Christian Juhl (EL), 2014-02-27:
Jeg ville egentlig ønske, at jeg kunne svare på fru Pia Kjærsgaards frustrationer over, at det er, som om vi ikke vil diskutere det, hun vil diskutere.
Men sådan er det jo med kultur; kultur er jo en mangfoldighed; kultur er jo ikke en ensrettet ting, og det er måske det, vi skal diskutere.
Når jeg besøger bananarbejderne i Latinamerika eller elektronikarbejderne i Asien, så føler jeg et stort kulturelt og klassemæssigt fællesskab med dem – større end det kulturelle fællesskab, jeg f.eks. har med direktøren hos A.P. Møller, som aldrig har nedværdiget sig til at give mig hånden.
Når det er virkeligheden for mig, og når det handler om kultur, så drejer sig om, at vi har et klassemæssigt fællesskab.
Vi er begge arbejdere – bananarbejderen og jeg – når vi møder hinanden.
Vi har en fælles placering i samfundet over for dem, der ejer tingene; vi har fælles drømme og visioner om, hvordan samfundet skulle være, og hvordan kulturen burde hænge sammen.
Det kan måske bidrage en smule til fru Pia Kjærsgaards frustration.
Kultur hænger også sammen med placeringen i samfundet, klasseforholdene på tværs af grænserne.
Det er ikke kun den nationale kultur, man kan ophøje til kultur. Når jeg tænker på mine brødre og søstre ude i verden, så forekommer den her debat mig indimellem lidt speciel, måske lidt lille, måske lidt fjern.
Derude diskuterer man ikke, om man skal have frikadeller eller pizza, eller at det skal være halalslagtet.
Der diskuterer man, hvordan pokker man overhovedet får noget spise i morgen.
Se, det er et eksistentielt problem, som jeg kan forholde mig til, som er en reel udfordring, og som også kommer os ved, også kommer Dansk Folkeparti ved.
Jeg synes, at Dansk Folkeparti nogle gange skaber kunstige problemer, for at vi kan diskutere dem; puster små problemer op, som vi må løse i dagligdagen, til at være store afgørende kulturkampe.
Jeg synes, det er forkert.
Jeg synes, vi skal bekæmpe intolerancen med tolerance og ikke opbygge en ny intolerance over for dem, der er intolerante.
Vi skal være nysgerrig over for det fremmede.
Vi skal være åbne over for andres kultur og demokratiske tradition.
Det er derfor, at vi er et rigt land, netop fordi vi har været åbne.
Det er efter min mening ganske udansk at udnytte andre arbejdere, der er her uden at forstå vores sprog.
Det er hele kampagnen om den sociale dumping, som vi har i øjeblikket.
At underbetale både danskere og udlændinge er udansk; det er udansk at lade dem arbejde under farlige vilkår; det er udansk at acceptere hjemløshed; det er udansk at ydmyge arbejdsløse, syge, kontanthjælpsmodtagere og handicappede, uanset hvor de er født.
Det er også udansk, at de rigeste beriger sig på bekostning af de svage, og det er meget udansk at vende ryggen til sultens og krigens ofre ude i verden.
Så vil jeg spørge: Hvad er dansk mad?
Det er en mærkelig diskussion.
Der er stort set ingen af de retter, som vi serverer i Danmark, som er dansk, hvis man går mere end 100 år tilbage, lad os bare sige 500 år tilbage – dem har vi selvfølgelig slæbt med hjem alle mulige steder fra, hvor vi enten har været ude for at erobre eller for at holde ferie.
Mine børn og børnebørn må gerne prøve det hele i børnehaven.
Jeg håber faktisk, at de bliver tilbudt det hele, så de kan smage, hvordan verden smager – bare det er sunde og økologiske råvarer.
Hvorfor i alverden skal vi have den kunstige debat?
Danske kulturelle principper handler efter min mening om demokrati, frihed, retten til at tale, tænke og tro – også hvis man er muslim – lighed og solidaritet.
Det er noget skidt; det må vi gøre noget ved.
Der må vi hjælpe fru Pia Kjærsgaard og andre med at få en lille smule mere selvtillid, en lille smule mere tillid til den danske kultur ved at sige, at den er så stærk, at den kan klare det hele.
Det har den kunnet i tusinde år, hvorfor skulle den ikke kunne det fremover, hvis den er værd at samle på?
Der findes jo ting i Danmark, som det ikke er værd at samle på.
Vi skal alle sammen tage hensyn til hinanden, uanset om vi lige er ankommet til landet, eller om vi er syvende generation.
Det er noget, der siger sig selv.
Vi skal alle bidrage uanset køn og race og sådan, at ingen beriger sig på de andres bekostning.
Jeg tror, at tiden er kommet til – må jeg sige til fru Pia Kjærsgaard – at danskerne ikke længere gider at blive trukket rundt i manegen i en meget endimensional og meget indskrænket form for snak om kultur.
Jeg tror, at danskerne meget gerne vil have visioner og være mangfoldige og turde møde andre kulturer, turde at vise, at vi har den stærkeste kultur, og derfor kan vi godt lide at inddrage andre.
Tak for ordet.