Martin Lidegaard (RV), 2015-02-03:
Det styrker vores stemme i alle de internationale fora, som jeg er i – fra EU over FN til koalitionen mod ISIL og mange, mange andre fora, ikke mindst NATO.
Det håber jeg at vi kan fortsætte med, men det her må være tidspunktet, hvor udenrigsministeren takker Folketingets partier for det samarbejde.
Jeg mindes ikke selv et år i den nyere verdenshistorie, hvor verden har kæmpet med så mange og så dybe konflikter, som vi har oplevet i de sidste 12 måneder.
Særlig konflikten i Ukraine og fremvæksten af en hidtil udset voldelig ekstremisme i Mellemøsten var og er definerende begivenheder for den globale udvikling i den kommende tid og dermed også for vores udenrigspolitik, sådan som flere ordførere har været inde på.
Konflikterne er gode eksempler på, at globale sikkerhedsudfordringer også påvirker Danmark, selv om de foregår langt fra Danmark.
De har også understreget, at vi ikke kan tage vores sikkerhed for givet.
2014 viste heldigvis også, at Danmark er klar og villig til at træde til, når verdenssamfundet kalder.
Det gør vi fra dansk side med bredspektrede indsatser med brug af både civile, diplomatiske, humanitære og militære instrumenter.
Militære indsatser kan være nødvendige, men de udgør ikke nogen varige løsninger i sig selv.
Når fred og stabilitet skal vindes, er det altid de politiske og civile indsatser, der bliver afgørende for at sikre de varige løsninger.
Det er en dansk tilgang, som vi skal fastholde på den internationale dagsorden.
I 2015 vil særlig kampen mod ISIL og voldelig ekstremisme samt tilpasning til den aktuelle sikkerhedspolitiske situation i øst fortsat være en sikkerhedspolitisk prioritet.
Den militære indsats har haft en virkning på jorden, men der er udsigt til en både årelang og sej kamp.
Vi skal have fokus på at implementere handlingsplanen mod radikalisering og styrke den ikkemilitære del af kampen mod ISIL, og det betyder bl.a. en politisk indsats, som flere ordførere har efterlyst, for at sikre et inklusivt Irak og at presse på for en politisk løsning i Syrien, hvor Danmark selvfølgelig fuldt ud støtter FN's bestræbelser.
I forhold til det ændrede sikkerhedspolitiske landskab i Europa vil Danmark spille en aktiv og vigtig rolle i 2015 – i forhold til såvel NATO's tilpasning til nye udfordringer som til NATO's øgede tilstedeværelse i de østlige medlemslande, hvor Danmark naturligvis vil fortsætte med at bidrage.
Det er utrolig vigtigt, at vi ikke accepterer en verden, hvor Rusland kan flytte grænser ved voldelig magtovertagelse og kan destabilisere og intimidere en række lande ved brug af såkaldte hybride virkemidler.
Endelig skal vi selvfølgelig ikke glemme en lang række andre sikkerhedspolitiske udfordringer, som ordførerne af gode grunde – det er begrænset tid, vi har til rådighed – ikke i lige så høj grad har været omkring.
Angrebet i Paris, som nogle har nævnt, i starten af januar har jo vist, at kampen mod terror kommer til fortsat at have en høj prioritet i 2015, men det gælder så sandelig også den sikkerhedsprægede kamp mod klimaforandringer, hvor vi har COP21 i Paris, og det gælder Arktis, som nogle har nævnt, cybersikkerhed, energisikkerhed og pirateri, som vi også kommer til at forholde os til.
Og så ved man jo aldrig, om ikke der også opstår nye kriser.
Så vil jeg gerne knytte et par enkelte kommentarer til de indlæg, der har været fra de forskellige partier.
Venstre startede jo venligt med at sige, at der er mere, der samler end skiller, og især hæftede jeg mig ved, at hr. Søren Pind mener, at der er mange sympatiske ansigter i dansk udenrigspolitik.
