Jesper Langballe (DF), 2010-11-23:
Jamen det vil jeg meget gerne svare på.
Det er klart, at det forslag, fru Pia Kjærsgaard der har fremsat, indebærer et dilemma; der er to alvorlige hensyn, der strider mod hinanden.
Men jeg vil bare sige, at for mig at se er fru Pia Kjærsgaards forslag noget af det eneste, der er sagt i den sag, som er på niveau med sagens alvor.
Før hr. Kamal Qureshi og andre farer forarget op, skulle de tænke på, hvad det egentlig er, der er tale om.
Der er tale om ghettoer, hvor man indkapsler sig i et ubændigt had til Danmark og alt, hvad der er dansk, som bliver mere og mere åndeligt indavlede, og hvor man ikke engang har fjernsynet som et vindue til Danmark, fordi man kun ser Al-Jazeera – Al-Jazeera, som ofte prædiker had og jihad, og som har børneudsendelser, hvor de søde dyr – svarende til Bamse og Kylling herhjemme – opfordrer til drab på jøderne.
Hvis vi går en halv snes år eller længere tilbage, ville et principielt spørgsmål om trusler mod ytringsfriheden i Danmark sandsynligvis koncentrere sig mest om en vurdering af trusler fra statsmagten.
Det skal vi fortsat holde et vågent øje med.
Den danske grundlovs § 77 er klokkeklar: Censur kan ingen sinde mere genindføres.
Det er en paragraf, der står i skærende kontrast til § 266 b, hvis værste egenskab jo er, at den straffer holdninger og ikke, som vi har tradition for i vores retspleje, straffer handlinger.
I dag ved vi, hvis vi ellers vil vide det, at trusler mod ytringsfriheden fra private grupper i ind- eller udland, trusler begrundet i religion og ideologi i forhold til trusler fra statsmagten er som en elefant over for en mus.
Hvornår begyndte vi at forstå den ændring i tingenes tilstand?
Det kan der faktisk sættes nøjagtig dato på.
Datoen er den 30. september 2005.
Det var den dag, da Jyllands-Posten bragte 12 tegninger af profeten Muhammed, og nogle måneder senere brød et helvede løs i den islamiske verden, bl.a. pisket op af imamer, bosiddende i Danmark, og med krav om, at den danske statsminister skulle beskytte islam mod karikaturtegninger ved at udøve censur.
Det var sandhedens time for Jyllands-Postens medarbejdere og for alle os andre.
Siden har vi jo så set, hvordan der er groet en krænkelseskultur op.
Truslerne fyger i luften med formål som at få kunstværker censureret bort fra udstillinger, når de anses for krænkende for islam, og at få en opera af Mozart taget af plakaten, fordi der er noget i den, der kan virke krænkende på islam – alt kan krænke islam.
Nuvel, dette vanvid kunne man jo se stort på, hvis ikke det var, fordi det allerstørste problem er den form for censur, der hedder selvcensur – fejhedens given køb.
Man kommer jævnligt truslerne i møde ved at fjerne kunstværker fra udstillinger, og et forlag og en forfatter fjerner relevante islamkritiske tegninger fra en lærebog, så eleverne ikke kan vide, hvad de egentlig læser om.
Gymnasieelever har med fuld ret protesteret mod selvcensuren.
Daværende statsminister Anders Fogh Rasmussen håndterede Muhammedkrisen med mod og værdighed og afviste de rasende stormløb, og han tilføjede endog det profetiske udsagn, at denne sag havde skilt fårene fra bukkene.
Med ét afslørede en række ellers respekterede mennesker karaktertræk, som ingen havde drømt om at de besad: En tidligere overrabbiner, Bent Melchior, rasede så sent som i september i år i en kronik i Politiken, ikke imod den religiøse, fanatiske vold, der var svaret på tegningerne, men imod tegningerne selv.
De skyldige var ikke dem, der brændte ambassader af, men de danske bladfolk, der redigerede en avis, sådan som man nu en gang redigerer en avis her til lands.
Melchior skrev: En skelnen mellem får og bukke i ytringsfrihedens navn er absurd, vi sætter blot grænserne forskelligt.
I virkeligheden sagde han, at ytringsfriheden kan gradbøjes, alt efter den enkeltes humør.
En tidligere udenrigsminister, Uffe Ellemann-Jensen, omtalte ytringsfriheden som håneretten – håneretten – og direkte tog begrebet selvcensur i forsvar, for, som han sagde, selvcensur er nødvendigt.
At det ikke er forbudt at slynge skældsord i hovedet på en anden, betyder jo ikke, at man nødvendigvis skal gøre det.
Nej, men det eksempel har intet med selvcensur at gøre.
Det er det, man kalder selvdisciplin eller bare god opførsel.
Selvcensur derimod er altid drevet af frygt, frygt for udefrakommende trusler.
At stå imod i denne kamp mod et massivt pres, der vil ytringsfriheden til livs, kan ikke bare være den enkelte borgers sag eller den enkelte gruppes sag i civilsamfundet.
Her må staten være med.
Staten med regering og Folketing må understøtte den kulturkamp, som simpelt hen er et spørgsmål om frihedens overlevelse.
Lad mig gentage: Problemet med § 266 b er først og fremmest, at man her straffer holdninger og ikke handlinger.