Per Stig Møller (KF), 2007-12-11:
I overmorgen mødes vi så i Lissabon i kredsen af EU’s stats- og regeringschefer samt udenrigsministre for at underskrive den nye traktat.
Siden murens fald har vi brugt mange kræfter på at tilpasse det europæiske samarbejde til den nye europæiske virkelighed.
EU har mere end fordoblet sit medlemstal siden 1990, og vi har gennemført fire traktatændringer i samme periode fra Maastricht over Amsterdam og Nice til Lissabon.
De mange traktatændringer har naturligvis været nødvendige, men de har betydet, at debatten om institutioner og procedurer ofte har overskygget de konkrete resultater til gavn for borgerne, som jo egentlig er formålet med hele samarbejdet.
Nu er vi så med Lissabontraktatens egne ord rede til at fuldføre denne lange proces.
Når traktaten er underskrevet, udestår de nationale ratificeringer i 27 medlemslande.
De skulle gerne alle nås inden den 1. januar 2009, som er måldatoen for ikrafttrædelsen af traktaten, for traktaten vil ikke kunne træde i kraft, før det sidste land har ratificeret den.
Her i Danmark vil regeringen som bekendt lægge op til, at beslutningen om ratifikation træffes af det danske Folketing - det har statsministeren lige præciseret -
og linjen, som statsministeren har redegjort for, er velbegrundet.
Vi har jo § 20-redegørelsen, som vurderer, at der ikke er tale om suverænitetsafgivelse.
Dertil kommer, at Lissabontraktaten ligger langt fra forfatningstraktaten i rækkevidde og symboler.
Det er en traditionel ændringstraktat til Nicetraktaten, som den danske befolkning jo heller ikke stemte om.
Et praktisk, fornuftigt arbejdsredskab, der skal få EU til at fungere bedre - det er, hvad dette er.
Samme grundlæggende analyse har man foretaget i en lang række andre europæiske hovedstæder, heriblandt Paris, Haag og London, hvor man også ønsker at ratificere traktaten parlamentarisk, og det skal jeg lige resumere: I Frankrig gik præsident Sarkozy til valg på bl.a. at arbejde for en ny traktat, der var anderledes og klart mindre ambitiøs end forfatningstraktaten.
I Nederlandene blev kravene til en fremtidig traktat konkretiseret efter parlamentsvalget i november 2006.
De krav har den nederlandske regering efter indstilling fra landets højeste juridiske organ vurderet nu er imødekommet med reformtraktaten, og regeringen har derfor med støtte fra parlamentet besluttet sig for ikke at afholde folkeafstemning.
Vi havde sidste fredag ved høringen i Europaudvalget lejlighed til bl.a. at høre de overvejelser, der lå bag den beslutning i Haag.
På de britiske øer har man også været forbeholden over for en tekst, der kvalitativt adskilte sig fra de tidligere traktater, og som havde karakter af forfatning.
Man ønskede en konventionel traktat, der effektiviserede EU’s regelsæt.
En sådan traktat ville ikke indebære afholdelse af en folkeafstemning, som tilfældet var med forfatningstraktaten.
Det betød, at man mødte op til forhandlingerne om det, der i dag er Lissabontraktaten, med en række krav, som man altså i England i dag anser for opfyldt.
Den britiske regering har derfor besluttet ikke at sende Lissabontraktaten til folkeafstemning.
Lad mig så indskyde, at de franske og nederlandske holdninger jo netop viser, at Lissabontraktaten er en traktat af en helt anden karakter end forfatningstraktaten.
Men også i andre lande er man nået frem til samme konklusion, det være sig Tjekkiet, Polen, Portugal, hvor diskussionen om EU’s kompetencer og bevarelse af den nationale suverænitet også er gået højt.
Som det ser ud nu, synes ingen medlemslande at ville gennemføre folkeafstemning om den nye traktat baseret på en politisk vurdering.
Der er kun ét land, som påregnes at afholde folkeafstemning.
Det er Irland, og det bliver en afstemning baseret på juridiske forhold.
Man er nemlig i Irland forpligtet hertil på grund af den irske højesterets fortolkning af den irske forfatning.
Irland var også det eneste medlemsland, der afholdt folkeafstemning om Nicetraktaten.
Det gjorde ingen andre, heller ikke vi.
Jeg har naturligvis følt, at jeg som udenrigsminister skulle orientere Folketinget om den udenlandske debat i dag.
Det, som står tilbage, er, at vi bør undgå, at EU tiltager sig nye kompetencer.
Det er det, vi har holdt øje med i forbindelse med denne reformtraktat, for det viste de franske og nederlandske afstemninger og den interne debat i en række lande nemlig en stærk reaktion imod.
Det er så også min klare opfattelse, at der med Lissabontraktaten nu er taget højde for den reaktion.
Der er ikke overdraget nye kompetencer.
Jeg kan på den baggrund kun bakke fuldstændig op om en beslutning om at ratificere traktaten parlamentarisk også her i Danmark.
Vi står altså i dag med en tekst, som vil gøre EU i stand til at fungere bedre, og det har vi jo længe ønsket.
Teksten vil også gøre EU bedre i stand til at påtage sig et større globalt ansvar - og det har vi jo også ønsket - et ansvar inden for en ramme, som fastholder princippet om, at udenrigspolitikken fortsat formuleres af 27 suveræne stater i et mellemstatsligt samarbejde, men at samarbejdet intensiveres.
