Morten Østergaard (RV), 2009-05-26:
Jeg vil gerne takke for en debat, der blev god, selv om tidspunktet er fremskredent.
Jeg synes, at alene det foranlediger, at vi, når Folketinget samles igen, enten bør genfremsætte forslaget eller tage en forespørgselsdebat, hvor vi får lejlighed til grundigere at drøfte de her problemstillinger.
Det er jo ikke så overraskende, at de partier, som har været med til at fremsætte forslaget, støtter det, og jeg vil derfor mere vende mig mod de andre partier.
24-års-reglen er blevet nævnt nogle gange, og det væsentligste, man kan sige om den, er, at vi nu har haft 24-års-reglen en lang række år, og medmindre man virkelig vender det døve øre og det blinde øje til, kan man jo i hvert fald konstatere, at både 24-års-reglen og de problemer, man mener den skulle løse, fortsat er her.
Der er væsentlige problemer med tvangsægteskaber og æreskriminalitet i Danmark, og derfor har man jo al den empiri, man har brug for, for at konstatere, at det i hvert fald ikke var en tilstrækkelig løsning at lave 24-års-reglen, uanset hvad man måtte mene om den.
Så henvises der til en lang række ting, som har været i gang i satspuljeregi, og det, der er kendetegnende for dem, er jo, at det er projekter, midlertidige bevillinger, forsøg her og der.
Det, vi har gjort, er jo at skele til nogle andre lande, hvor man har sagt, at det her nok ikke kan løses med udlændingepolitik alene.
I Danmark har vi fået krisecentre, og det er alle jo enige om er en rigtig god idé, når skaden er sket, men hvad gør man for at undgå, at det kommer så vidt?
I England har man altså valgt den her model, hvor man har et nationalt organ, der faktisk har ganske vide beføjelser, fordi man ikke vil have det her fænomen overhovedet.
Dette organ har instruktionsbeføjelser over alle andre myndigheder, og det har en lang række af de redskaber, som er foreslået her, herunder bl.a. den såkaldte beskyttelsesordre.
Jeg vil godt starte et andet sted, nemlig med, at vi for nogle år siden var en række integrationsordførere, der fik anledning til under stor fortrolighed at gennemgå en række sager, hvor der var givet afslag på familiesammenføring under henvisning til, at de drejede sig om tvangsægteskaber.
Det, vi kunne konstatere, var, at en række unge brugte den mulighed, som ombudsmanden har sanktioneret, hvor de henvender sig i diskretion til myndighederne og siger: Det her er et tvangsægteskab, jeg vil gerne bede om afslag på min familiesammenføringsansøgning, men det må for alt i verden ikke fremgå af sagen, at jeg selv har bedt om afslag, for så bringes jeg i problemer i forhold til min familie.
Sådan var der en lang række sager ved den lejlighed.
Det viste sig være en god løsning.
Og hvis familien efterfølgende sætter en advokat på sagen, kan vedkommende heller ikke få indsigt i, at der ligger notater om, at det er den unge selv, der har henvendt sig.
Men det, vi så konstaterede, var, at når man så blev opmærksom på, at der her altså foregik kriminalitet, at der her var et miljø med små søskende, der kunne blive udsat for det samme, men måske ikke havde rygraden til at stå imod, så foretog man sig ingenting.
Det var der, vi første gang blev bevidst om, at trods den megen snak om at ønske at bekæmpe tvangsægteskaber er der ikke en målrettet indsats.
Når man bliver opmærksom på det, henviser man til krisecentre, men man laver ikke en målrettet indsats for at undgå, at problemerne gentager sig i næste generation eller for fætre og kusiner, eller hvad det nu måtte være.
Det er jo lige præcis det, der er kernen i problemstillingen, og derfor må vi sige, at det nok baserer sig sådan lidt på manglende indsigt, når man bliver ved med at nævne politiet og politiet og det nationale efterforskningscenter.
Det, der er problemet her, er, at det starter langt tidligere.
Det, der er problemet, er behovet for, at alle, der arbejder med unge i den her risikogruppe, ved, hvor der er hjælp at få, at de kan henvende sig et sted, når de den ene gang i deres karriere som gymnasielærer opdager en sådan elev, for der skal netop sådan et menneske, der tager ansvar for situationen, til for at undgå, at den eskalerer og bliver til vold eller anden form for æreskriminalitet.
Og der klinger det altså hult, når man taler om en massiv indsats.
Der er ikke en sådan indsats.
Der er ikke en sådan massiv indsats.
Det, der i øvrigt på vores foranledning blev gjort i satspuljeregi, var, at man på baggrund af nogle rester i satspuljen ansatte halvanden konsulent, som vi blev enige om at ansætte på det grundlag, så længe den bevilling kørte.
Det er jo ikke en nationalt koordineret indsats, det er halvanden konsulent, det forslår ingen steder.
Derfor er det, der er behov for, at vi nu samler indsatsen og sørger for, at den kommer til at fungere jævnt og hele tiden, ikke projekt- og forsøgsbaseret.
, og jeg vil anbefale ikke mindst hr. Karsten Lauritzen at følge med og se det.