Det er jo dejligt, at der er noget at glæde sig over, og det er klart, at det luner.
Forsvarsministeren og jeg sad og tænkte lidt over, hvem af os det var møntet på, men jeg vil dog insistere på, at udenrigsministeren tegner udenrigspolitikken.
Så er der til gengæld fra Venstres side en påpegning af en mangel på strategisk fokus, og det er i og for sig et tema, der er gået igen hos rigtig mange ordførere – både SF, Liberal Alliance, De Konservative var inde på det med den strategiske tilgang.
Lad mig starte med at sige, at vi faktisk – som hr. Holger K. Nielsen også var venlig at gøre opmærksom på – for første gang i mange år fra regeringens side har leveret et visionspapir, hvor vi forsøger at opsætte pejlemærker for dansk udenrigspolitik.
De tre pejlemærker, vi har,
er, at dansk udenrigspolitik skal sikre dansk sikkerhed og fred; skal sikre de danske værdier ude i den store verden, fra demokrati over menneskerettigheder til klima og fattigdomsbekæmpelse; og skal sikre dansk velstand, herunder vores eksport.
De tre pejlemærker for dansk udenrigspolitik – sikkerhed, værdier og velstand – tror jeg egentlig, når jeg hører debatten i dag, at langt de fleste partier vil kunne skrive under på.
Den næste interessante diskussion er selvfølgelig, hvad det så er for en slags virkemidler, man synes der skal til for at nå de tre mål eller de tre pejlemærker, og det hilser jeg meget gerne en yderligere diskussion om velkommen. Vores bud har jo – for at nævne et par enkelte ting – været de militære, diplomatiske og politiske alliancer, vi har, NATO, USA, EU osv., altså hele det sikkerhedspolitiske, kan man sige.
Vi har masser at tilbyde både lovgivningsmæssigt og rådgivningsmæssigt, men også økonomisk.
Groft sagt er vores bud, at vi skal forære vores lovgivning væk til de nye vækstøkonomier, for de er meget interesseret i den, og til gengæld kan de få lov til at købe vores teknologier og produkter bagefter.
Så får vi både sat væsentlige fingeraftryk, men også øget dansk velstand.
Men vi synes også, det er helt afgørende at tænke dansk ulandsbistand ind, og her er der jo virkelig en forskel i forhold til alle de borgerlige partier, vi har hørt i dag.
Det er jo også det, vi bruger dansk ulandsbistand til.
Og hvis man virkelig vil helt op på de høje nagler, kan man spørge: Er det det, Venstre har tænkt sig at skære væk, når de nu vil sænke dansk ulandsbistand, hvis de skulle få regeringsmagten?
Så spørger mange jo til det strategiske, og jeg vil medgive, at det, vi har lagt frem, er visionspapirer fra regeringens side.
Vi tager gerne en god drøftelse af, om man skulle forsøge at forankre et større strategisk arbejde i Folketinget, og det får vi jo mulighed for at diskutere, når SF's beslutningsforslag om en udenrigskommission, B 55, kommer i salen; og det vil vi se frem til at gøre.
Dansk Folkeparti nævner så, at det er af stor betydning, at vi ikke får smidt barnet ud med badevandet, og at nogle af de besparelser, vi har gennemført på forsvarsområdet, skulle man fortryde i dag.
Jeg vil ikke gå ind i en stor forsvarspolitisk diskussion, men jeg vil sige, at det faktisk er lykkedes Danmark i den samme periode, som forsvarsforliget har løbet, at sænke de danske udgifter til forsvaret fra ca. 1,7 til 1,4 pct. af BNP, samtidig med at vi har leveret et utrolig stort bidrag til forskellige operationer rundtomkring i verden.
Og det har været, må man sige, en periode, hvor dansk forsvar er blevet anerkendt mere end nogen sinde tidligere for vores bidrag, om det så har været i Mali, i Den Centralafrikanske Republik, i Irak eller et helt tredje sted, i forhold til pirateri osv. Derfor synes jeg bare lige, at man skal passe på med at konkludere, at det, at vi – en bred kreds af partier i Folketinget – har foretaget nogle prioriteringer i forsvaret, er det samme, som at Danmark ikke har kunnet levere, ja, faktisk et øget bidrag til de internationale operationer.