Her vil jeg godt fremhæve tre vigtige forbedringer: For det første vil Lissabontraktaten betyde, at der udnævnes en udenrigsrepræsentant og ikke en minister, som det hed før.
For det var nemlig aldrig en minister, det var en forkert betegnelse.
Denne udenrigsrepræsentant kan samle arbejdet i Rådet og i Kommissionen i ét embede, da den pågældende både bliver viceformand i Kommissionen og skal varetage de opgaver, som den høje repræsentant Solana løser i dag.
Hensigten med det her er, at den nye udenrigsrepræsentant bliver i stand til både at komme med udenrigspolitiske meldinger og samtidig bakke meldingerne op med konkrete midler.
Pengene kommer altså nu i højere grad til at følge politikken, og det er jo nok det bedste.
For det andet bliver udenrigsrepræsentanten med Lissabontraktaten samtidig fast formand for Rådet, når det beskæftiger sig med udenrigsanliggender.
En fast formand for udenrigsministerrådet vil således tilføre EU’s udenrigspolitik mere kontinuitet og sammenhæng, end man naturligvis kan med skiftende formandskab.
For det tredje styrkes det embedsværk, som skal bistå udenrigsrepræsentanten, når det nu handler om både politik og penge.
Det sker med oprettelsen af en fælles udenrigstjeneste, der også skal spille en vigtig koordinerende rolle i marken i forbindelse med de beslutninger, der stadig væk træffes af de 27 ministre, men implementeres af repræsentanten.
Det er understreget i en fælles erklæring fra regeringskonferencen, at den fælles udenrigstjeneste ikke berører de nationale diplomatiske tjenester.
Hensigten er, at vi med den nye fælles udenrigstjeneste kan udnytte ressourcerne mere effektivt og sikre en bedre sammenhæng i alle EU’s aktiviteter.
Disse tre nyskabelser bidrager til at gøre EU til en stærkere udenrigspolitisk aktør, som vil kunne spille en større og mere sammenhængende global rolle.
Men før det vil ske, vil vi naturligvis i de næste par år stå over for et stort arbejde med at fastlægge den nærmere organisatoriske indretning af de nye strukturer.
EU's globale rolle handler om mange ting.
EU’s internationale styrke og vægt kommer også fra andre politikområder, det være sig handelspolitik, klimapolitik - og udenrigsministrene drøftede præcis i går klimapolitikken i 2009 energipolitik, immigrationspolitik og, for så vidt angår EU’s nærområde, den tydelige tiltrækning, som vi jo kan konstatere EU udøver på de lande, som står uden for samarbejdet.
Det gælder såvel Serbien som Bosnien, Makedonien, Kaukasus og Ukraine ikke mindst.
De er alle tiltrukket af EU, fordi EU altså er en succes, og den succes skal vi sørge for fortsætter og ikke forvitrer.
EU-samarbejdet bidrager til at fastsætte en lang række normer, som kan gøres gældende internationalt.
Grundlæggende kan politikområderne, også de interne, altså ses som redskaber til at projicere vore værdier ud i verden.
Det gør vi selvfølgelig allerede, men vi kan gøre det endnu bedre, og det er det, Lissabontraktaten vil sætte os i stand til.
Med klare mål, værdier, rettigheder, øget demokratisk indflydelse og nye afstemningsregler vil den forbedre beslutningsevnen i et udvidet EU med flere medlemslande.
På det udenrigspolitiske område vil den forstærke sammenhængen og gennemslagskraften i EU’s virke udadtil.
Det er i høj grad også sikringen af danske interesser, det her handler om, naturligvis.
Det er det danske Folketing, den danske regering og de danske partier.
Det er selvfølgelig de danske interesser, der ligger os nærmest, og her vil jeg godt præcisere, at vores medlemskab af EU beskytter os mod pres udefra.
Det er faktisk utænkeligt nu, da vi er medlem af EU, men det var ikke utænkeligt, før vi blev medlem af EU.
Vores medlemskab styrker vores indsats udadtil.
Hvert land har kunnet forfølge sin egen udenrigspolitik, og det kan man også gøre i fremtiden, det ser vi jo i debatten om Kosovo, men når vi handler samlet, får vi langt større vægt og gennemslagskraft, og det gælder ikke mindst for de mindre og de små lande, for EU gør et land som Danmark i stand til at arbejde og tale på den internationale scene med større vægt, end vores størrelse, der jo ikke er mere end en mindre kinesisk by, ellers ville have berettiget os til.
Lissabontraktaten er en god traktat for Europa og for Danmark.
Med den sættes i en rum tid fremover punktum for de langstrakte traktatændringsprocesser, der har præget de seneste 20 års samarbejde.
Ja, faktisk var det første møde, som statsministeren og jeg kom til, efter at vi var kommet i regering i november 2001, et topmøde, der satte den reformproces i gang, som forhåbentlig slutter i Lissabon med vores underskrift.
Nu skal der meget mere politik og realitet ind.
Jeg er overbevist om, at EU med Lissabontraktaten får det bedst mulige udgangspunkt for at blive i stand til at gribe fremtidens muligheder og håndtere fremtidens udfordringer, og jeg håber, at Danmark vil være i stand til at ratificere traktaten i løbet af foråret.