Birthe Rønn Hornbech (V), 2011-02-22:
Det er jo ikke, fordi Integrationsministeriet plejer at komme med redegørelser, og derfor var det måske lidt af en kulturændring i ministeriet, da jeg foreslog det.
Men efter at have hørt debatten i dag vil jeg da udtrykke min taknemlighed for, at ideen med at komme med en redegørelse om dette emne er blevet modtaget så positivt.
Jeg vidste jo på forhånd, at man i hvert fald ville prioritere det her område meget højt, og jeg synes, der er kommet mange gode takter og tanker og ideer frem, som vi nu vil studere og tage med i det fremtidige arbejde.
Der er flere, der er inde på, at det jo er en meget værdibaseret kulturel forskel, når det drejer sig om tvangsægteskaber.
Det er nogle hundrede år siden, at man havde tvangsægteskaber i Danmark, men det har vi jo rent faktisk haft her – for slet ikke tale om arrangerede ægteskaber.
Jeg har været ude for i min tid, at man har fortalt om, at ægteskaber mere var gårdhandler, end det var kærlighed.
Men i dag er vi jo sådan sindede, at vi synes, at tvangsægteskaber, som også bl.a. fru Line Barfod gav udtryk for, er noget nær det mest modbydelige, man kan tænke sig.
Hele indstillingen, ikke mindst til den seksuelle frihed, har jo ændret sig totalt.
Det kan også afspejles i vurderingen af voldtægtsforbrydelser; det ser man anderledes på i dag, hvor det i højere grad er friheden, man fokuserer på, end tægten, om jeg så må sige.
Tvangsægteskaber er undertrykkelse, det er voldtægt, det er vold, det er tvang, og det har ikke noget med ære at gøre, det er vanærende for os alle sammen, at det finder sted.
I den anledning vil jeg sige, at jeg er fuldstændig enig med dem, der har taget det såkaldte imamægteskab op.
Det havde jeg også ventet.
Jeg tror så ikke, at det er så enkelt, som det måske nogle gange bliver fremhævet i medierne.
Jeg kunne godt have en idé om, at de ægteskaber også nogle gange ønskes af de unge, for at de så kan leve et frit seksuelt liv, som de ser deres kammerater gøre.
Så kan man altså legalisere det, ved at en imam, der ikke har vielsesmyndighed, foretager en sådan ugyldig handling, og jeg er fuldstændig enig med den ordfører, der sagde, at det også var et overgreb.
Det må vi tage stærkt afstand fra og forsøge at forebygge.
I det hele taget er det jo i denne sag min mening, at det er forebyggelsen, der betyder utrolig meget, og derfor er hele integrationsarbejdet også en forebyggelse af tvangsægteskaber.
Integrationsarbejdet går først og fremmest ud på at gøre alle, der er i vort land, kommer til vort land, til selvstændige borgere, som tilslutter sig de helt grundlæggende værdier, som vi har i Danmark, og hvis man er her i landet, skal man selvfølgelig selv bestemme, hvem man gifter sig med.
Det er så fundamentalt i dag, men det er altså ikke, fordi det er så længe siden, at det ikke var lige så fundamentalt.
Vi ved, at det finder sted.
I sagens natur er det svært at vurdere, hvor mange tvangsægteskaber der er, for tvangsægteskaber er jo tit karakteriseret ved, at man netop ikke tør fortælle om det, man tør ikke vidne om det, og derfor har politiet ikke så mange statistikker.
Jeg er enig med, jeg tror, det var fru Meta Fuglsang, der sagde, at der er en hårsbredde imellem – eller man kan sige, at det jo er glidende – hvornår det er tvangsægteskab, og hvornår det er arrangeret ægteskab.
Jeg har for nogle år siden udgivet en bog, hvor jeg interviewede forskellige indvandrerkvinder, og der var specielt en, der fortalte om sit arrangerede ægteskab, som hun mente det var.
Hendes forklaring var, at hun mente, at forældrene gjorde det bedste for hende.
Da jeg sagde til hende, at det jo egentlig var voldtægt på brudenatten, var det, som om hun egentlig ikke havde tænkt over det.
Hun var ude af det ægteskab for længst.
Men det er det, og det er klart, at det er uacceptabelt, det kan vi ikke acceptere i Danmark.
Selv om den unge måske tror, at det er til det bedste for den pågældende, så må vi i Danmark hævde det myndige menneskes totale frihed på det punkt.
Jeg tror selv, men det er jo svært at måle, at de mange henvendelser om hjælp og til bostederne ikke er udtryk for flere tvangsægteskaber, men for, at man er blevet friere til at komme og anmelde det og fortælle om det.
Der skete præcis det samme, de første år jeg var ansat i politiet, hvor man kan sige at kvindefrigørelsen for alvor – ja, det er 40 år siden – fik frit løb.
