Claus Hjort Frederiksen (V), 2015-05-05:
Den 9. april 1940 blev Danmark besat, da tyske tropper tidligt om morgenen krydsede den danske grænse.
Få steder, og nogle vil sige for få steder, mødte de modstand.
På kun et par timer mistede danskerne deres frihed.
Besættelsen fik også konsekvenser for rigsfællesskabet.
I de 5 forbandede år mistede Danmark forbindelsen til Færøerne og Grønland.
Men i dag, den 5. maj, fejrer vi befrielsen, og med den fulgte et genforenet rigsfællesskab, som lykkeligvis har været forenet lige siden.
Under anden verdenskrig blev rigsfællesskabet en del af stormagternes spil, og det kan vi meget let blive igen, særlig i Arktis.
Kongeriget har efter ratifikationen af havretskonventionen indgivet krav på en række områder i tilknytning til Færøerne og Grønland, herunder et 895.000 km² stort område nord for Grønland, der grænser helt op til Rusland, og som delvis overlapper de russiske krav.
Jeg håber og forventer naturligvis, at afgørelsen, der måtte komme fra Kommissionen for Kontinentalsoklens Grænser, vil blive respekteret af alle parter, og indtil videre har der da for mig at se heller ikke været tegn på det modsatte.
Men man skal gøre sig helt klart, at det danske krav potentielt kan skabe store spændinger i forhold til et land, hvis seneste fremfærd i Ukraine har demonstreret vilje til at bruge metoder, som vi andre troede for længst var lagt bag os.
Der er for mig at se ingen tvivl om, at et samlet stærkt rigsfællesskab vil have større vægt i forsvaret af kongerigets interesser over for andre nationer end tre løsrevne enkeltdele, og derfor har konfliktpotentialet, der vel kun kan blive større, i takt med at mulighederne for sejlads og råstofindvinding bliver større, markant øget behovet for en styrket dialog i rigsfællesskabet om egne og fælles strategiske interesser i det arktiske område.
Hverdagen i rigsfællesskabet er heldigvis præget af meget andet end overvejelser om stormagternes ambitioner, og fælles for alle tre dele af riget er et fokus på en sund økonomi, hvor Grønland og Færøerne i lighed med Danmark har sit at se til.
Færøerne har, som også statsministeren nævnte det, ifølge Færøernes Økonomiske Råd behov for reformer for 750 mio. kr., mens Grønland har behov for reformer for op mod 900 mio. kr., hvis man skal undgå en meget stor gældsætning.
Set i forhold til den grønlandske og færøske økonomis størrelse er det ret voldsomme beløb.
Dermed er der et markant reformbehov, som også er mere omfattende end det behov, som har ført til en række reformer i Danmark i de sidste år.
Det er ikke holdbart med en kontinuerlig øget gældsætning, som risikerer at svække den reelle selvbestemmelse både i Grønland og på Færøerne, fordi et samfunds handlefrihed er og bliver uløseligt forbundet med den økonomiske formåen.
Jeg og Venstre ønsker et fortsat stærkt rigsfællesskab som et ligeværdigt partnerskab med samarbejde og en meget udstrakt grad af selvstyre for Grønland og Færøerne.
Heri ligger også et ønske om, at Færøerne og Grønland fortsat skal forblive en del af rigsfællesskabet.
Der er en del, der ønsker selvstændighed, og det respekterer jeg selvfølgelig også, men det vil i mine øjne være en fejl, hvis det ønske skulle spænde ben for et styrket samarbejde, der netop kan være med til at skabe et bedre fundament og en mere solid økonomi.
Derfor noterer jeg mig med glæde, at det grønlandske selvstyre overvejer at gøre øget brug af faglig bistand fra Finansministeriet.
Jeg skal selvfølgelig understrege, at det også skal være en mulighed, såfremt Færøerne skulle ønske det samme.
Det er også på den baggrund, at jeg glæder mig over, at der lader til at være en større imødekommenhed over for et styrket samarbejde på Færøerne og i Grønland fra alle parter i rigsfællesskabet og som vi f.eks. så fra stort set alle sider i det grønlandske valg, der fandt sted i november.
En meget stor del af økonomien i Grønland og på Færøerne baserer sig på naturressourcer, herunder selvfølgelig først og fremmest fiskeriet.
Det er ingen hemmelighed, at det før har skabt konflikt med EU, men jeg glæder mig over, at de værste stridigheder lader til at være bilagt i denne omgang.
Den traditionelle sælfangst er også for Grønlands vedkommende en vigtig kilde til beskæftigelse.
Der har igennem de sidste 20 år været ført en helt usmagelig, men desværre meget effektiv kampagne, hvor man reelt udråbes som dyremishandler, hvis man går med sælskind.
Det har utvivlsomt medvirket til at dæmpe efterspørgslen, og dertil kommer, at der nu rejses spørgsmål om inuitundtagelsen, efter at WTO har truffet en afgørelse, der underkender den gældende regel i EU's sælforordning, og at der derfor er gået en proces i gang, der skal revidere undtagelsen.
Jeg er sikker på, at både de danske medlemmer af Europa-Parlamentet og regeringen gør deres for at sikre et så godt udkomme som muligt, altså sikrer grønlandske sælskind fri adgang til EU.
Men vi må også erkende, at selve sælforordningen som sådan er udtryk for, at opfattelsen i Europa af sælfangst er meget negativ.
Så kan det jo heller ikke udelukkes, at tidens modeluner spiller ind, og derfor er det en god idé, at der nu fokuseres mere på eksport til andre markeder, der ikke i samme omfang har slugt antisælskindspropagandaen fuldstændig ukritisk.
Grønlændere, færinger og danskere er danske statsborgere, og alle danskere skal kunne bevæge sig frit i hele rigsfællesskabet.
Regeringen er efter vedtagelsen af beslutningsforslag B 34 sidste år begyndt at identificere og bekæmpe de såkaldte grænsehindringer, og det er der god grund til.
Vi kan ikke være bekendt, at unge mennesker i Thorshavn og Nuuk ikke har lige så let ved at søge ind på en uddannelse i København som dem i Thisted og Næstved.
Og det kan selvfølgelig ikke være rigtigt, at man ikke kan købe sig en bil, fordi man ikke har NemID.
Når regeringen engang får færdiggjort arbejdet, uanset hvilken regering der er tale om, vil Venstre naturligvis gå særdeles konstruktivt til værks, for administrative barrierer mellem rigets forskellige dele skal ikke have held til at nedbryde rigets fællesskab.