Jakob Axel Nielsen (KF), 2008-01-10:
Indledningsvis vil jeg gerne takke Enhedslisten for denne anledning til at redegøre for regeringens visioner for det danske sundhedsvæsen.
Særlig skal jeg takke for muligheden for at gøre rede for regeringens intentioner med det udvidede frie sygehusvalg, for indførelsen af det udvidede frie sygehusvalg er ét konkret eksempel, som på glimrende vis illustrerer den grundlæggende forskel, der er mellem regeringens og Enhedslistens opfattelse af, hvordan fremtidens sygehusvæsen bør indrettes.
Enhedslisten har ved utallige lejligheder argumenteret med, at det udvidede frie valg er et første skridt mod et forsikringsdanmark, hvor de offentligt ansatte læger og sygeplejersker flygter fra det offentlige til de private sygehuse, hvor pengene fra den offentlige sektor forsvinder over i den private sektor, og hvor den frie og lige adgang afskaffes og befolkningen opdeles i et A- og et B-hold.
Jeg må indrømme, at jeg har meget svært ved at forstå disse skræmmekampagner og dommedagsprofetier, af flere grunde: For det første er det, fordi det udvidede frie sygehusvalg netop er den væsentlige patientrettighed, som bidrager til lige og gratis adgang til behandling.
Patienterne får uanset social status og uanset privat forsikring adgang til at lade sig behandle på et privathospital, hvis ventetiden på de offentlige hospitaler er længere end 1 måned.
De ca. 150.000 patienter, der siden sommeren 2002 har benyttet det frie sygehusvalg og gratis har ladet sig behandle på et privathospital, er patienter, som alternativt skulle have ventet længere på at blive behandlet på et offentligt sygehus - patienter, som uden det udvidede frie sygehusvalg kun ville have haft mulighed for at springe køen over, hvis de havde haft privatøkonomien i orden.
Jeg mener med andre ord, at det udvidede frie sygehusvalg netop medvirker til at undgå en opdeling af befolkningen i et A- og et B-hold.
For det andet er det, fordi Enhedslistens argumentation bygger på den præmis, at det ikke er indholdet af ydelsen, nemlig selve behandlingen, men derimod leverandøren heraf, der har betydning, eller endnu mere specifikt, hvorvidt leverandøren er offentlig eller privat.
Fokus for Enhedslisten er således ikke patienten, der uden det udvidede frie sygehusvalg skulle vente på en behandling, men derimod leverandøren af sundhedsydelsen.
Her er regeringen lodret uenig: Den frie og lige adgang til sygehusvæsenet sikres gennem den kollektive finansiering over skatterne.
Om sundhedsvæsenets ydelser leveres af private eller offentlige, ændrer ikke ved dette princip.
Tværtimod bidrager det udvidede frie sygehusvalg til at sikre, at der reelt er tale om fri og lige adgang.
Jeg ved ikke, hvad Enhedslisten baserer deres antagelser på, men for regeringen drejer det sig om patienterne, om hvordan vi får mest sundhed for pengene og hvordan vi forbedrer vilkårene for patienterne, de pårørende og de ansatte i sundhedssektoren, og om hvordan vi sikrer en hurtig behandling af høj kvalitet.
Regeringen har ingen grund til at tro, at de private sygehuse ikke kan matche de offentlige sygehuse med hensyn til kvalitet og pris.
Jeg må da også indrømme, at jeg har svært ved at se konsistensen i Enhedslistens argumentation.
De alment praktiserende læger, der er hovedindgangen til sundhedsvæsenet og ikke mindst til sygehusvæsenet, er alle private udbydere.
Det samme gælder i øvrigt for de privatpraktiserende speciallæger.
Det har i hvert fald ikke tidligere givet anledning til at rejse tvivl om opretholdelsen af den frie og lige adgang til sundhedsvæsenet.
Er lægerne derimod ansat på et privat sygehus, er det et stort problem, som truer det offentlige sundhedsvæsen, trods det faktum, at der på landsplan er i omegnen af 30 læger, som er fuldtidsbeskæftigede på private sygehuse og klinikker, og trods det faktum, at langt størstedelen af de læger, som har et bijob ved siden af deres ansættelse på et offentligt sygehus, har et bijob i den offentlige sektor.
Af de ca. 12.500 fuldtidsansatte læger, der har deres primære arbejdssted på et offentligt sygehus, har cirka en femtedel bibeskæftigelse.
De resterende 27 pct. har bijob i den private sektor.
Jeg køber således ikke Enhedslistens præmis, at kvaliteten afhænger af, hvorvidt leverandøren af de offentlige sundhedsydelser er offentlig eller privat.
Enhedslisten skriver i forespørgslen, at der har været en eksplosiv vækst i antallet af behandlinger på private sygehuse, i antallet af sygeforsikringer og i sygehuses brug af vikarbureauer.
Igen må det læses sådan, at denne udvikling ifølge Enhedslisten er stærkt problematisk.
For så vidt angår antallet af behandlinger på private sygehuse, har ca. 150.000 patienter siden sommeren 2002 valgt at benytte sig af det udvidede frie sygehusvalg.