Der kom der jo også mange flere anmeldelser om hustruvold.
Det var helt klart et udtryk for, at kvinderne ikke ville finde sig i mere.
Der er for mig ingen tvivl om, at der i indvandrermiljøer, hvor der har været tvangsægteskaber, er sket en ændring – ens tærskel er anderledes, man vil finde sig i mindre.
Og der er jeg ikke i tvivl om at 24-års-reglen har været medvirkende.
Det er jo almindelig menneskelig erfaring, at jo mere moden man er, desto mere kan man også sige fra over for forældrene, og det var selvfølgelig præcis det, der var meningen bl.a. med 24-års-reglen: Man skulle have mere styrke til at kunne sige imod.
Men i øvrigt mener jeg, som også mange har været inde på, at det, det drejer sig om, er integration, og det er information.
Der må vi blive ved.
For selv om vi skulle ende med, at der er meget få tvangsægteskaber, må man jo sige, at dem, der så er tilbage i tvangsægteskaber, er endnu mere marginaliserede og formentlig har endnu større problemer.
Så der vil stadig væk en årrække være behov for en indsats.
Karsten Lauritzen startede med at remse det op, som er regeringens politik.
Der har så været flere ordførere oppe at sige, at det var deres ideer.
Det vil jeg sige kun er glædeligt.
Det er jo også noget, som vi, de fleste af partierne, har forhandlet sammen, netop når vi skulle fordele satspuljemidler.
Vi var selv inde på, og det blev understreget af en af ordførerne i dag, at de personer, der har med de unge at gøre, skolelærere og andre, skal opkvalificeres.
Der er for mig ingen tvivl om, at der skal være opmærksomhed over for det her, opmærksomhed over for det enkelte menneske – det er selvfølgelig mange gange pigerne, men det kan også være de unge mænd – opmærksomhed på, om de nu pludselig skal ud at rejse eller de pludselig bliver indesluttede og kede af det.
Så skal der kunne gribes ind.
Jeg bemærkede godt ideen om – jeg tror, det var fru Marianne Jelved, der sagde det – at så skulle der være en speciel myndighed, der skulle handle.
Jeg ved ikke, om det er så let, for udgangspunktet ville jo være, at man skulle sige kommunen, og det bliver nogle gange lidt stemplende.
Men det er i hvert fald noget, jeg synes vi skal tænke over og overveje i den nationale handlingsplan, som jeg forsøger at sætte i værk tværministerielt, og hvor jeg prøver at indarbejde mange af de forslag, som er nævnt i dag.
I Integrationsministeriet er vi jo – uanset om man så synes, der skal være andre videncentre – i meget høj grad et videncenter, for vi er dem, som har den bredeste kundskab, og hvad der er vigtigere, også de brede kontaktflader.
Vi sidder jo som, jeg havde nær sagt edderkoppen i spindet og kan se ud over hele landet og bredt over alle myndigheder, alle de frivillige organisationer osv.
Og derfor ved vi jo også – det er der også flere der har været inde på her i dag – at mange af de ting, vi gør, hjælper.
Men det er klart, at vi skal fortsætte, vi skal videreudbygge vores erfaring, vi skal sørge for, at den viden, vi har, bliver delt ud til så mange som overhovedet muligt.
Derfor er det jo også, at der er oprettet en internetside – det er sådan, man kommunikerer i dag – hvor de unge mennesker frit kan kommunikere.
At der skal være et beredskab til at hjælpe, er klart, og det er der, men alt skal jo forsøges gjort bedre.
Og jeg vil da overveje, om det i virkeligheden er et emne, vi skulle tage op på det nordiske ministermøde – vi har jo et hver sommer – og om vi skulle prøve at få nogle erfaringer fra de andre lande og høre, om der er nogle, der har nogle ideer, som ingen af os har tænkt på.
Det ville jo være udmærket, og det vil jeg gå hjem og give videre.
Jeg synes, at der har været mange takter, der trækker i den samme retning.
Samarbejdet består jo også først og fremmest i, at vi egentlig erkender og analyserer på samme måde, at vi vurderer udfordringerne på samme måde og er enige om ikke bare at tage afstand fra det, men netop om at samarbejde om det og hele tiden finde løsninger, der bliver mere og mere effektive.
Det er vigtigt, at vi nu bruger den viden, vi allerede har, til at koordinere, til at dele viden og også til at være opsøgende i de miljøer, hvor der er brug for det.
Så jeg vil sige tak for debatten, og jeg tager så de ting med, der er sagt i dag.
Der er flere, der har snakket om redegørelsen næste år – jeg kan ikke huske, at jeg har lovet nogen, men det kan jeg forstå at man gerne vil have, og det er da også en udmærket idé, at vi hvert år får opsamlet, gjort status og prøvet at se på, hvad det er, vi så vil nå.
Så jeg vil da love, at jeg kommer med en næste år igen.