Benedikte Kiær (KF), 2011-04-26:
Socialdemokraterne har her fremsat et beslutningsforslag, som indeholder en række forskellige elementer.
Det foreslås, at der skal være forbud imod vilkår om nyistandsættelser ved fraflytning; at istandsættelsesarbejder skal udbydes i underhåndsudbud for at sikre konkurrence, hvor lejeren skal have tilbud om at pege på en deltager; at udlejerne forpligtes til at afholde ind- og fraflytningssyn; at lejerne får ret til godtgørelse for eget arbejde ved istandsættelsesarbejder i lejeforhold, hvor der er konto for indvendig vedligeholdelse, og at det er udlejeren, der skal indbringe en sag for huslejenævnet, hvis parterne ikke kan blive enige.
For dette forslag gælder det samme, som jeg sagde ved behandlingen af B 114.
Socialdemokraterne har nu gentagne gange efterlyst en genoptagelse af forenklingsarbejdet og en fuldstændig implementering af de 57 punkter.
Vi har nu igangsat et tredje forsøg på at implementere enighedslisten.
Det kunne få en til at tro, at Socialdemokraterne så ville medvirke til at skabe ro, så parterne i dialog med Socialministeriet kunne komme frem til et resultat, men nej.
Man vælger at fremsætte et beslutningsforslag, som sender et signal, der bestemt ikke er til at tage fejl af.
Socialdemokraterne har ikke tænkt sig at respektere organisationernes forhandlingsresultat.
Jeg må sige, at jeg ikke forstår timingen.
Hvorfor fremsætter Socialdemokraterne dette forslag netop nu?
Mon ikke det er, fordi der ligger et valg ude i horisonten, og at det er her, forklaringen skal findes?
Socialdemokraterne vil åbenbart også på dette område hellere føre valgkamp, end de vil forholde sig konstruktivt til tingene, selv om valget endnu ikke er udskrevet.
Jeg må bare sige, at det forekommer særdeles malplaceret, at Socialdemokraterne, ligesom det gælder for B 114, åbenbart gerne vil sende det signal, at parterne ikke skal forvente ro til forhandlingerne.
Det er meget beklageligt.
Men jeg kan også forstå af den behandling, der var af B 114, at Socialdemokraterne grundlæggende løber fra enighedslisten, for en af de ting, der var ved enighedslisten, var, at balancen ikke måtte blive forrykket.
En af de ting, som jeg nævnte i min tale til B 114, var, at der skulle være en balance, og at den skulle opretholdes, mellem lejer og udlejer, men jeg kan forstå af de udtalelser, der kommer fra Socialdemokraterne, at det er man løbet fra.
Ergo er man løbet fra hele enighedslisten.
Det mener jeg blot er meget, meget ærgerligt.
Med hensyn til de konkrete forslag vil jeg meget gerne knytte den helt principielle kommentar til dem, at jeg er tilhænger af, at der, selvfølgelig inden for rimelighedens grænser, på dette område er mest mulig aftalefrihed.
Det giver nemlig parterne en god mulighed for at tilpasse aftalevilkårene til de konkrete omstændigheder.
Det er sådan, at den private lejeboligsektor udgør en meget varieret og sammensat sektor, som skal favne alt lige fra lejligheder i tofamiliehuse, som måske udlejes til venner eller bekendte, til store og fuldstændig professionelt drevne udlejningsejendomme med mange lejeboliger.
Det siger sig selv, at der for et så sammensat område må være den fornødne fleksibilitet.
Det kan der efter min opfattelse kun være, hvis parterne får et rimeligt spillerum med hensyn til at aftale andre vilkår end dem, der følger af lovgivningen.
Man skal endvidere være opmærksom på, at flere af elementerne i forslaget vil øge udlejernes administrative byrder og dermed forøge administrationsudgifterne.
Det er udgifter, som udlejer kan indregne i huslejen, og som derved vil udløse lejeforhøjelser for lejerne.
Til de enkelte forslag har jeg følgende bemærkninger: Jeg er ikke bekendt med, at der som angivet i forslaget skulle være en bevægelse i retning af, at mange lejere i de private lejeboliger får alt for store istandsættelsesregninger ved fraflytning.
Det er lidt tankevækkende, at der stod det samme at læse i B 23 fra 2005.
