Astrid Krag (S), 2012-05-09:
Jeg sad og nikkede bekræftende, mens spørgeren havde ordet, fordi jeg langt hen ad vejen deler spørgerens opfattelse af, at vi står med nogle problemer.
Vi kan jo se, at som systemet er i dag, finder der for mange tilfælde af fejlmedicinering sted.
Så man kan sige, at vi har nogle udfordringer allerede i dag.
Jeg synes selv, og det hørte jeg faktisk ikke spørgeren nævne, at den generiske substitution er en rigtig god ting.
Det er en måde, vi sørger for at få det meste ud af vores sundhedsressourcer på, altså det her med, at man hele tiden får det billigste produkt, som kan det, som det skal kunne, så vi ikke som samfund bruger midler på medicin, der ikke er behov for at bruge.
Det virker også rigtig godt.
Det er jo helt rigtigt, at når det nu er det samme aktive stof, der er i Pinex og Panodil, for at tage to produkter, som vi alle sammen, tror jeg, kender, er det så ikke det aktive stof, vi burde være interesseret i, og ikke, om det er en Pinex- eller en Panodilæske?
Og jeg vil sige, at for mig er det helt afgørende, at vi finder en måde, hvorpå medarbejderne i hjemmesygeplejen kan holde styr på det her, så vi minimerer antallet af fejl.
Det er jo rigtigt, at vi ikke ved noget som helst om, hvad antallet af fejl, som skyldes, at der kun er angivet generisk navn, er – vi ved ikke noget om, hvor stort omfanget er – vi kan bare konstatere, at der stadig sker for mange fejl.
Det skal vi kigge på, og samtidig skal vi kigge på, om vi kan gøre tingene nemmere og bedre, og det er det her jo et bud på at man vil kunne.
Og når vi snakker medicinhåndtering, er jeg sådan set enig med spørgeren i, at den allervigtigste forudsætning jo er, at fagligheden hos det personale, som står for medicinhåndtering i det daglige, er på plads og er i orden.
Og så skal der være vejledninger, der understøtter det, og det bringer mig til det, der må være det andet hensyn.
Borgernes sikkerhed er det mest afgørende, men det næste er selvfølgelig, at vi tilrettelægger arbejdet på en måde, så vi får det meste ud af vores ressourcer og der ikke er unødvendigt bureaukrati.
Og det er jeg rigtig optaget af.
Jeg modtager gerne – og gør det i øvrigt også løbende – forslag fra aktører til, hvor vi kan afbureaukratisere og gøre tingene enklere.
Så det er jeg altid interesseret i.
Med hensyn til om det kunne være en idé, at man forholdt sig til aktivstoffet i medicinen og ikke til produktnavnet, når nu vi alligevel har den her generiske substitutionspraksis med vores medicin, vil jeg sige, at det er rigtigt.
Det synes jeg er noget vi helt klart skal overveje.
Det mest afgørende er selvfølgelig, at der er en entydighed i, hvordan vi håndterer medicin, og at det fagpersonale, der står med ansvaret, også ved, hvordan de skal forholde sig til det.
Det er klart, at når man laver vejledninger og stiller krav, er det jo, fordi man har en forestilling om, at det er den bedste måde at håndtere opgaverne på, og derfor gælder det om, at vi sørger for, at alle så gør det på den måde.
Og viser det sig, at det er nogle vejledninger, der i virkeligheden spænder ben for det formål, man har – nemlig at sørge for den bedst mulige sikkerhed for borgerne, altså patienterne, i forhold til medicinhåndtering og nogle ordentlige arbejdsgange for personalet – og som ikke er udtryk for, hvordan ting kan fungere i virkeligheden, så skal vi selvfølgelig altid kigge på det.
Jeg tror, det her er et område, hvor vi også vil få meget gavn af den udvikling, der ikke kan stoppes, nemlig den elektroniske udvikling – udviklingen af et fælles medicinkort og i det hele taget udviklingen af elektronisk udstyr, som man har med rundt.
