Karina Adsbøl (DF), 2016-01-19:
Tak for det.
Som ministeren nok er bekendt med, har jeg som ordfører tidligere spurgt til at få en opgørelse over, hvad det vil koste.
Der har jeg fået det svar, at det ikke er muligt at foretage en præcis opgørelse over merudgifterne ved at indføre en ret til opsættende virkning i klagesager, hvor borgere ikke har forbedret deres livssituation, herunder funktionsevne.
Men jeg kunne godt tænke mig at vende den lidt om, for hvad koster det at lade være med at hjælpe mennesker med handicap?
Hvad koster det at lade være?
Hvad koster det, hvis man ikke genbevilger den handicapbil, borgeren skal bruge for at køre på arbejde?
Hvad koster det, hvis borgeren ikke får den rette kørestol, så man simpelt hen bliver indlagt med tryksår?
Hvad koster det?
Det kan jo godt betale sig at yde en indsats tidligere.
Det kan godt være, at den investering koster her og nu, men på længere sigt er den godt tjent ind.
Det synes jeg bare er vigtigt at man har med i baghovedet i forbindelse med det her forslag.
Tak for det.
Tak for debatten, og tak til Enhedslisten og Liberal Alliance, som også bakker op om det her og støtter forslaget.
Også tak for de positive tilkendegivelser om, at man her fra Folketingets side godt ved, at der er udfordringer på området.
I Dansk Folkeparti mener vi, at det er rimeligt, at borgere, som får medhold i en klagesag mod kommunen, kan tilkendes en kompensation.
Hver dag træffer kommunerne afgørelser efter lov om social service om forhold vedrørende ældre og udsatte borgere, og det kan f.eks. være i sager om hjemmehjælp, personlig pleje og lignende, og i en række tilfælde indebærer afgørelsen, at borgeren helt eller delvis mister et gode, som borgeren hidtil har haft.
Det kan f.eks. være, at borgeren har fået tildelt hjemmehjælp i 6 timer om ugen, men at kommunen nu træffer afgørelse om at nedsætte hjemmehjælpen til f.eks. det halve. Kommunen skal træffe afgørelse ud fra en konkret og individuel vurdering af borgerens forhold på baggrund af den gældende lovgivning.
Desværre har vi set en række eksempler på, at det ikke altid sker.
Jeg husker selv en sag fra en kommune, hvor man havde sat loft over aflastningsdøgn til forældre med et handicappet barn.
Man kan ikke som kommune sætte sådan et loft, for så foretager man jo ikke den individuelle vurdering.
Virkeligheden er, at kommunens økonomi kan være en faktor, der påvirker afgørelsen, når kommunen skal have økonomien til at hænge sammen.
I mange kommuner træffes afgørelser, der er på kant med loven, og kommunen kan også have interesse i at prøve lovens rammer af, og det har vi set på flere områder, ikke kun på handicapområdet, men også i børnesager – det har vi set i Odense.
Vi har også set det i forbindelse med sygedagpengesager.
Hvis borgeren ikke er enig i eller tilfreds med den kommunale afgørelse, kan borgeren klage over afgørelsen til kommunen, hvor sagen revurderes, og hvis kommunen fastholder sin afgørelse, sender kommunen klagen og sagens akter videre til Ankestyrelsen, der herefter behandler sagen.
I Dansk Folkeparti mener vi, at det er rimeligt, at borgeren netop tilkendes en kompensation i de tilfælde, hvor Ankestyrelsen giver borgeren medhold i vedkommendes klagesag, idet borgeren i den periode har måttet lide under kommunens forkerte afgørelse og har måttet undvære hjælp fra kommunen.
Hvis borgerens klage eksempelvis omhandler nedsat hjemmehjælp med 4 timer om ugen, har borgeren jo tålt den her forringelse, mens klagesagen har kørt, og hvis hele klageforløbet har strakt sig over 10 måneder, har man jo manglet den hjælp, hvilket efter vores opfattelse skal udløse en kontant kompensation.
Den myndighed, der har truffet den forkerte beslutning, skal afholde kompensationen, og kompensationen skal tjene to formål:
For det første skal det være et plaster på såret til borgeren i forhold til det gode, borgeren ikke har haft adgang til og manglet i klageperioden, for det andet skal det være et signal til kommunen om at være mere omhyggelig med at træffe den rigtige afgørelse første gang.
Kompensationen må selvfølgelig ikke træde i stedet for en eventuel højere erstatning, der ellers ville blive tilkendt klageren.
Kompensationens størrelse skal også stå i rimeligt forhold til borgerens manglende gode og den tid, borgeren har manglet godet, og skal udmåles af Ankestyrelsen, når der træffes endelig afgørelse i sagen.
Netop i forhold til det her har Advokatrådet i rapporten fra 2015, som jeg tidligere læste op fra, om retssikkerhed i forvaltningen skrevet – jeg citerer: »Selvom borgeren får medhold i sin klage efter 10-12 måneders sagsbehandling i ankeinstansen, opnår borgeren typisk kun en økonomisk kompensation i form af erstatning, hvis borgeren kan dokumentere et økonomisk tab.
Det kan for eksempel sociale klienter næsten aldrig, alene fordi de ikke har råd til at betale for tilsvarende privat hjælp.«
Det mener vi i Dansk Folkeparti er urimeligt.
Og vi er overbeviste om, at sådan en kompensationsordning i forbindelse med de her klagesager vil øge kommunernes incitament til at træffe en hurtigere og effektiv afgørelse, også den rigtige afgørelse, og at det vil være til gavn for borgernes retssikkerhed.
Nu har der været drøftet en del ting i debatten i dag, og det er jo ikke nogen hemmelighed, at det her område har jeg som handicapordfører interesseret mig for lige siden 2011, da jeg blev valgt til Folketinget, og det er også derfor, at jeg fortsætter med at komme med de her beslutningsforslag, for det handler om noget så væsentligt som det, at borgerne kan regne med os politikere, og at vi kæmper deres sag, når vi kan se, der er urimeligheder.
Nu har der været talt om, at Ankestyrelsens sagsbehandlingstider er dalende, men der har jo også lige stået, jeg tror, det var i Avisen.dk, at de vil blive øget, hvis man ikke tager nogle forholdsregler i forhold til udflytningen af statslige arbejdspladser, og det vil jo i hvert fald være uhensigtsmæssigt.
For jeg er helt enig i, at de sagsbehandlingstider skal ned, og det var også noget, vi arbejdede med under den tidligere regering, hvor vi netop fik afsat ekstra midler til at få Ankestyrelsens frister sat ned.
Men man skal bare hele tiden huske på, at hver gang der bliver sagt gennemsnitligt, skal man jo tænke på, at borgeren måske kan have haft klagesagen kørende i flere år.
Det er sådan, at selv om sagen bliver hjemvist til kommunen, kører den jo frem og tilbage, så det gennemsnitlige tal er jo ikke noget med, at man kan sige, at sagen kun har varet i 4 måneder, for ofte varer de meget, meget længere.
Jeg vil godt takke for den her debat i dag og for de positive tilkendegivelser.
Om ikke andet håber jeg på, at vi kan mødes over en fælles beretning i udvalget.