Man behøver ikke lave popkorn, for jeg tror, man mister appetitten meget hurtigt, når man ser, hvad det er for en indsats, der er, altså hvordan unge piger, der bliver udsat for den her type kriminalitet, i flere år er blevet efterladt på herrens mark, fordi der ikke er et beredskab, fordi de ude i kommunerne ikke aner, hvordan de skal håndtere den her type konflikter.
Der er unge piger, der fortæller om, hvordan deres største bekymring er deres små søskende, som blev tilbage, og på trods af at de selv har fået hjælp og myndighederne har anerkendt, at de var stærkt truede, ja, så gøres der ikke nogen indsats for at forhindre, at det sker i de næste familier.
Det er der, hvor indsatsen mangler, og det er der, hvor jeg tror og tillader mig at sige at både ministeren og ordførerne for regeringspartierne og Dansk Folkeparti simpelt hen trænger til at få virkeligheden ind under neglene, for svarene bærer præg af mangel på indsigt i området.
Så vil jeg bare lige kort forholde mig til nogle enkelte elementer af det.
Det ene er den her »kun én chance«-regel, som vi har taget fra England.
Ifølge den har man, hvis man er offentligt ansat, altså en forpligtelse til at lave en risikovurdering, når man støder på den her type situation.
Og der skal man selvfølgelig kunne trække på eksperter.
Men forpligtelsen opstår, hvis man oplever, at der her er en, der pludselig vender verden ryggen og markant ændrer adfærd.
Hvis man så siger, at nå, ja, men nu er det jo også ved at være juni, og skulle man nu ikke lige se tiden an, se, hvordan det går efter sommerferien, ja, så kan det være for sent; det er ikke sikkert, man får en chance til.
Og derfor er der behov for, at man har den her »kun én chance«-regel, altså at man reagerer første gang.
Men risikovurderingen skal laves, for man ved ikke, om man får en chance til.
Så er der spørgsmålet om de her retspolitiske redskaber.
Faktum er, at det, som de her, særlig piger, ofte er udsat for eller deres kærester er udsat for, jo er, at grupper af personer truer dem, og at de er bange for deres egen familie, det kan være brødre, eller det kan være en bredere kreds.
Og det kan godt være, at det er den ene, der har afgivet truslen, men det er dem alle sammen, der er til fare for personen, og derfor bør der efter vores opfattelse være mulighed for, at man kan give et polititilhold mod en sådan afgrænset gruppe med de helt almindelige vilkår, der i øvrigt gælder for polititilhold.
Så var der spørgsmålet om at inddrage pas, som bl.a. fru Helle Sjelle syntes var meget voldsomt.
Men det er sådan set tænkt at skulle være på præcis samme måde, som det i dag er i de sager, hvor der gives afslag på familiesammenføring, nemlig at hvis en ung er bange for, at tvangsægteskabet skal fuldbyrdes under familiens ferieophold i et fjerntliggende land, ja, så har man altså muligheden for at få hjælp, ved at politiet inddrager ens pas.
Og derfor skal det ikke ses som noget, man gør mod personen, men det er for at sikre sig imod, at personen bliver taget ud af landet og tvangsægteskabet fuldbyrdet i et andet land.
Men hvis det er en frivillig handling, hvor man selv går ned og afleverer sit pas, så ved vi godt, hvad der sker: Så bliver armen vredet rundt på dem, og under trusler bliver de bedt om at hente det igen.
Derfor skal der være en mulighed for, at politiet kan sige: Her er der en meget alvorlig situation; vi frygter, at der vil ske noget kriminelt, og det tager vi hånd om på den her måde, ved at sikre, at personen i hvert fald bliver her, hvor vi kan holde fast i vedkommende og sørge for, at der ikke sker noget.
Det er endnu et redskab, som selvfølgelig kræver domstolskontrol, som vi også har lagt op til.
Jeg håber, at vi kan komme til at diskutere det her meget mere i dybden.
Forslaget er som sagt meget gennemarbejdet og inspireret af nogle af de andre lande, hvor man ikke har lullet sig i søvn af, at man har lavet nogle udlændingepolitiske tiltag, men hvor man konstaterer, at man har nogle problemer, som det kræver en særlig indsats at løse. Jeg nævnte tidligere det her med, at vi, da der var en rest i satspuljen, blev enige om at tage det første skridt i retning af et egentligt nationalt mæglerteam med det her årsværk på halvandet år, som blev afsat til det.
Fru Line Barfod var også inde på andre tiltag, som er taget, fordi oppositionen har foreslået det.
Det samme gælder jo også den paragraf, der efter mange års tilløb kom i straffeloven, om, at det var en særlig strafskærpende omstændighed, hvis man medvirkede til tvangsægteskaber.
Det tog også meget lang tid at få regeringen med på den idé, faktisk år og dag.
så fra regeringspartiernes og regeringens side vil kigge nøje på det her forslag, for det er ikke drilleri, og det er ikke et forsøg på at fremstå enige eller noget som helst, men det er båret af en ægte interesse for, at vi får gjort noget alvorligt ved et meget alvorligt problem i det danske samfund.