Det havde man da også i den tid, jeg nåede at være i hjemmeplejen.
Der havde jeg da en håndcomputer med rundt, og det var kun, når det gik galt og systemet var brudt ned, at vi havde papirer.
Så i forhold til den del af, man kan sige, logistikken, som spørgeren også er optaget af, med frem og tilbage og konkrete stykker papir er der jo i hvert fald også noget i fremtiden, der handler om at gøre tingene nemmere gennem brug af it, og det er en vej, vi skal gå.
Det vil jeg meget gerne være med til.
Det betyder noget for dødeligheden, og det betyder også noget for en meget udsat gruppes position, kan man sige, i samfundet, og det betyder noget for det omkringliggende samfund, at man ikke skal have misbrugere i baggårde eller kælderskakter eller på legepladser, hvor der færdes børn.
I forhold til spørgerens spørgsmål om, hvorvidt det her er en accept af stofmisbrug, vil jeg sige: Nej, det er det ikke, det er en mulighed for, at vi ved at lave et lavtærskeltilbud kan få adgang til nogle af de mennesker, vi i dag ikke hjælper, vi i dag ikke har kontakt med.
For et af de kvalitetskrav, vi stiller fra centralt hold fra statens side til kommunerne, er, at der i forbindelse med de her stofindtagelsesrum skal være sundhedsfagligt personale og socialfagligt personale, og det er min klare forhåbning, at vi vil kunne nå nogle af de mest udsatte borgere i det her land, som vi i dag ikke hjælper, og give dem en hjælpende hånd, og at det dermed også vil betyde, ud over at vi kan sænke dødeligheden, at vi kan hjælpe flere ud af misbrug.
Det er rigtigt, at jeg ikke før nåede at få svaret på det her spørgsmål om handel med stoffer.
Jeg ved ikke, om spørgeren har haft lejlighed til at læse lovforslaget, det er jo lige blevet fremsat, men hvis man læser det, kan man se, at der er en grænse for mængden af stoffer, og grænsen går altså der, hvor man normalt skønner der er tale om eget forbrug.
Det er selvfølgelig klart, at det er der, grænsen går for, hvad man ligesom kan have på sig, hvis politiet stopper en og man i øvrigt lever op til de kriterier, der er for at kunne være bruger af stofindtagelsesrummet, nemlig at man er over 18 år og har et længerevarende misbrug.
Så kan man ikke have stoffer på sig i så store mængder, at det er til at handle med.
Det ligger i lovforslaget, og det er den grænse, vi i det hele taget kender fra politiets skøn.
Så vil jeg bare sige, at det hverken er sådan, at stofindtagelsesrum, hvis vi kigger på de erfaringer, der er, øger stofmisbruget eller narkotikakriminaliteten.
Det Europæiske Overvågningscenter for Narkotika og Narkotikamisbrug, har gennemgået den foreliggende viden, der er om stofindtagelsesrum, og som sagt har de første stofindtagelsesrum internationalt altså 20 år på bagen.
Der er noget viden at bygge på.
De har gennemgået den viden, der eksisterer, og de siger, at der ikke er noget, der tyder på, at stofindtagelsesrum tilskynder til stofmisbrug eller til øget narkotikakriminalitet.
Tværtimod bidrager de til at nedbringe dødeligheden for en meget udsat gruppe.
Jeg tror, jeg hørte tre ting, man sådan kan kalde spørgsmål, eller i hvert fald tre ting, som jeg gerne vil knytte en kommentar til eller svare på.
Der er på ingen måde tale om, at det her forslag er udtryk for, at vi siger ude af øje, ude af sind – tværtimod.
Det er meget vigtigt at få sagt.
Der er tale om, at det her er en mulighed for at give et tilbud, hvor vi stiller nogle kvalitetskrav, så nogle af de mest udsatte borgere i det her land, som har den allerhøjeste dødelighed og må leve med deres misbrug under nogle meget uværdige forhold, kan få et tilbud med kvalitet.