Nyistandsættelser er et vilkår, som efter Socialministeriets kendskab fortrinsvis benyttes i nyopførte lejeboliger og i nymoderniserede lejeboliger, når udlejeren ønske et relativt højere kvalitetsniveau, når boligen genudlejes.
Det skal der efter min opfattelse være mulighed for.
Jeg kan ikke afvise, at en enkelt aftale om nyistandsættelse kan rumme visse ulemper for lejere, som flytter efter en meget kort lejeperiode, men jeg mener også, at saglige og rimelige hensyn taler for ikke at begrænse aftalefriheden på dette punkt, da der kun er tale om et meget lille antal helt korte lejeforhold.
Socialdemokraterne foreslår endvidere, at det skal være et krav, at de istandsættelsesarbejder, som udlejeren kræver af lejeren, skal udbydes i underhåndstilbud.
Det er efter min opfattelse at skyde spurve med kanoner.
Et sådant krav vil blot være endnu et kompliceret og fordyrende element i administrationen af udlejningsboliger.
Det skal i den forbindelse bemærkes, at lejeren inden fraflytning vil kunne vælge sine egne håndværkere eller selv udføre arbejdet håndværksmæssigt forsvarligt, hvis det er gennemført inden lejerens opsigelse og gennemgangen af lejemålet.
Det er jo kun den manglende istandsættelse, der konstateres ved lejerens fraflytning, som udlejeren kan forlange gennemført.
Hvis lejeren ønsker at kontrollere udlejerens priser, står det i øvrigt lejeren frit for at indhente sit eget tilbud på istandsættelse og bruge dette som et kontroltilbud, herunder i forbindelse med en eventuel huslejenævnssag.
Ligeledes finder jeg, at det er helt ude af trit med virkeligheden at stille et generelt krav om obligatoriske ind- og fraflytningsrapporter.
Ifølge Socialministeriets kendskab til området er det helt almindeligt, at der i de større udlejningsejendomme rutinemæssigt gennemføres ind- og fraflytningssyn, da udlejerne jo har en interesse i at kunne håndtere lejeskiftet hurtigt og gnidningsfrit.
I andre ejendomme, hvor forholdene klares mere uformelt, og hvor udlejningen foregår mindre professionelt, skal der efter min opfattelse være mulighed for at kunne tilrettelægge tingene på en mindre regelbundet måde.
Dette gælder også, hvis uenigheden angår istandsættelsesudgifternes størrelse og udlejerne helt eller delvis modregner disse i depositummet.
Hvad angår forslaget om, at lejerne skal kunne kræve godtgørelse for eget arbejde i forbindelse med udførelse af indvendig vedligeholdelse, tror jeg faktisk, at man gør lejerne en bjørnetjeneste.
Det betyder, at lejerne får mindre vedligeholdelse for pengene på vedligeholdelseskontoen og mindre indflydelse på vedligeholdelsesarbejderne, og det er ikke en udvikling, jeg ønsker at fremme.
Heller ikke forslaget om, at det er udlejeren, der skal stå for indbringelse af eventuelle tvister for huslejenævnet, kan jeg se nogen begrundelse for.
Her er det den part, som ønsker en huslejenævnsafgørelse, der må indbringe sagen.
Indbringelse af en huslejenævnssag er meget enkel og kan f.eks. ske pr. e-mail, samtidig med at der skal betales et meget beskedent gebyr.
Lejeboligformen indebærer efter min opfattelse en række fordele såsom maksimalpriser, der begrænser lejernes boligudgifter, og lave omkostninger ved et boligskifte.
På den anden side er lejernes indflydelse begrænset af, at den bolig, lejeren bebor, tilhører en anden, og det vil sige, at lejeren ikke kan råde over boligen på samme måde, som en ejer kan.
Disse forskelle mener jeg må og skal opretholdes, så det kan være op til den enkelte at vælge den boform, som opfylder dennes behov. Forslaget vil endvidere efter min opfattelse føre til en lejeforhøjelse for lejere uden at forbedre deres forhold i et tilsvarende omfang.
Jeg finder det påfaldende, at forslagsstillerne ikke med et eneste ord har nævnt de økonomiske konsekvenser.
Der hersker ingen tvivl om, at de administrative merudgifter vil blive væltet over på lejerne.
Samtidig vil forslaget kunne medvirke til at gøre lovgivningen endnu mere kompliceret og uoverskuelig.
Regeringen kan derfor ikke støtte forslaget.