Kenneth Kristensen Berth (DF), 2016-05-31:
Tak for det, fru formand.
Jeg vil gerne starte med at takke Tinget for behandlingen af vores forslag.
Der var jo desværre ikke så stor opbakning til forslaget, og det er da også usædvanligt at inddrage befolkningen forud for optagelse af et nyt medlemsland i EU, men Tyrkiet er også et usædvanligt land at optage i EU.
Alene landets størrelse, geografi og religion adskiller sig fra lande, der tidligere er blevet optaget i EU, og derfor er det efter Dansk Folkepartis mening også på sin plads at høre befolkningen, inden sådan et land bliver optaget i EU. Så kan man selvfølgelig mene, som mange har ment i dag, at der kan gå mange år, før det bliver aktuelt, men så alligevel måske ikke.
Vi har jo i den seneste tid været vidne til, hvordan EU-Kommissionen har været villig til at se bort fra egne regler og love, ja, selv fra frihedsrettighederne og selve demokratiet, for at tækkes den tyrkiske regering.
Der er sagt meget om visumliberaliseringen for Tyrkiet i løbet af de sidste uger, og jeg skal i virkeligheden ikke tilføje mere her, men jeg vil blot konstatere, at EU tilsyneladende er klar til at hoppe, hvis præsident Erdogan siger til.
Med erklæringen mellem Tyrkiet og EU åbnes et nyt kapitel i optagelsesforhandlingerne med Tyrkiet.
Tyrkiet er altså kommet tættere på medlemskab af EU, og vi skal huske på, at den tyrkiske regering ikke anser tyrkisk medlemskab af EU som en mulighed, men anser det for en nødvendighed.
Tyrkiet vil altså insistere på at blive optaget i EU.
Et sådant løfte binder jo ikke et fremtidigt Folketing.
Nu har vi for nylig hørt statsministeren udtale sig om løfter, der gjaldt, til solen brænder ud, og hvis statsministeren kan udtrykke sådanne løfter, kan en vedtagelse her i Folketinget vel også stå, til solen brænder ud.
Den forhenværende østrigske kansler, Wolfgang Schüssel, stillede de østrigske vælgere en folkeafstemning om tyrkisk medlemskab i udsigt, i tilfælde af at Tyrkiet skulle nå dertil, hvor landet var klart til at blive optaget.
De østrigske vælgere har bestemt ikke glemt det løfte, og jeg er også ganske sikker på, at danskerne ville sætte pris på at blive hørt forud for optagelsen af Tyrkiet.
Der er trods alt tale om et land med i dag 75 millioner indbyggere.
Inden for en kortere årrække vil antallet af indbyggere som følge af den galopperende befolkningstilvækst i landet overstige Tysklands, og dermed vil Tyrkiet blive EU's største medlemsland og således også det land, der har den største stemmevægt i Rådet og flest medlemmer i Europa-Parlamentet.
Tyrkiet er et muslimsk land.
Geografisk er kun en mindre del af landet, det østlige Thrakien, nord for Bosporusstrædet, en del af Europa.
Resten af Tyrkiet er placeret i Lilleasien.
Tyrkiet burde naturligvis have fået afslag på medlemskab af EU alene med den begrundelse, ligesom Marokko i øvrigt fik afslag på den ansøgning om EU-medlemskab, som landet indleverede i 1987, men det fik Tyrkiet altså ikke.
EU har haft god tid til at råde bod på den fejl og meddele Tyrkiet, at landet naturligvis ikke som et altovervejende asiatisk land kan gøre sig håb om medlemskab af Den Europæiske Union.
Der har været masser af chancer, men ingen blev grebet.
Historisk har EU ment, at man stod over for et svagt Tyrkiet med stor politisk ustabilitet, risiko for et militærkup hængende over hovedet og med en politisk klasse, der var korrupt og stod i misforhold til befolkningen.
Dermed modvirker Erdogan forsøget på at integrere tyrkere i Europa, men skaber til gengæld en kraftfuld femtekolonne i de europæiske lande – en kolonne, der udvikler egne daginstitutioner, egne skoler og egne gymnasier, som vi f.eks. også har set det her i Danmark.
På hjemmebanen i Tyrkiet undertrykker Erdogan systemkritikere og politiske modstandere og kurdere, senest ved ophævelsen af HDP-parlamentarikernes immunitet.
Mere end 17.000 nye moskeer er opført i Tyrkiet under præsident Erdogan.
Det muslimske hovedtørklæde har beskæmmet det sekulære Tyrkiet og er vendt tilbage på gadeplan i offentlige institutioner og på universiteterne.
Demonstrationerne i Geziparken viste, at regeringen var parat til at slå hårdt og skånselsløst ned på regimets modstandere.
Den tyrkiske regering har begrænset mulighederne for salg af alkohol og arresteret journalister i flæng, og meget tyder på, at Tyrkiet har medvirket til at aflevere den fange, som i Danmark var under mistanke for at ville slå Lars Hedegaard ihjel, til Islamisk Stat, og at vedkommende nu befinder sig i Raqqa.
Tyrkiet under dets nuværende ledelse er ganske enkelt upålideligt og ikke til at stole på.
Og hvad så? kunne man mene.
Det er der mange der har ment i dag.
Det er vel kun en midlertidig situation.
Men hånden på hjertet, Tyrkiet har aldrig været meget andet end et nominelt demokrati.
Det nuværende islamistiske Adalet ve Kalkınma Partisi udsprang af Fazilet Partisi og før det af Refah Partisi, der blev forbudt af den tyrkiske forfatningsdomstol – et forbud, der endog blev bekræftet af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol.
Toneangivende medlemmer af AK-partiet som præsident Erdogan og den tidligere præsident Abdullah Gül har også har været med i dette parti, og i 2008 var AK-partiet såmænd én stemme i den tyrkiske forfatningsdomstol fra selv at blive lukket.
Forfatningsdomstolen har været det eneste værn mod politisk islamisme i Tyrkiet.
Nu er Tyrkiet på vej ned ad slisken mod et islamisk diktatur, og jeg har i hvert fald ikke en kikkert stærk nok til at se, hvornår det skulle ændre sig.
Historisk har Tyrkiet stort set altid defineret sig selv i modsætning til Europa.
I 1529 belejrede Sultan Süleymans tropper første gang Wien, og i 1683 stod de igen foran Wiens porte under ledelse af storvesir Kara Mustafa Pasha, men takket være en ihærdig og utrættelig indsats af den polske kong Johan Sobieski og allierede blev osmannerne drevet på flugt.
Kemal Atatürks moderniseringsprojekt har lidt skibbrud i Tyrkiet.
AK-partiet er, selv om de formelt opretholder Atatürk som gallionsfigur i Tyrkiet, på vild flugt fra hans arv og ambition om et vestvendt sekulært Tyrkiet.
Måske var Atatürks ambition for Tyrkiet nok så meget præget af Atatürks opvækst i Thessaloniki i det nuværende Grækenland – en by, der på daværende tidspunkt havde en betragtelig andel jødiske og græske indbyggere foruden naturligvis muslimer.
Tyrkiet er ikke et europæisk land, Tyrkiet abonnerer ikke på vore vestlige værdier, Tyrkiets regering er ikke til at stole på.
Tyrkiets indlemmelse i EU vil ikke alene betyde EU's undergang, som Valéry Giscard d'Estaing spåede, men også betyde Europas undergang, og derfor bør danskerne naturligvis også spørges forud for en tyrkisk indlemmelse i EU.