Bertel Haarder (V), 2010-11-16:
Fru Pia Christmas-Møller foreslår, at behandling på Øfeldt Centret skal kategoriseres som sygehusbehandling.
Begrundelsen er, at Øfeldt Centret dermed får sin rette placering i sundhedsloven, og vistnok især at patienterne dermed får bedre mulighed for at få hjælp til befordring frem og tilbage.
Lad mig begynde med Øfeldt Centrets placering i sundhedsvæsenet og i lovgivningen.
Mange patienter føler, at de har haft stor gavn af træningsindsatsen på Øfeldt Centret, men vi må nok holde fast i, at det altså er optræning, der gives på Øfeldt Centret.
Det er ikke sygehusbehandling.
Sådan har vi i hvert fald hidtil opdelt tingene i sundhedspolitikken.
I lovforslaget henvises der til, at ansvaret for vederlagsfri optræning på Øfeldt Centret for nogle år siden er flyttet fra regionerne til kommunerne.
Behandlingen er dermed blevet ligestillet med fysioterapi, mens det ifølge forslagsstilleren burde have været ligestillet med sygehusbehandling.
Men jeg vil gerne sige, at efter alle de begreber, man hidtil har benyttet, er behandlingen på Øfeldt Centret ikke sygehusbehandling.
Ifølge Sundhedsstyrelsen skal optræning på Øfeldt Centret ikke betragtes som sygehusbehandling.
Øfeldt Centret hører altså ikke hjemme under reglerne om sygehusbehandling.
Det hører hjemme i primærsektoren sammen med de øvrige træningstilbud.
Folketinget har fastlagt, at indsatsen for mennesker med handicap skal samles i kommunerne.
Det gælder f.eks. også vederlagsfri fysioterapi, som er et tilbud til den samme patientgruppe, som vi her taler om.
Efter min mening er der ikke noget, der taler for at kategorisere det, der foregår på Øfeldt Centret, som sygehusbehandling.
Det bør fortsat ses i sammenhæng med de øvrige træningstilbud, som kommunerne har ansvaret for.
Forklaringen på, at det foreslås kategoriseret som sygehusbehandling, fremgår da også af bemærkningerne til lovforslaget, for ved at betegne behandlingen som sygehusbehandling får man patienterne flyttet ind under reglerne om befordring til sygehusbehandling, og mon ikke det er det, der er et hovedformål med forslaget?
Jeg vil derfor gerne klargøre, hvilke regler der er for befordring og befordringsgodtgørelse.
Efter sundhedsloven er der ikke mulighed for at få befordringsgodtgørelse til optræning på Øfeldt Centret eller til fysioterapi.
Befordring i sundhedsloven er begrænset til patienter, der skal til egen læge, speciallæge, på sygehus eller til genoptræning på eller udskrivning fra sygehus.
Ved at flytte Øfeldt Centret ind under sygehusbestemmelserne i sundhedsloven får patienterne mulighed for at søge om at få befordring eller befordringsgodtgørelse efter reglerne om sygehusbehandling.
Det er sympatisk, men det er selvfølgelig ikke gratis.
Når vi vurderer udgifterne ved forslaget, er vi nødt til at overveje, om vi kan nøjes med at tilgodese den lille gruppe på 340 patienter, som årligt får optræning på Øfeldt Centret, eller om de 50.000 andre patienter, som har tilsvarende svære fysiske handicap, i så fald også bør have samme mulighed for støtte til befordring, når de skal til vederlagsfri fysioterapi.
Det vil være en logisk konsekvens, og det illustrerer jo, hvor udgiftskrævende forslaget kan blive.
Når vi taler om befordring, er det også vigtigt at få sagt, at patienterne jo ikke er helt uden mulighed for at få hjælp, selv om den ikke gives efter sundhedsloven.
Kommunerne kan efter den sociale lovgivning give hjælp til befordring efter en konkret og individuel vurdering.
