Johs. Poulsen (RV), 2011-02-01:
Staten er øverste planmyndighed i det her land og er dem, der med deres planlægning kan overrule al anden planlægning.
Ikke desto mindre står vi her med et lovforslag i dag, som er udtryk for en helt banal fejlvurdering af, hvad planlægning betyder, og hvad forskellige typer af planlægning har af indflydelse på anden planlægning – i det her tilfælde en lokalplan – og hvad den har af indflydelse på det lovforslag, som vi behandlede her i Folketinget før sommerferien, om udlægning af et areal til store testvindmøller, som jeg i hvert fald hidtil har forstået var det, man skulle teste, selv om jeg blev lidt i tvivl under den sidste taler om, om det i virkeligheden var små støjsvage møller, man var i gang med at interessere sig for.
Jeg synes faktisk, det er ret foruroligende, at man har en situation, hvor staten, som skal være den, der er den øverste ekspertise og øverste myndighed på planlægningsområdet, er i stand til at lave lovgivning af en så ringe kvalitet som det, vi så før sommerferien, og at man så kort tid efter må dukke op og sige, at der var nogle ting, man ikke lige fik taget højde for, på trods af at det også efterfølgende er dokumenteret, at det havde været fremme i debatten, og at det var påpeget, i hvert fald indirekte, bl.a. af et af statens egne miljøcentre.
Det er meget problematisk, og lad det så stå.
Samlet set
er spørgsmålet om placeringen af et testcenter for vindmøller i Østerild jo i virkeligheden historien om en sag, hvor man startede med at skrive facit, og hvor man så siden har forsøgt at tilrette et regnestykke, der kunne passe til det facit.
Facit blev skrevet i regeringens økonomiudvalg tilbage i september 2009, og efterfølgende har først den tidligere miljøminister og så den nuværende miljøminister forsøgt at konstruere et regnestykke, der kunne passe.
Det troede regeringen så man havde gjort før sommerferien, og det viste sig så, at endnu en gang passede regnestykket ikke.
Derfor er det jo ikke så underligt, at der også er folk, der i dag har den opfattelse og spørger sig selv: Passer regnestykket så nu?
Der synes jeg, der er grund til, at man i udvalgsarbejdet kommer langt ned i at se på, om regnestykket rent faktisk passer nu, eller om det fortsat er sådan, at der er en betydelig usikkerhed om, hvad det egentlig er, der er vedtaget for Østerild.
Jeg synes ikke, at debatten her i dag på nogen måde har bragt klarhed.
Tværtimod har den vel bragt det modsatte: yderligere forvirring om, hvad i hvert fald forligspartierne mener kan være udkommet af dels den lovgivning, der blev vedtaget før sommerferien, dels den lovgivning, som vi så har til behandling her i dag, strækkende sig fra Dansk Folkeparti, der i den ene ende siger, at det kan være, at vi skal mødes igen om et halvt eller et helt år her i Folketingssalen og ændre på støjgrænserne, og hvis vi ikke gør det, kan der blive tale om væsentlig færre testmøller end det, man hidtil havde regnet med, til i den anden ende, hvor andre af forligspartierne siger, at støjgrænserne ligger fast, men vel også dermed er vel vidende om, at der ikke er den vindmølleteknologi på nuværende tidspunkt, der så betyder, at man kan få det antal møller i den størrelse, som der har været lagt til grund hidtil, nemlig 20.
Man regner ikke med, de kan være der i det antal.
Det er det, der er situationen og billedet, der står tilbage.
Derfor må man sige, at når hr. Eyvind Vesselbo startede debatten med at sige, at det her var et grundigt arbejde, så tror jeg nok, de fleste vil trække en lille smule på smilebåndet, for man kan efterhånden næsten ikke andet.
Ja, man kan give sig til at græde, men ellers må man jo trække på smilebåndet, for hvis der er noget, der ikke er tale om i den her sag, så er det i hvert fald grundigt arbejde.
Det har der ikke været tale om på noget tidspunkt.
Tværtimod har den ene rapport efter den anden været lagt frem, også i alternativarbejdet, og når man pillede i dem, viste de sig at indeholde eklatant forkerte oplysninger.
Det, vi står med i dag, er jo altså en lovgivning, der skal rette op på, at man også lavede eklatante fejl i den lovgivning, man behandlede så sent som tilbage i juni måned 2010.
Det burde sådan set være nok at sige, men jeg synes under alle omstændigheder, at man også her ved førstebehandlingen i dag skal fremdrage, at ikke mindst hele støjproblematikken er der grund til at få meget, meget grundigt belyst i udvalgsarbejdet.
Det er en kendsgerning, at der findes forskere, professorer og eksperter, som påpeger, at det grundlag, man også vedtager den lovgivning på i dag, er så usikkert, at man reelt ikke ved, hvad der er slutresultatet af det.
Vi bliver nødt til at sige til hinanden i Folketinget, at uanset hvor vi står i den her debat, må der altså bringes så meget klarhed over det som overhovedet muligt.
Derfor synes jeg også, at jeg vil bede miljøministeren om at give et tilsagn om, at man vil inddrage de synspunkter, der findes i den her debat, så grundigt, at man kan fortælle Folketingets Miljø- og Planlægningsudvalg, inden man skal til tredje behandling i den her sag, hvad der rent faktisk er hoved og hale i diskussionen.
Der ved vi jo godt, at den diskussion også har været oppe i åbne samråd og i andre sammenhænge, men i alt fald kommer man til at forholde sig til det, og jeg håber, at miljøministeren om ikke andet vil give positivt tilsagn om, at det grundlag vil hun være med til at skabe i et så stærkt omfang, det overhovedet er muligt.