Line Barfod (EL), 2010-11-19:
Jeg havde troet, at ministeren gik op på talerstolen, for det gør ministre som regel efter en forespørgsel, men jeg håber så ligesom fru Lone Dybkjær, at vi, når resultatet af ministerens undersøgelser om, hvordan virkeligheden ser ud ude på fødestederne, foreligger i januar, kan få en drøftelse på det tidspunkt; at vi, når vi så har fakta på bordet og ved, hvordan det ser ud, kan drøfte, hvad det så er, der kan være behov for at gøre for at sikre, at anbefalingerne faktisk bliver fulgt rundtom i landet.
Det er klart, at hvis redegørelsen viser, at anbefalingerne bliver fulgt, så er det jo rigtig godt, så kan vi glæde os, men hvis det viser sig, at der er problemer rundtom, bliver vi jo nødt til at få en drøftelse af, hvad vi så gør.
Jeg er med på, at vi har en arbejdsdeling her i landet, hvor det er regionerne, der står for sygehusene, men vi har også jævnligt diskussioner i Folketinget, når der er nogle særlige indsatsområder, som vi mener der er behov for at vi ser nærmere på – det kan være kræftbehandling, det kan være hjerteoperationer, og det kan være andre områder; psykiatrien bliver også jævnligt drøftet.
Jeg mener, der er behov for, at vi også understreger, at vi har stor politisk bevågenhed på, hvordan forholdene er for vores gravide og vores fødende og ikke mindst for de børn, der bliver født.
Jeg synes, den statistik, der kom for nylig fra ministeren, var uhyggelig læsning.
Den viser, at antallet af nyfødte, der bliver indlagt inden for 1 måned efter fødslen, fordi de har ernæringsproblemer, er steget fra 505 til 593, så vi altså i dag er oppe på, at det er 1 pct. af alle nyfødte, som bliver genindlagt, fordi de har ernæringsproblemer.
At de har ernæringsproblemer, betyder jo, at de ikke får nok at spise, og det vil ofte være, fordi amningen ikke fungerer ordentligt.
Det er altså noget, som vi ved hvad vi kan gøre ved, og det er ikke noget, der koster mange millioner at gøre noget ved.
Det må man tilrettelægge ud fra den enkelte kvindes individuelle behov, men man skal sikre, at det sker, man skal sikre, at man får fulgt op på det, så der ikke er børn, der ligger og bliver syge af sult, fordi der ikke er en ordentlig opfølgning.
Jeg må sige, at jeg synes, debatten på sin vis har været god, for alle partier har understreget, at anbefalingerne fra Sundhedsstyrelsen er noget, der skal følges.
Det er ikke bare nogle vejledninger, man sådan kan forholde sig til, men det er noget, der faktisk skal følges; det er det, som regionerne skal leve op til.
Det er jeg rigtig glad for.
Jeg er også glad for, at alle har understreget, at noget af det allervigtigste er, at man har en jordemoder til stede under fødslen – det må man altså kunne regne med.
Dermed skulle det gerne være sådan i de fødeplaner, der kommer fra regionerne, at vi altså ikke længere oplever, at de planlægger ud fra, at én jordemoder skal kunne passe flere fødsler på en gang, men at vedkommende faktisk skal kunne være til stede hos den enkelte fødende kvinde.
Men der var også nogle ting under debatten, der undrede mig, især fru Liselott Blixts meget, meget alvorlig anklage mod Jordemoderforeningen og jordemødrene om, at de kører en skræmmekampagne.
Nu tilhører jordemødrene en af de faggrupper, der ikke sådan normalt går på barrikaderne; det er nogle af dem, der virkelig tager deres fag meget, meget alvorligt og går meget op i at tage sig ordentligt af kvinderne; der skal meget til, før de råber op.
De plejede også tidligere at blive i deres fag langt, langt ud over den almindelige pensionsalder.
Det var et fag, man var glad for at være i.
I dag ser vi jordemødre søge væk fra faget, fordi det simpelt hen er blevet for hårdt at være i.
Når de råber op, er der altså god grund til at lytte til dem; så er det, fordi de virkelig er meget alvorligt bekymret over forholdene.
Og så synes jeg, vi skal tage dem så alvorligt, at vi faktisk lytter til, hvad de siger, og jeg synes, det er fint, at ministeren nu har sat undersøgelsen i gang, så vi kan få fakta frem og få det belyst med nogle tal osv.
For jeg synes, det er dybt bekymrende, hvis det, jordemødrene fortæller os, er korrekt; så er der grund til at råbe vagt i gevær.
Jeg synes også, det er vigtigt at få diskuteret, hvad det er, der gør, at man ude i regionerne vælger at skære ned på fødselsforberedelsen, skære ned på bemandingen på fødestederne, skære ned på efterfødselssamtalerne.
Hvad er det, der gør, at det er nogle andre områder, der bliver prioriteret, når vi nu ved, at det, at man skærer ned, ofte kan betyde, at der så kommer flere udgifter senere, enten fordi kvinder skal have kejsersnit i stedet for at føde almindeligt, eller fordi der opstår komplikationer, fødselsdepressioner, eller fordi barnet skal genindlægges?
Det koster jo ofte mere.
Så hvad er det for nogle mekanismer, også styringsmæssigt, med hensyn til den måde, man ordner det på ude på sygehusene, der gør, at man nedprioriterer det forebyggende arbejde, der ligger i at have en god fødselsforberedelse og i det hele taget have en god svangreomsorg?
Det synes jeg er vigtigt at få diskuteret.
Dengang regeringen og Dansk Folkeparti indførte markedsstyring på sygehusene, startede man jo med at indføre et system, hvor det bedre kunne betale sig for fødestederne, hvis man ikke gav en god fødselsforberedelse og det endte i et kejsersnit, for så udløste det flere penge til fødestederne, end hvis man sørgede for at have en god fødselsforberedelse og kvinder derfor havde en ukompliceret fødsel.