Vi stiller f.eks. krav om, at der i forbindelse med stofindtagelsesrummet skal være tilknyttet sundhedsfaglige tilbud og socialfaglige tilbud.
Som man kan se i lovforslaget, har vi valgt en model, der er en lavtærskelmodel.
Det vil sige, at det er en måde at få fat på de mennesker, som er allermest udsatte, og som vi i dag ikke har mulighed for at få fat på.
Det siger jeg for at svare på noget af det sidste, spørgeren siger.
Det er jo lige præcis håbet, at vi ved at få adgang til dem kan få givet dem nogle tilbud, givet dem noget hjælp, få dem hjulpet ud af misbruget.
Det vil være det allermest lykkelige, men selv hvis det ikke lykkes, vil det altså være en markant forbedring, at man ikke skal indtage sine stoffer under uhygiejniske forhold.
Det er jo også derfor, vi ser en meget høj dødelighed blandt den her gruppe.
Så det store mål er selvfølgelig at kunne få adgang til nogle mennesker, vi i dag ikke er i kontakt med, men selv i de tilfælde, hvor det ikke måtte lykkes, har det her altså en positiv effekt på dødeligheden.
Med besvarelsen af det her spørgsmål tager vi jo i virkeligheden lidt forskud på behandlingen af det lovforslag, som regeringen har fremsat i dag.
Det er et lovforslag, som jeg er meget glad for er blevet fremsat, og som jeg derfor også meget gerne debatterer.
Det har jeg også haft lejlighed til med en af spørgerens partikollegaer i sidste uge.
Jeg må bare sige, at jeg tror, at den konkrete debat bliver mere kvalificeret, når alle har haft lejlighed til at sætte sig grundigt ind i forslaget, og derfor glæder jeg mig rigtig meget til lovbehandlingen, og det er vel, hvis man skal være helt korrekt, også der, at det her spørgsmål ville have været relevant – altså i forbindelse med behandlingen af lovforslaget.
Men når det nu er blevet stillet, vil jeg gerne svare, også selv om jeg slet ikke er enig i præmissen for spørgsmålet, nemlig at stofindtagelsesrum eller fixerum, som de jo også kaldes i debatten, er forbundet med negative konsekvenser.
Det er jeg ikke enig i.
Når vi nu fremsætter vores lovforslag, så skyldes det jo tværtimod, at vi tror på stofindtagelsesrum.
Vi ved fra udenlandske erfaringer, at de dels kan medvirke til at nedbringe dødeligheden blandt stofmisbrugere og forbedre forholdene for dem, dels kan begrænse generne for det omgivende samfund.
Det mener de kommuner, som ønsker at drive stofindtagelsesrum, som en del af deres samlede tilbud til stofmisbrugere, og det synes også bekræftet af erfaringer fra udlandet, hvor der er oprettet mere end 90 stofindtagelsesrum, og de første af dem har jo mere end 20 år på bagen.
Det kan godt være, at stofindtagelsesrum ikke i første omgang vil mindske stofmisbruget eller narkokriminaliteten, men med stofindtagelsesrum kan man faktisk nå ud til nogle af de stofmisbrugere, som det kan være vanskeligt at nå med de eksisterende tilbud.
Det kan være det første skridt hen imod, at de tager imod et behandlingstilbud, som kan mindske stofmisbruget og narkokriminaliteten.
Men for dem, der ikke er parate til at tage det næste skridt, og som fortsætter deres misbrug, kan man altså stadig med det her forslag få nedbragt dødeligheden, man kan få forbedret forholdene, og man kan få begrænset generne.
Det fortjener de gademisbrugere, som er særlig hårdt ramt, når det gælder narkorelaterede dødsfald, sundhedsmæssige skader og sociale problemer, og det fortjener i øvrigt de børnefamilier og andre, som bor i lokalområder, hvor der er gademisbrug.