamen herregud, der er 60 pladser på Aarhus Universitet.
Men der er jo en grund til, at der er en ministerbemyndigelse, og det gælder i forhold til uddannelser på undervisningsministerens område, men også i forhold til uddannelser på videnskabsministerens område.
Det er netop ikke sådan, at det bare er Akkrediteringsrådet, der kan godkende.
Det skal netop være sådan, at man faktisk skal tage et helhedssyn på det og sige: Hvordan uddannelsesdækker vi hele Danmark?
Og jeg vil godt lave et væddemål med undervisningsministeren om, at hvis man åbner for en læreruddannelse på Aarhus Universitet, er alle de øvrige universiteter der med det samme og vil også har udbudt en læreruddannelse og en socialrådgiveruddannelse og en sygeplejerskeuddannelse, for det er jo det, der er hele grunden til, at det ligger i et politisk styret regi, nemlig at vi skal sikre os, at de findes i hele landet.
Men det, som regeringen lægger op til, gør, at der kan komme en voldsom skævvridning på uddannelserne.
Mit spørgsmål er: Skal det forstås sådan, at forligskredsen for læreruddannelsen hermed er opsagt af regeringen?
Bertel Haarder (V), 2008-01-16:
Det, som ordførerne måske ikke helt tog stilling til, da de vedtog akkrediteringsloven, var, om akkrediteringen i hvert enkelt tilfælde er betinget af, at man ikke går ind i de lovgivninger og regelsæt, som regulerer de uddannelser, som man nu vil begynde at levere på universiteterne.
Det rejser jo altså også hele spørgsmålet om den sondring, som vi har været enige om imellem professionsbachelorududdannelser, som er udviklingsbaserede, og universitetsuddannelser, som er forskningsbaserede.
Det rejser hele det spørgsmål, og jeg synes, at den ordveksling, vi har haft, kan begrunde, at vi lige må have tid til at tænke os om i regeringen.
Martin Henriksen (DF), 2008-01-16:
Nu gentager jeg sikkert på selv, men det er jo ikke første gang, at et folketingsmedlem gør det.
Jeg vil bare sige, at det, der må være det væsentligste - blot for at understrege det - er, at hvis man giver mulighed for sådan en forsøgsordning, som der kan være en vis logik i, så sker det inden for rammerne af den lov om læreruddannelse, som er vedtaget af forligskredsen.
Det synes jeg må være det væsentligste, det synes jeg man skal holde fast i, og jeg synes, det ville være rigtig positivt, hvis ministeren her klart og tydeligt sagde, at det er det, som er det væsentligste, som vi kan måle eventuelle ansøgninger imod, nemlig om det lever op til de krav, der er i lov om læreruddannelse, og hvis der så er nogle, der ønsker det og måske ønsker at afvige lidt, jamen så må det være i forligskredsen om læreruddannelsen, at man tager den diskussion op.
Bertel Haarder (V), 2008-01-16:
Det står mig bekendt ikke i akkrediteringsloven, at man ikke kan akkreditere en uddannelse, hvis der for nylig er indgået et forlig på det pågældende område.
Men der er en såkaldt call-in-beføjelse for videnskabsministeren, som kan bruges i tilfælde, hvor samfundsøkonomiske hensyn taler for det, og vi overvejer selvfølgelig grundigt, hvordan vi skal forholde os til det.
Vi bryder ikke aftaler, det kan jeg forsikre om.
Margrethe Vestager (RV), 2008-01-16:
Når det undrer, så er det jo, fordi det set fra vores side ligger i sagens natur, at uddannelser, som ligger i Undervisningsministeriet, som har sit eget akkrediteringssystem, som har egne kriterier netop af hensyn til det meget større volumen, de meget færre uddannelser, fordi de har bred samfundsmæssig karakter, kan en anden type uddannelsesinstitutioner ikke bare tage og føre over på deres eget område og få dem godkendt efter helt anderledes regler.
Det andet er, at det i forhold til den aftale, vi har om professionsuddannelser eller professionshøjskoler, jo har været væsentligt for os at sikre ligeværdighed mellem professionshøjskolerne og universiteterne - i hver deres respekt, men i ligeværdighed - og derfor er jeg træt af at høre på, at det skulle højne lærernes agtelse og værdighed, at de bliver uddannet i et akademisk regi.
Vi vil øge den helt naturlige respekt, det må afføde, at man ønsker at kaste sit arbejdsliv ind på det.
Og derfor er vi meget ærgerlige over, at regeringen trækker på fødderne i forhold til at afgøre den her sag, og vi håber meget, at ministerens meget klare ord om ikke at bryde et forlig vil blive fulgt op af en klokkeklar afgørelse om, at læreruddannelsen bliver udbudt på professionshøjskoler.
