Karen Ellemann (V), 2009-11-05:
Det næste forslag her er et forslag om at ændre en lang række af de grundlæggende principper for regionernes virksomhed.
Lad mig begynde med at slå fast, at regeringen ikke kan støtte forslaget.
Det skyldes først og fremmest, at forslaget vil ændre nogle afgørende principper i kommunalreformen.
Et grundlæggende princip i kommunalreformen er, at opgaverne skal løses så tæt på borgerne som muligt, dvs. af kommunerne.
Der er mange gode grunde til dette princip.
De nye, større kommuner har den faglige bæredygtighed, der skal til, for at de kan varetage de fleste borgernære opgaver.
Det var og er fortsat regeringens opfattelse, at kommunerne skal have ansvaret for flest mulige borgernære opgaver.
Heraf følger så omvendt, at regionerne som udgangspunkt ikke skal varetage borgernære opgaver.
Det gælder f.eks. sygehusopgaverne.
Regionerne skal netop have ansvaret for de opgaver, som kommunerne ikke er egnede til at varetage.
Det indebærer, at regionerne har en afgrænset, men vigtig opgaveportefølje, og det sikrer, at der ikke er tvivl om kompetencefordelingen eller overlappende kompetencer.
Det er vigtigt, fordi en klar ansvarsfordeling også er af afgørende betydning for effektivitet, koordinering og styring af de offentlige opgaver.
Med disse generelle, indledende bemærkning vil jeg nu gå over til at kommentere de enkelte punkter i beslutningsforslaget.
Forslagsstillerne har for det første stillet forslag om, at der skal indføres en såkaldt regionsfuldmagt til regionerne.
Det er slået fast i regionsloven, at regioner kun kan varetage de opgaver, der er positivt afgrænset i loven.
Det betyder, at de såkaldte kommunalfuldmagtsregler ikke gælder for regionerne.
Hvis regionerne får mulighed for at varetage opgaver efter det, man kunne kalde regionsfuldmagtsregler, svarende til kommunalfuldmagtsreglerne, vil det betyde et brud med det helt grundlæggende princip i kommunalreformen om, at flest mulige opgaver skal varetages af kommunerne.
Desuden vil det betyde, at kommuner og regioner får overlappende kompetencer.
Det vil også være i strid med kommunalreformens princip om en klar opgavefordeling.
Derfor har regionerne ikke en regionsfuldmagt.
Men regionerne har en såkaldt myndighedsfuldmagt.
Myndighedsfuldmagten giver regionerne mulighed for at varetage nogle opgaver, der understøtter regionens lovbestemte opgaver.
Regionerne kan på samme vilkår som kommunerne f.eks. forsyne sig selv med varer og tjenesteydelser, udlicitere opgaver, indgå i samarbejder med andre regioner og kommuner om indkøb og deltage i selskaber, som varetager regionale opgaver.
Regionerne kan efter myndighedsfuldmagten i det hele taget varetage en lang række opgaver, som er nødvendige eller hensigtsmæssige med hensyn til regionens lovbestemte opgaver.
Efter min opfattelse har regionerne derfor de muligheder, som er nødvendige, for at de kan leve op til deres ansvar efter lovgivningen, og de har altså også den tilstrækkelige frihed og fleksibilitet til at gøre regionsarbejdet spændende og udfordrende.
Regeringen må derfor afvise forslaget om, at der indføres en regionsfuldmagt.
Forslagsstillerne har også stillet forslag om, at den regionale styrelsesform skal ændres, så det bliver muligt at yde vederlag til særlige udvalg for hele valgperioden.
Regionsrådenes rolle er i langt højere grad end de tidligere amtsråds rolle at være visionære og politikskabende frem for at være fokuseret på drift og enkeltsager.
Regionerne har ganske enkelt ikke den lange række af forskellige driftsbetonede opgaver, som i kommunerne hører under de stående udvalg.
Regionsrådene kan nedsætte særlige udvalg med forberedende og rådgivende funktioner, og jeg vil gerne understrege, at disse udvalg kan nedsættes for så lang tid, som regionen måtte ønske og finde behov for det.
Der gælder derimod en begrænsning i forhold til at give udvalgsvederlag til sådanne særlige udvalg.
Det kan kun ske, når udvalget er af midlertidig karakter.
Det har hidtil bl.a. betydet, at udvalget skal være nedsat for en periode på højst 1 år.
Grunden til denne tidsmæssige begrænsning er, at hvis vederlagene blev fastsat på samme måde som for stående udvalg, ville der være en risiko for, at der blev skabt incitament for etablering af en styreform, der reelt fungerer som et udvalgsstyre.
Regeringen er imidlertid opmærksom på, at muligheden for at give vederlag har betydning for, hvor fleksible reglerne opleves at være.
