Søren Espersen (DF), 2013-04-25:
Tak for debatten, der har været.
Vi fremsatte selvfølgelig forslaget, sammen med De Konservative, i det håb, at det blev vedtaget.
Det kan jeg så se at det nok ikke gør.
Sådan er det.
Men i hvert fald for vores vedkommende var det fremsat som en slags wake-up call til regeringen for at sige, at den skal se at komme i gang for alvor.
Man taler hele tiden om vækst, man taler hele tiden om arbejdspladser.
Det her kunne skabes både i Danmark, men også i hele det danske rige.
Det her er en enestående mulighed, som jeg synes man er ved at lade sig slippe af hænde.
I stedet for kunne der måske ske det, at der kom en hel masse arbejdere andre steder fra til Grønland, og de ville få gavn af noget, som vi måske kunne gøre meget bedre og mere betryggende – der var ordet igen – i det nordiske.
Jeg kan ikke se nogen fordele, jeg kan kun se ulemper ved, at der er lagt op til eventuelt at lukke op for kommunistkinesiske arbejdspladser.
Det er det, vi taler om.
Det er ikke investeringer i et land, det er regulære kommunistkinesiske arbejdere, der kommer til Grønland.
Det er ikke rart.
Jeg kan se, at hr. Finn Sørensen synes, at det ser helt rart ud.
Han sidder og smiler begejstret, det ved jeg også godt at han gør.
Men regeringen har på en eller anden måde, fra da vi fremsatte forslaget, fået tid nu til faktisk at foretage sig noget.
Det var jo i øvrigt allerede i begyndelsen af februar måned, det blev fremsat.
På det tidspunkt er det rigtigt, at det syntes, som om løbet var kørt.
Men resultatet af valget i Grønland den 12. marts betød så, at der kom andre planer.
Storskalaloven blev skudt til hjørne, og det nye regeringsparti, Siumut, har gjort det klart, af den storskalalov, som er blevet vedtaget, på mange felter ikke er gunstig nok for Grønland.
Fra Siumuts og regeringens side ønsker man deroppe at sikre, at pengene fra de udvindende selskaber stort set med det samme, når udvindingen starter, begynder at strømme ind i landskassen.
Det er vi i Dansk Folkeparti med den erfaring, vi også har herhjemme med multinationale selskaber og deres helt forunderlige evne til aldrig nogen sinde at tjene nogle penge, faktisk enige med Siumut i.
Det er en fuldstændig korrekt og rigtig måde at gøre det på.
Så det er en fornuftig måde at kaste boldene op i luften på og bruge nogle måneder til at finde nogle metoder, der med sikkerhed fra dag et vil kunne give penge i landskassen og jo også, som fru Doris Jakobsen ganske rigtigt siger, til Danmark.
Som vi ser det, har Grønland nu i hvert fald i nogle måneder skudt det til hjørne.
Så har regeringen jo på den måde herhjemme fået en storstilet mulighed for at få sig lettet fra stolene og komme i gang med at foretage sig det fornødne, som med et slag vil kunne løse mange af de problemer af økonomisk karakter, som både Grønland og rigsfællesskabet som sådan står over for.
Vi har tidligere talt om den kronik, som hr. Kuupik Kleist, tidligere landsstyreformand, skrev sammen med professor Rosing.
Den var faktisk i Berlingske den 20. november i fjor.
Indtil valget var der altså så gået omkring 120 dage, hvilket man kan regne ud med lidt hurtig hovedregning, og i den periode forholdt regeringen sig ikke til den.
Man sagde hele tiden, at man ikke havde fået nogen henvendelse.
Det kommer jeg tilbage til.
De efterlyste i den kronik, som jeg og i øvrigt de fleste så det, et større dansk engagement i arbejdet med at udvinde råstoffer i Grønland.
Sammen med Det Konservative Folkeparti svarede vi så på den kronik, da vi fremsatte forslaget her i Folketinget.
Her i Folketinget kommer forslag, man fremsætter, ikke på lige med det samme.
Jeg tror og håber også, at alle her er klar over, at der går tid.
Det er så også sket i stor stil, men vi svarede på den ved at foreslå den model, som nu foreligger i det her beslutningsforslag, nemlig at der oprettes et dansk-grønlandsk selskab, en slags DONG II, vi kunne ikke finde et bedre ord for det, der er måske andre ord, man kunne bruge.
Det skulle altså være en slags DONG II.
Det skulle ikke nødvendigvis være med offentlige penge, det er vi ikke meget for.
Det var også det, Liberal Alliance var inde på.
Det kunne være private investeringer.
Det her selskab kunne så få det overordnede ansvar for at understøtte det her fælles arbejde.
Vi udtrykker også med det forslag en berettiget forhåbning om, at der uden de store problemer – det tror vi – ville kunne rejses den her fornødne kapital til udvikling af den grønlandske undergrund.
Fru Sara Olsvig fortalte om den interesse, hun havde mødt i Aalborg.
Det tror jeg er helt normalt i de kredse.
Man trænger bare til en regering, der ligesom sætter sig i spidsen for det arbejde.
Det er jo det, det har knebet med indtil nu.
Regeringens svar på Kleists og professor Rosings kronik og, som jeg ser det, klare opfordring til dansk engagement var ikke at svare.
Vi blev i Folketinget nogle uger efter, på den anden side af julepausen, forundrede over, at regeringen ikke straks tog den her opfordring op, for han var jo altså landsstyreformand helt op til slutningen af marts.
Vi begyndte at efterlyse svar fra statsministeren, som jo har rigsfællesskabet som sin ressort.
Først blev det nødtvungent trukket ud af statsministeren – jeg havde hende her i spørgetiden onsdag – at hun ikke havde tænkt sig at foretage sig noget, idet man, som hun udtrykte det, først afventede en henvendelse fra Grønland.
En kronik forfattet af selveste Grønlands regeringsleder i samarbejde med en af verdens førende eksperter inden for grønlandske råstoffer.
Så denne kronik var altså ikke en henvendelse fra Grønland?
Jeg ved ikke, hvordan regeringen så i øvrigt har tænkt sig at en henvendelse fra Grønland skal se ud.
Er man blevet så fin på den – det kunne man så måske også spørge ministeren om – at den med hensyn til rigsfællesskabet kun reagerer på en landsstyreformands henvendelser, hvis de er sendt som officielle skrivelser udfærdiget på officielt papir og sendt ad officielle kanaler?
Så behøver vi altså ikke at have det inden for rigsfællesskabet.
Ud over at sige til den passive danske regering, at den skulle se at få sig lettet fra sofaen og få smøget ærmerne op, havde den kronik samtidig også til hensigt at gøre hele Folketinget, den danske presse og den danske offentlighed klart, at man fra Grønlands side er stærkt interesseret i, at Danmark engagerer sig til fælles bedste.
Man tror på rigsfællesskabet, man vil rigsfællesskabet.
Nu hører man så en lidt forblommet forklaring fra Socialdemokratiets ordfører om, at man lige skulle vente at se, om hr. Kuupik Kleist vandt valget.
Det brugte man altså så 120 dage på at gå og vente på.
Det synes jeg er en underlig måde at behandle en siddende landsstyreformand på.