Elisabeth Geday (RV), 2007-01-11:
Vi kan meget hurtigt blive enige om, at det skal kunne betale sig at arbejde.
Det synes Det Radikale Venstre også, og det var også grunden til, at vi i sin tid støttede kontanthjælpsloftet.
Men vi er blevet klogere siden da.
Vi synes, det er langt bedre at satse på guleroden i stedet for at satse på pisken.
I stedet for at skære i kontanthjælpen, sådan som man gør med kontanthjælpsloftet, vil Det Radikale Venstre hellere give folk, der kommer i arbejde, et større skattefradrag, altså et større beskæftigelsesfradrag.
Og så vil vi modernisere overførselsindkomsterne og bl.a. lempe den såkaldte ægtefælleafhængighed i kontanthjælpssystemet for personer med en vis arbejdsmarkedstilknytning, sådan som Velfærdskommissionen foreslog det.
De ændringer vil betyde, at det i høj grad vil kunne betale sig at arbejde, men det politiske redskab er altså guleroden og ikke pisken, som regeringen og regeringens flertal insisterer på at anvende.
På trods af diverse rapporter, senest nu regeringens egen kulegravning, som jo formodentlig har kostet på den anden side af 1 mio. kr. at udarbejde, er beskæftigelsesministeren ligefrem stolt af at have indført såvel loftet over kontanthjælpen som den lave starthjælp.
Det er begge to offentlige ydelser, der er så lave, at de automatisk – jævnfør de økonomiske vismænds definition – gør modtagerne fattige.
Regeringens tanke er, at hvis man trykker folk så hårdt på pengepungen, at tarmene skriger, skal de nok lette sig fra bænken og fatte kosten.
I min optik er det ikke en politik, der er et velfærdssamfund værdig.
Jeg accepterer ikke, at flere fattige er forudsætningen for at få flere i arbejde.
Det er alt for simpelt at gøre arbejde til et spørgsmål om, hvorvidt det kan betale sig eller ej.
To ud af tre på kontanthjælp – og starthjælp for den sags skyld – har så alvorlige problemer af psykisk, fysisk eller social karakter, at de ikke skal stå til rådighed for arbejdsmarkedet.
Det har de lokale jobcentre vurderet.
Det er ikke noget, folk selv vurderer, det er noget, kommunernes jobcentre har vurderet på baggrund af det, der hedder matchgruppesystemet.
I øvrigt står arbejdsmarkedet måske heller ikke til rådighed for dem eller i hvert fald kun sjældent til rådighed for dem, for hvem er det lige, der vil ansætte den hjemløse, som normalt opholder sig på bænken, og som taler sort og lugter?
Og hvem modtager med åbne arme den indvandrerkvinde, som hverken kan læse eller skrive eller tale dansk, og som aldrig har haft et job før?
Alligevel bliver begge ramt af såvel starthjælpen som kontanthjælpsloftet.
De lave ydelser rammer sågar også mennesker, der lider af kræft, er under genoptræning efter et trafikuheld eller har alvorlige psykiske sygdomme.
Det skal nemlig kunne betale sig at arbejde.
Det er indlysende for mig, at økonomiske incitamenter kun giver mening i forhold til de mennesker, der har job som umiddelbar mulighed.
Det gælder langt under halvdelen af kontanthjælpsmodtagerne.
De andre har brug for en håndholdt og kompetent hjælp for at finde vejen tilbage til et godt liv og forhåbentlig et selvforsørgende liv.
De har ikke brug for at få økonomiske problemer lagt oven i alle deres andre problemer.