Det synes jeg godt vi kan være stolte af.
Det at gøre mere for mindre er noget, vi kommer til at øve os på, ikke bare i forsvaret, men også alle mulige andre steder.
Så spørger Dansk Folkeparti: Er det ikke flintrende ligegyldigt, om vi kommer af med det europæiske forsvarsforbehold eller ej?
Der vil jeg sige, at det jo er rigtigt, at man kan sno sig, sagde ålen.
Vi har haft eksempler på, at vi har kunnet tilslutte os FN-operationer i stedet for EU-operationer, men f.eks. i Mali og Den Centralafrikanske Republik ser vi eksempler på, at vi har været med, men hvor det er overgået til EU-operationer og Danmark så har trukket sig ud.
Jeg kunne have lyst til at stille det modsatte spørgsmål: Hvad er det egentlig, der er i vejen med de operationer, EU foretager?
Vi deltager jo i forvejen i en lang række operationer, som EU også deltager i.
Det ville bare gøre det lettere og mere fleksibelt for vores forsvar at kunne tilslutte sig forskellige steder.
Opgaverne er og bliver stort set de samme, uanset hvilken hat vi har på.
SF er så inde på vores indsats i Syrien og på det svære dilemma og behovet for FN-forhandlinger.
Jeg er glad for den store opbakning, som både SF, De Konservative og flere andre har givet til de forhandlinger.
Det er ikke nogen let opgave, og jeg kan bekræfte, at det er regeringens politik at lægge et støt stigende pres på den irakiske regering for at føre en inkluderende politik, for at få styr på de shiamilitser, der måtte være, som stadig væk farer hårdt frem mod sunnimuslimerne, og som dermed bidrager i den stik modsatte retning af det, der er brug for.
Og det er mit indtryk, at der er en stigende erkendelse i toppen af den irakiske regering, ikke mindst hos premierministeren, af, at dette er strengt nødvendigt, og at man virkelig har forsøgt at sadle om i forhold til det og også har taget nogle konkrete initiativer ved at udskifte personer osv.
Det er også noget, der tager noget tid, må vi erkende, men vi fortsætter med at lægge pres på dem.
Enhedslisten har meget fokus på bagmændene, finansieringen af hele det her område, terrorisme, krigen i Syrien osv.
Jeg er sådan set enig i, at vi skal have ramt alle finansieringskilder til både foreign fighters og terrorisme rundtomkring.
Så har Enhedslisten, synes jeg, måske til gengæld et noget ensidigt syn på, hvem det er værd at støtte i Syrien.
Man har et meget, meget stort fokus på kurderne.
Jeg må sige, at jeg også synes, at kurderne i Kobani har gjort en heltemodig indsats, men de har jo gjort det i samarbejde med nogle andre, bl.a. den koalition, som Enhedslisten har været imod.
Jeg tror ikke, det var lykkedes at holde Kobani, hvis ikke det var for koalitionens hjælp fra luften, men også hjælp fra andre moderate oppositionsgrupper.
Hvis jeg skulle have et fromt ønske for de næste uger, er det, at der kunne ske tilnærmelser mellem de oppositionsgrupper, som repræsenterer især sunnierne i Syrien, de moderate oppositionsgrupper vel at mærke, og de kurdiske oppositionsgrupper.
Hvis de kunne nærme sig hinanden og danne én front både mod Assads forfærdelige regime og mod ISIL, ville det styrke deres overlevelseschancer og politiske gennemslagskraft helt utrolig meget.
Derfor vil min opfordring til alle være, at det er det fokus, vi har.
Hvis vi skal forsøge at hjælpe den moderate opposition, uanset hvilken etnisk baggrund de har, så kræver det, at vi hjælper alle, at vi også får dem til at stå mere sammen, og at vi kan se for os, at de kan udgøre fremtiden for Syrien.
