Pia Olsen Dyhr (SF), 2008-02-27:
Set med SF's øjne giver det god mening at regulere ngo'ernes andel af den bilaterale bistand, og første skridt må være en ophævelse af fastfrysningen.
Den andel af den bilaterale bistand, der formidles gennem de danske ngo'er via rammeaftaler, enkeltprojekter, miniprogrammer, netværk osv., har været støt faldende siden 2001 - på trods af ministerens indlæg.
I 2001 lå procentsatsen på 15 pct., og i 2005 blev den opgjort til 12,3 pct.
Det er ikke mine tal, det er ikke SF's tal, det er Danidas egne tal opgjort i de årlige ngo-afrapporteringer.
Den tendens skal efter SF's opfattelse vendes. De danske ngo'er bidrager aktivt til den danske bilaterale bistand, og på mange felter medfører ngo'ernes arbejde mere bredde i den danske bistand.
De har mulighed for at agere i geografiske områder, hvor staten Danmark ikke kan være, de såkaldte pariastater eller skrøbelige stater, som andre kalder dem.
Ngo'erne kommer længere ud i marken med deres bistand i de forskellige lande.
Vi ved helt konkret, at de har nemmere ved at nå ud til de fattigste i de fattigste lande.
Deres arbejde understøtter også de lokale ngo'ers arbejde.
Så den danske ngo-bistand er et glimrende supplement til den officielle danske bistand.
Det er nu også det, jeg hører ministeren understrege i sit indlæg, og det vil vi gerne være med til at pointere yderligere.
Det er derfor uhensigtsmæssigt, at ngo-andelen er faldet, og et ønske om at ophæve fastfrysningen er blot et skridt på vejen.
Det er især de store rammeorganisationer, der mærker konsekvenserne af fastfrysningen, men det er også de små.
Det sker, på trods af at de danske rammeorganisationer spiller en helt særlig rolle i udviklingen og gennemførelsen af udviklingsbistanden og ofte løser opgaver for det officielle Danmark.
Rammeorganisationerne besidder desuden en særlig viden og kompetence inden for metode og programudvikling.
Det ved vi alle.
Det så vi, bl.a. dengang Mellemfolkeligt Samvirke udviklede partnerskabstilgangen, som siden hen har bredt sig til andre ngo'er ikke kun danske, men også internationale.
Rammeorganisationernes kundskaber bruges også til at kapacitetsopbygge og inddrage øvrige danske organisationer både gennem alliancesamarbejdet og i forbindelse med netværkssamarbejdet.
Hvis vi skal forvente, at de store rammeorganisationer i fremtiden fortsat skal påtage sig de her opgaver, kræver det, at vi kigger på deres økonomiske vilkår.
Generelt i Europa har vi jo set en bistandsforøgelse som en direkte konsekvens af Monterreykonferencen.
På det tidspunkt valgte staten Danmark godt nok at gå i en anden retning.
Nu er den tendens vendt med den her finanslov.
Vi skal have flere penge til bistandsområdet, hvis vi skal tage regeringsgrundlaget på ordet.
I den forbindelse vil vi meget gerne indtrængende opfordre ministeren til at kigge på, om det er muligt at gøre noget ved ngo-bistanden.
Om vi skal diskutere, om der er en fastfrysning eller der måske ikke er en fastfrysning, er sådan set lige meget.
Vi håber i virkeligheden, at vi kan få ministeren til at indvilge i, at man ønsker at gøre noget ved ngo-bistanden og på en eller anden måde løse op for den tendens, der er til, at visse organisationer oplever en fastfrysning.
Det behøver ikke at være en bevidst nedprioritering.
Det kan være en tendens, der bare har bredt sig, uden at man i virkeligheden er opmærksom på det.
Vi har brug for at gøre noget ved det, hvis vi ønsker, at de danske ngo'er skal være lige så aktive i dansk udviklingsbistand, som de har været indtil videre.
Det kræver, at ngo-bistanden i fremtiden i det mindste følger den generelle stigningstakt i bistanden, og her kan vi støtte helt op om De Konservatives bud på det.
Det håber vi også den øvrige regering kan gøre.