Per Clausen (EL), 2011-11-16:
Jeg kan forstå, at det er frygten for en sikkerhedsrisiko.
Det baserer man så på en række gode citater fra kloge mennesker, der har sagt, at der ikke er en sikkerhedsrisiko.
Bonnichsen har sagt, at der teoretisk set er en større sikkerhedsrisiko i denne sag end i Sass Larsen-sagen, hvorefter han siger, at der i praksis ikke er nogen sikkerhedsrisiko i nogen af dem.
Det kan vi jo så diskutere i forhold til Sass Larsen-sagen, men i forhold til den her sag om vores erhvervsminister er det vel ikke noget argument, at Bonnesen siger, at den teoretisk set er større end en ikkeeksisterende sikkerhedsrisiko i en anden sag, men ikke eksisterer i virkeligheden.
Det andet, jeg vil sige, er, at jeg jo vil mistænke Bent Jensen, kendt historiker, for mange ting, men at ønske at holde hånden over erhvervsministeren og holde hånden over tidligere kommunistiske ledere mistænker jeg ham ikke for.
Hvordan kan det så være, at Bent Jensen siger: Der er ingen sikkerhedsrisiko, sagen er tynd, udokumenteret?
Så jeg vil nok sige, at hvis det er baggrunden for, at vi skal kræve en undersøgelse, skal vi i fremtiden kræve rigtig mange undersøgelser.
Det synes jeg faktisk ikke der er noget belæg for.
Jeg synes, hele debatten om, hvad der skete i fortiden, er spændende.
Jeg tror på den anden side ikke, at Folketingssalen er det bedste sted at føre den debat.
Men selvfølgelig kan man da på baggrund af PET-kommissionens rapport, der er en omhyggelig redegørelse for den danske efterretningstjenestes tætte samarbejde med CIA og den israelske efterretningstjeneste, godt stille sig selv det spørgsmål, hvilke konsekvenser det fik for mennesker, der levede der – palæstinensere – og for mennesker, der levede i Sydamerika.
Det spørgsmål synes jeg kunne være interessant at få belyst.
Derfor vil jeg gerne opfordre regeringen til i modsætning til den tidligere regering at arbejde for, at der bliver større åbenhed i arkiverne, og at arbejde for, at det også slår igennem internationalt.
Og den bedste mulighed for at få det til at slå igennem internationalt er jo, at man selv går i spidsen.
Det vil være min opfordring.
Skulle det så i den proces også føre til, at der kommer større åbenhed i Rusland – og jeg vil sige, at der er brug for større åbenhed i Rusland på mange områder, ikke kun i arkiverne – ville det da være rigtig dejligt og spændende.
Og jeg er sikker på, at Morten Thing som tidligere nævnt her i dag, selv om han jo sådan set har skrevet mere i sin bog om DKP's forbindelse til Moskva, end Jyllands-Posten har været i stand til at afsløre, også ville være interesseret i det.
Så jeg er sikker på, at der vil være seriøse forskere, der vil gå ned i det, formentlig også Bent Jensen.
Der ville det jo være fuldstændig oplagt, hvis et enigt Folketing opfordrede regeringen til at gøre en større indsats for at skabe åbenhed i arkiverne, hvis man gik foran i Danmark og skabte større muligheder for en historieforskning, der kunne afdække alle forhold, og derved skabte større mulighed for det internationalt.
Jeg tror nemlig, at hvis man kommer løbende over til Rusland og siger: Se nu at få åbnet de arkiver – og de stadig væk har nogen ansat, der er i stand til at læse dansk – vil de spørge statsministeren eller udenrigsministeren, om man ikke hellere skulle gå hjem og få åbnet sine egne arkiver først.
Det er jo det, der er hovedpointen: Alle dem, der hele tiden taler om åbenhed, glemmer at gennemføre det, når de selv har regeringsmagten.
Jeg vil bare til allersidst sige, at for mig at se er der ikke mange, der har noget at lade hinanden høre, for kan vi nu være helt sikre på, at det er bedre at have en minister i en regering – oven i købet i den samme position – som har modtaget rejser, middage, gaver af Sydafrika, altså helt til sig selv, personligt, for egen vindings skyld, end at have en minister, der har været formand for et parti, der har fået penge fra Moskva?