Ellers står vi simpelt hen for svagt over for både Assad og ISIL.
Mette Bock siger, at vi er ved at gå fra en aktivistisk over en aktiv til en ufokuseret udenrigspolitik.
Det synes jeg ikke, men jeg skal medgive, at der har været så mange kriser i det sidste år, at vi har haft blikket rettet mange steder hen.
Når man tager Ukraine, hvor hr. Søren Pind var inde på at vi skulle have skiftet politik, vil jeg sige, at det mener jeg sådan set ikke vi har.
Jeg mener, at vi har haft en fuldstændig konsistent og målrettet politik for Ukraine.
Vi har hele vejen igennem
sagt, at vi mener, at der skal være en konsekvens, at vi mener, at der skal være en reaktion, hver gang Rusland optrapper sin aggression.
Hver gang har vi været med til at sikre – 17 gange er det blevet til – at EU har kunnet stå sammen om at indføre yderligere sanktioner af den ene eller anden art.
Og samtidig har vi sagt, at grunden til, at vi indfører de her sanktioner, jo ikke er, at vi ønsker et kollaps i russisk økonomi; det er, fordi vi ønsker at presse Rusland til forhandlingsbordet og få en aftale om, hvordan Ukraine kan forblive et samlet land, der kan se en økonomisk fremtid i møde som den, vi andre ønsker for vores børn.
Det med den hårde hånd og den udstrakte hånd har været regeringens politik fra dag et, og det er det den dag i dag.
Men det er rigtigt set, at vi snarere end en aktivistisk udenrigspolitik ønsker en proaktiv politik.
Vi vil gerne prøve at være på forkant med nogle af de konflikter og kriser, vi oplever ude i verden.
Vi vil gerne gennem vores myndighedssamarbejde og ulandsbistand prøve at påvirke nogle af de her samfund, før de ender i flammer og i kriser.
Endelig vil jeg sige til Lars Barfoed, der også står vagt om enigheden i dansk udenrigspolitik – tak for det – og som ovenikøbet mener, at der skal flere ressourcer til Udenrigsministeriet, at det jo er sådan noget, der altid vil gøre en udenrigsminister glad, altså at folk vil hans ministerium det godt, men at det selvfølgelig også skal være sådan i en tid, hvor vi sparer alle steder og forsøger at finde økonomi alle steder, at Udenrigsministeriet også skal levere sin del.
Selvfølgelig skal vi løbende holde øje med, at det ikke bliver for meget – det er jeg enig med hr. Lars Barfoed i – men omvendt skal vi selvfølgelig også sikre, at alle ressourcer bliver anvendt godt, og hvis der er brug for yderligere ressourcer ét sted, skal vi først og fremmest kigge på, om de ikke kan findes et andet sted.
Men tak for de mange venlige ord om både ministeriets virke og den fælles udenrigspolitik, vi fører fra dansk side.
Lad mig slutte, som mange ordførere har gjort det, med at sige, at dansk udenrigspolitik jo er langt, langt større end både det, udenrigsministeren foretager sig, det, Udenrigsministeriet foretager sig, og det, som alle de udenrigspolitiske ordførere foretager sig.
Dansk udenrigspolitik er i praksis også de tusindvis af soldater, nødhjælpsarbejdere, folk, der arbejder i private virksomheder, og sygeplejersker, der bekæmper Ebola.
De både militære og civile helte, der præsenterer Danmark direkte og indirekte ude i den store verden, har alle sammen ydet et ekstraordinært og helt utroligt bidrag i det sidste år.
Vi skylder dem al den tak, vi kan mobilisere.
De skal vide, at deres indsats er anerkendt, og at den påskønnes af alle Folketingets partier.
Og derfor vil jeg gerne takke Folketingets partier for at istemme det kor i dag; det sender et utrolig vigtigt signal til alle de danskere, der arbejder for os derude.