I aftalen om regionernes økonomi for 2010 aftalte regeringen og Danske Regioner derfor at udvide muligheden for at vederlægge de særlige udvalg af midlertidig karakter fra 1 år til 2 år.
Den her udvidelse vil give regionspolitikerne mere fleksible rammer for at kunne nedsætte særlige udvalg.
Jeg har netop sendt et udkast til en ændring af de administrative regler i høring hos Danske Regioner.
Og jeg forventer, at bekendtgørelsesændringen vil træde i kraft den 1. januar 2010.
Forslagsstillerne sætter også spørgsmålstegn ved det hensigtsmæssige i kommunernes vide adgang til at drive sociale institutioner.
Også på det sociale område er det et mål med kommunalreformen, at opgaverne skal løses så tæt på borgerne som muligt i et tæt samspil med de almene tilbud.
Der er samtidig blevet etableret en række støttefunktioner for kommunerne, f.eks. VISO, tilbudsportalen og rammeaftalerne mellem kommunalbestyrelserne og regionsrådet.
De regionale udviklingsråd blev nedsat for at sikre, at man fra centralt hold kunne følge udviklingen.
De regionale udviklingsråd har nu afgivet to redegørelser om udviklingen på det sociale område efter kommunalreformen for årene 2007 og 2008.
Hverken i denne eller i andre sammenhænge har der kunnet dokumenteres en afspecialisering af tilbuddene på det sociale område.
Målet om decentralisering er allerede nu blevet opfyldt i en sådan grad, at langt under 10 pct. af de tilbud, der er registreret på tilbudsportalen, nu drives i regionalt regi.
Det er som sagt helt i overensstemmelse med regeringens mål med kommunalreformen, og det synes jeg ikke at der er grund til at ændre på.
Men fortsat udvikling af og opretholdelse af kvalitet i tilbuddene på det sociale område har vi også fra centralt hold selvfølgelig løbende fokus på.
De to øvrige punkter, som nu kommer i forslaget, hører dels under økonomi- og erhvervsministeren, dels under miljøministeren.
Så jeg håber derfor, at forslagsstillerne har forståelse for, at jeg ikke går ned i detaljerne i disse dele af forslaget, men jeg giver naturligvis regeringens holdning til kende.
Forslagsstillerne stiller bl.a. forslag om, at regionerne ikke skal trække sig ud af selskaber, hvor salget til eksterne overstiger 25 pct.
Det er som bekendt en hovedregel, at offentlige myndigheder, herunder regionerne, ikke må drive erhvervsvirksomhed.
En undtagelse fra den her hovedregel er den såkaldte lov 548, der giver kommuner og regioner mulighed for at deltage i selskaber, der sælger produkter og tjenesteydelser, som bygger på kommunal og regional viden.
Begrundelsen for undtagelsen er, at der er tale om opgaver, hvor der ikke i forvejen er konkurrence, og hvor et offentligt-privat selskab kan bane vejen for at få offentlige opgaver ud på markedet.
Grænsen for salg til private på 25 pct. af selskabets omsætning er sat som en indikator på, at selskabet er ved at bevæge sig ud på et egentligt privat marked.
Når grænsen bliver overskredet, er der ikke nogen begrundelse for hverken regional eller kommunal deltagelse, så skal de offentlige deltagere trække sig ud af selskabet.
Det er regeringens opfattelse, at der på ingen måde er grundlag for at ændre disse velbegrundede regler, som gælder for både regioner og kommuner.
Det sidste er så, at forslagsstillerne foreslår, at regionerne i fællesskab med kommunerne udarbejder klimahandlingsplaner, som indeholder sammenhængende naturplaner vedrørende bl.a. vand- og kloakforhold.
Det er en fornuftig idé at lave en samlet indsats for vand og natur.
Det har regeringen derfor allerede truffet beslutning om.
Regeringen har således besluttet at gennemføre en stor og sammenhængende plan for vand og natur.
Planen indeholder indsatser for både kloakker, vandløb, naturbeskyttelse, pesticider og meget mere.
Dette fremgår af aftalen om »Grøn Vækst«, som regeringen blev enig med Dansk Folkeparti om i juni 2009.
Ansvaret for de mange opgaver i vand- og naturplanerne ligger i stat og kommuner og regionerne har høringsret.
Der er efter regeringens opfattelse ikke noget, der taler for at tage initiativ til andre handlingsplaner på området.
Der er heller ikke noget, der taler for at lave om på ansvarsfordelingen.
Den er helt i tråd med kommunalreformens principper.
Så afslutningsvis er konklusionen, som jeg nævnte i min indledning, at regeringen i det hele afviser beslutningsforslaget.