Forslagsstilleren mener, at forslaget vil være udgiftsneutralt, og at de økonomiske midler allerede er i systemet og blot skal kanaliseres fra kommunerne tilbage i regionerne.
Men ifølge forslaget er der jo en ny patientgruppe, som får mulighed for befordring eller befordringsgodtgørelse.
Det er en mulighed, som denne patientgruppe ikke hidtil har haft, hverken før eller efter at optræning på Øfeldt Centret blev et kommunalt ansvar.
Når flere patienter kan få befordring, vil det selvfølgelig medføre øgede udgifter.
Forslagsstilleren mener også, at flere borgere dermed vil søge at få optræning på Øfeldt Centret frem for at få vederlagsfri fysioterapi lokalt.
Da træningen på Øfeldt Centret er betydelig mere udgiftskrævende end vederlagsfri fysioterapi, skal der selvfølgelig findes et millionbeløb, hvis man vil dække udgifterne ved forslaget.
Så der skal prioriteres, og efter min mening skal vi i en tid med stærkt begrænsede midler prioritere kerneydelserne i sundhedsvæsenet, sådan som vi også har gjort det med den finanslovaftale, vi lige har indgået.
Vi skal f.eks. højne indsatsen på kræftområdet, styrke den akutte indsats i yderområder og tage nye og bedre lægemidler i brug.
Jeg vil godt til slut understrege, at Øfeldt Centrets metoder jo ikke er forbeholdt Øfeldt Centret, f.eks. kan princippet om den intensive træning, som er en vigtig faktor i centerets træningsmetoder, også anvendes af fysioterapeuter i praksissektoren og i kommunerne.
Patienterne behøver altså ikke nødvendigvis at rejse langt for at få gavn af det væsentlige træningsprincip, som Øfeldt Centret har været med til at indføre.
Så lad mig kort opsummere: Der er ingen tvivl om, at mange patienter har haft stor gavn af træningen på Øfeldt Centret, men det er altså træning og ikke sygehusbehandling.
Det er træning, som er i samme kategori som andre træningstilbud i primærsektoren.
Derfor mener jeg, at Øfeldt Centret fortsat skal være kommunernes myndigheds- og finansieringsansvar, for det er kommunerne, som har ansvaret for den samlede indsats til personer, der har behov for træning på grund af et handicap.
Efter min mening er det ikke sagligt begrundet at udbygge støtten til befordring alene til den lille gruppe af patienter, som får træning på Øfeldt Centret, og udelukke de tusindvis af patienter, som har tilsvarende svære handicap, og som får vederlagsfri fysioterapi.
Så uanset om der kun gives bedre befordringsmuligheder for Øfeldtpatienterne, eller om det får konsekvenser for tusindvis af andre, vil forslaget være udgiftskrævende.
Og det vil sige, at det altså skal indgå i en samlet prioritering i sundhedssektoren.
Når det gælder den samlede prioritering, har finanslovaftalen klart sagt, hvad det er, vi prioriterer i øjeblikket.
Jeg skal ikke kunne forudse, hvad der sker med Øfeldtmetoden, som jeg har den største sympati for, men jeg håber, at jeg har fået forklaret, hvorfor regeringen ikke kan støtte forslaget, som det ligger.
Det er jo dejligt at være minister for sådan en sag på sådan en dag, hvor Folketinget samles i bred enighed om at justere en gammel ordning – en ordning, som de fleste af os synes har et formål, nemlig at man kan blive i sin egen bolig og få hjælp til det.
Der er bare grænser for, hvor meget skatteyderne skal bidrage til en sådan ordning, og det er den grænse, vi sætter her, ved at vi indfører en markedsrente i stedet for en særlig rente.
Samtidig bliver der så rentefradrag, og vi sikrer, at de, der allerede er inde i systemet, får en rimelig behandling i forhold til de nye, der kommer ind.
Det glæder mig, at alle kan se rimeligheden i det, så tak for den brede støtte.