Rasmus Prehn (S), 2008-01-16:
Hvordan vil ministeren tage ansvar for det store problem, at kommunerne grundet ringe økonomi og administrativt pres bl.a. ikke kan løse den store opgave med udsatte børn?
Skriftlig begrundelse
Der henvises til begrundelsen for spørgsmål nr. S 320.
Karen Jespersen (V), 2008-01-16:
Det har jeg rent faktisk også.
Det kunne hr. Rasmus Prehn faktisk også have orienteret sig om.
Der er faktisk en aftale om, at Ankestyrelsen en gang om året skal se på og følge det her område, og der er rent faktisk et problem med at kunne gennemføre de her nye regler, der blev gennemført med anbringelsesreformen, som Socialdemokratiet jo også var med til at gennemføre.
Men der kommer en opgørelse fra Ankestyrelsen vedrørende 2007 om, hvorvidt der er lavet retvisende handleplaner, hvorvidt der er gennemført samtaler med børn, og hvorvidt der er lavet de her § 50-undersøgelser.
Der er et problem, og jeg siger gerne noget om, hvad der skal gøres ved det.
Jeg vil bare gerne have lov til at sige, at jeg også synes, at det er sundt for journalister, at de bliver kigget i kortene, så de ikke bare smører hvad som helst ud over avissiderne, som vi andre så skal forholde os til.
Det ville være udmærket, hvis de lærte at skrive mere præcist, end de gør i dag.
Rasmus Prehn (S), 2008-01-16:
Jeg kan ikke lade være med at undre mig over en helt konkret ting: Når nu ministeren bruger hele det her spørgsmål på at diskutere tallet og på, hvordan man har fundet frem til det, kunne man så ikke forestille sig, at ministeren med det her nye superstore Velfærdsministerium med masser af arbejdskraft kunne have ulejliget sig med rent faktisk at finde ud af det her.
Har ministeren slet ikke undersøgt det her?
Ved ministeren slet ikke, hvor mange det drejer sig om?
Karen Jespersen (V), 2008-01-16:
Altså, nu mener jeg faktisk, at det er ret vigtigt, hvor mange børn det drejer sig om.
Det bliver jo anført i spørgsmålet, at det er 1.000 børn, og når man så ser på begrundelsen fra Vejle Kommune for, hvorfor de har de her 20-25 sager, de ikke har fået behandlet færdigt, så fremgår det jo, at de har hele fem ubesatte stillinger.
Og man kan jo ikke uden videre gå ud fra, at de har fem eller flere ubesatte stillinger i samtlige kommuner.
Familiechefen siger selv, at det er hovedbegrundelsen.
Jeg benægter ikke, at der er et problem, og at det skal tages alvorligt, men man møder altså ret tit, ikke mindst inden for det sociale område, nogle tendenser til at blæse nogle skrækscenarier op, der ikke har noget som helst hold i virkeligheden.
Rasmus Prehn (S), 2008-01-16:
Igen må jeg undre mig.
Vi står med en meget alvorlig sag, en dybt ulykkelig sag, hvor det altså er udsatte børn, der kommer i klemme, og hvor der er medarbejdere, som er under et meget hårdt pres.
Så kommer der en historie frem, og i stedet for at forholde sig politisk til den her sag, forholde sig politisk til, hvilket ansvar ministeren har, skal vi stå her i salen og være vidne til, at ministeren begynder sætte spørgsmålstegn ved, om tallene nu er opgjort på den rigtige måde.
Det er jo ikke tallet, der er det vigtigste her.
Sagen er, at hvert enkelt barn, som bliver svigtet på grund af regeringens fuldstændig urimeligt hårde pres på kommunerne, er en for meget.
Om der er 900 eller 1.000 eller 1.100, er jo ikke det, diskussionen handler om.
Nu må ministeren simpelt hen komme ind i kampen og forholde sig til, om ministeren kan leve med den her situation, og hvad ministeren har tænkt sig at gøre for at løse det her problem, frem for en eller anden eksamination af journalistens måde at opgøre det her på.
Det er jo ikke særlig interessant i den her sammenhæng.
Det er de her børn, der kommer i klemme, der er interessante.
Bertel Haarder (V), 2008-01-16:
Jeg kan helt bekræfte, at der er en sammenhæng med folkeskoleloven, hvilket jeg også nævnte i mit første svar.