Det nuværende niveau er på ca. 40.000 patienter om året, som i stedet for at skulle vente i det offentlige gratis er blevet behandlet i det private.
Om ca. 40.000 patienter om året er mange eller få, er ikke afgørende for regeringen.
For regeringen er det afgørende, at alle har mulighed for at benytte sig af det udvidede frie sygehusvalg, at den fri adgang også er lige.
Derfor har vi meget fokus på den information, som patienterne modtager, om mulighederne for at lade sig behandle gratis på et privatsygehus, hvis ventetiden på de offentlige sygehuse overstiger 1 måned, og der er indført regler om at give sygehusene pligt til at vejlede patienterne om valgmulighederne i sygehusvæsenet.
Det kommer især de ressourcesvage patienter til gode.
For så vidt angår antallet af sygeforsikringer, viser tal offentliggjort af Forsikring & Pension, at 612.000 danskere havde en sundhedsforsikring ultimo 2006.
Heraf er ca. 90 pct. finansieret af arbejdsgiveren.
At det klare flertal af sundhedsforsikringer er arbejdsgiverfinansierede, betyder, at brede indkomstgrupper er omfattet af private sundhedsforsikringer.
Virksomheden skal som klar hovedregel forsikre alle ansatte for at opnå skattefrihed for de tegnede sundhedsforsikringer.
Når en arbejdsgiver tegner en forsikring for sine ansatte, er det derfor i de fleste tilfælde for både rengøringsassistenten og direktøren.
Endelig for så vidt angår de offentlige sygehuses anvendelse af vikarbureauer, mener jeg, at det er en ledelsesmæssig beslutning, som sygehusene og regionerne som arbejdsgiver må forholde sig til.
Mangelen på sygeplejersker vil ifølge disse beregninger være væk, hvis alle deltidsansatte arbejder ca. 2½ time mere om ugen.
Jeg kan læse i pressen, at formanden for Danske Regioner, Bent Hansen, oplyser, at der i alle regioner er fokus på området, men at det er op til det enkelte hospital og hospitalsledelsen, hvordan løsningen gribes an.
Regeringens visioner for sundhedsområdet indskrænker sig således ikke til at begrænse aktiviteten på de private hospitaler eller til at afskære virksomhederne fra at tilbyde deres ansatte sundhedsforsikringer.
Regeringens visioner handler om at sikre mest mulig sundhed for pengene for alle borgere.
Det handler om at forbedre vilkårene for patienterne, de pårørende og de ansatte i sundhedssektoren; det handler om, at de, der bliver syge, sikres en hurtig og kompetent behandling; det handler om fri og lige adgang for alle.
Så når jeg i forespørgslen bliver bedt om at redegøre for, hvordan regeringen vil sikre et offentligt sundhedsvæsen af høj kvalitet og lige og gratis adgang til sygdomsbehandling, er mit korte svar, at det udvidede frie sygehusvalg netop er ét blandt flere instrumenter til at sikre dette.
Netop det frie valg vil i de kommende år blive udvidet og videreudviklet.
Informationer og vejledning herom skal forbedres.
Ordningen skal også udbredes til diagnostiske undersøgelser, og det er regeringens målsætning også at udbrede en ordning med frit valg på det psykiatriske område.
Senest har vi igangsat en række initiativer, der skal sikre optimale pakkeforløb for de enkelte kræftformer, så en mistanke om kræft udløser en akut og resolut handling, og også på hjerteområdet skal der indføres optimale pakkeforløb.
Men der er naturligvis også nogle afgørende forudsætninger, som må være til stede, for mens fremtiden kommer af sig selv, så gør fremskridt det ikke.
Først og fremmest er sundhedspersonale en afgørende forudsætning for at sikre opfyldelse af regeringens målsætninger om fremtidens sundhedsvæsen.
Regeringen har derfor fokus på, at antallet af fuldtidsbeskæftigede læger på de offentlige sygehuse siden 2001 er steget med 1.200, og at antallet af fuldtidsbeskæftigede sygeplejersker i samme periode er steget med 1.300.
Ligeledes har regeringen som en del af en aftale med Lægeforeningen omlagt speciallægeuddannelsen, så varigheden af uddannelsen reduceres.
Sammenlagt forventes reformen af speciallægeuddannelsen at medføre ca. 1.600 ekstra speciallæger på arbejdsmarkedet fra år 2016 og frem, svarende til, at der i år 2025 vil være 13 pct. flere læger sammenlignet med en situation uden en reform.
Men der er også behov for at tænke nyt, at anvende personalets ressourcer bedre ved at ændre organiseringen og at løse opgaverne på andre måder end dem, vi plejer at bruge.
Endelig skal der være fokus på de fysiske rammer, som sygehusene arbejder i.
Tidssvarende bygninger og faciliteter i sygehussektoren er således afgørende for høj kvalitet i behandlingen af patienterne og for, at medarbejderne kan bruge deres kompetencer bedst muligt.
Regeringen vil derfor investere i en ny og forbedret sygehusstruktur.
Jeg kan vist med sindsro fastslå, at regeringen har visioner for sygehusvæsenet, som har betydelig mere perspektiv end Enhedslistens rent negative dagsorden, der indskrænker sig til at holde alt privat ude.