Jeg er glad for, at spørgeren er enig med mig i, at man ikke på forhånd skal afvise et forsøg med en forskningsbaseret læreruddannelse, men jeg forstår også på spørgeren, at han synes, det er en god idé at undersøge nærmere, hvad indholdet er, og om forudsætningerne i akkrediteringsloven og den dertil hørende bekendtgørelse er opfyldt, herunder også, hvad forholdet er til de øvrige forlig, som både fru Christine Antorini og fru Margrethe Vestager så udmærket har beskrevet. Så jeg har lyttet meget opmærksomt til de tre indlæg.
Jeg vil også læse dem igen, når de er blevet nedskrevet, og det vil vi i hele regeringen, fordi det jo er vigtigt, hvad de tre vigtige forligspartnere, vi her har med at gøre, mener om sagen.
Karen Jespersen (V), 2008-01-16:
Når jeg ser sådan en oplysning, der ikke har kildehenvisning, studser jeg over den, og jeg har i modsætning til hr. Rasmus Prehn rent faktisk gjort mig den ulejlighed at kontakte journalisten.
Hun siger, der er problemer i kommunerne med at nå tingene.
Det, Socialrådgiverforeningen snakker om, er, at der er ubesatte stillinger.
Men når jeg så spørger journalisten, svarer han, at han har ganget op, ud fra at der åbenbart er sådan en holdning i KL om, at de problemer er der overalt.
Hvis man ganger 25 sager med 98, får man ca. 2.500 sager.
At han får det tal til at være op mod 1.000, er simpelt hen så gennemført uvederhæftig journalistik.
Jeg benægter ikke, at der er problemer, men man kan altså ikke diskutere på et så ukvalificeret, uvederhæftigt grundlag.
Rasmus Prehn (S), 2008-01-16:
Nu refereres der jo i artiklen til bl.a. KL og til socialrådgiverne og socialpædagogerne.
Nu er det jo sådan, at når man behandler sådan nogle sager her, er det jo en proces, der kører, og derfor kan det være, at det, der er tallet i dag, ikke er tallet i morgen.
Forhåbentlig får man afgjort nogle af de her sager, for det er jo det, vi alle sammen er interesserede i.
Men jeg må nok sige, at jeg er noget rystet over, at velfærdsministeren, når hun står med et så alvorligt problem, har mere travlt med at skyde skylden på nogle kommunalt ansatte end med at tage hånd om de her stakkels børn, som ikke får den sagsbehandling, der skal til.
Det er jo det, der er problemet, og det er det, jeg synes er bekymrende ved hele den reaktion, som ministeren også har haft i sin kommentar på Ritzau, nemlig at det er kommunernes ansvar, at det er kommunerne, der har gjort noget forkert.
Hvor er ministerens ansvar, hvor er regeringens ansvar vedrørende de her ting?
Det er dog bekymrende, hvis det bare er 20.
Nu taler man om, det er 1.000, og det er jo noget, man regner sig frem til ved at sige, at hvis det er så mange i Vejle, hvor mange kan det så være på landsplan osv.
Det er da bekymrende, og ministeren må da tage hånd om det.
Karen Jespersen (V), 2008-01-16:
Spørgsmålet lyder sådan her: »Hvordan kan ministeren leve med, at landets kommuner er så hårdt pressede af underbemanding og administrative opgaver, at de imod loven lige nu må lade op mod 1.000 udsatte børn i stikken?«
Spørgsmålet bygger på en artikel fra Vejle Amts Folkeblad.
Når man læser artiklen, må man spørge sig selv om, hvor tallet 1.000 overhovedet stammer fra.
Det fremgår faktisk overhovedet ikke af artiklen.
Der står bare, at man må lade op mod 1.000 udsatte børn i stikken.
Det eneste tal, der fremgår, er, at der i Vejle Kommune er mellem 20 og 25 uafsluttede sager, som har overskredet servicelovens tidsbestemmelser i op til 2 måneder.
Jeg synes ærlig talt, det er ret flovt for familiechef Ole Bjerre Jakobsen fra Vejle Kommune, at i betragtning af at der er tale om udsatte børn, og at man ikke har overholdt loven i op til 2 måneder, at han så ikke engang har styr på, om det er 20 eller 25 sager.
Det er mellem 20 og 25 børn, vi snakker om.
Jeg håber, han bliver lidt bedre til at tælle.
Men jeg synes ikke, jeg kan forholde mig til en påstand, som er grebet ud af den blå luft.
Jeg ved ikke, om hr. Rasmus Prehn ved, hvor de 1.000 stammer fra, eller om han har et bud.
Rasmus Prehn (S), 2008-01-16:
Skriftlig begrundelse Jf. artikel i Vejle Amts Folkeblad den 9. januar 2008 »Kommuner svigter udsatte børn«.