Finn Sørensen (EL), 2013-05-14:
Jeg håber ikke, det bliver trukket fra taletiden.
Formålet med det her beslutningsforslag er at sikre, at der bliver skabt klarere regler om, hvad det vil sige at være enlig forsørger og enlig pensionist.
Det er der i allerhøjeste grad brug for.
Det gælder f.eks. Dansk Socialrådgiverforening, Kommunernes Landsforening, en række socialchefer, 17 sjællandske kommuner i forening, Ældre Sagen, Den Sociale Retshjælp og fremtrædende eksperter i socialret.
Det er også holdningen bredt i kommunerne.
Jeg vil gerne henvise til KMD-analysen fra maj 2012, som viste, at omkring tre fjerdedele af kommunerne vurderer, at enklere love og regler vil have stor effekt på bekæmpelsen af socialt bedrageri.
Problemet med de nuværende regler er, at de i alt for høj grad hviler på et skøn, og at de bygger på en helt forældet opfattelse af, hvad det vil sige at leve i et ægteskabslignende forhold.
Det har mange negative konsekvenser, nemlig følgende:
For det første betyder det en stor utryghed for mange borgere, der bliver usikre på, om de gør noget forkert, og som ikke kan få klar besked om, hvad de må og ikke må, når de henvender sig til myndighederne.
Den enlige mor kan ikke få at vide, hvor meget samkvem hun må have med eksmanden, hvor meget samarbejde de må have om børnenes tarv, selv om de skal have dette samarbejde i henhold til forældreansvarsloven.
Den første betingelse for, at borgerne overholder reglerne, er jo, at de er klare og tydelige, og at borgerne kan få klar besked om, hvad de må og ikke må.
For det andet betyder det en alvorlig svækkelse af borgernes retssikkerhed, når de bliver udsat for anklage om socialt bedrageri, og det er en krænkelse af borgernes privatliv og værdighed på det her grundlag.
Dyneløfteri, kratluskeri og mangelfuld sagsbehandling er rammende betegnelser for den adfærd, som kommunernes kontrolgrupper og sagsbehandlere i mange tilfælde – jeg siger udtrykkeligt »i mange tilfælde«, ikke »i alle« – udviser i deres jagt på socialt bedrageri.
Det blev dokumenteret i Danmarks Radios tv-serie her i begyndelsen af året.
Der var fejl i 76 af sagerne.
For det tredje fører det til, at kommunerne bruger deres ressourcer forkert.
Klare regler ville frigøre ressourcer til at løse et problem, der sandsynligvis er lige så stort, nemlig kommunernes egne fejludbetalinger.
Jeg henviser til Deloittes analyse, der blev omtalt i Ugebrevet A4 i januar i år, og som vurderer, at kommunerne kunne hente 2 mia. kr. på denne konto, altså ved at have klarere regler, og det er fire gange mere, end de får ind på kontrol af borgerne.
For det fjerde svækker det jo helt grundlæggende borgernes tillid til myndighederne generelt set.
Borgerne oplever i højere og højere grad kommunerne som en modstander eller i hvert fald ikke som et sted, hvor man kan få hjælp til at gøre det rigtige.
Problemet forstærkes af, at myndighederne jo blot skal sandsynliggøre, at borgerne begår socialt bedrageri, og at de på den baggrund kan stoppe borgernes sociale ydelser og kræve dem tilbagebetalt.
Det er herefter op til borgeren at anke sagen og bevise sin uskyld gennem et langstrakt sagsforløb, hvor meget udsatte borgere ofte må leve på et eksistensminimum, indtil sagen bliver afklaret.
Mange borgere giver op på forhånd.
Fremover vil også samlevende kontanthjælpsmodtagere blive udsat for mistænkeliggørelse og vilkårlige afgørelser.
Det er på høje tid, vi får gjort noget ved det her problem.
Derfor foreslår Enhedslisten, at regeringen pålægges at fremsætte lovforslag eller foretage de nødvendige ændringer af administrative forskrifter, som kan klargøre reglerne.
Vi mener, man skal tage udgangspunkt i Ældre Sagens forslag, som siger, at man reelt er enlig, hvis man har en selvstændig bolig som egen folkeregisteradresse, hvis der er tale om en reel bolig med tilhørende almindelige forbrugsudgifter, og hvis det kan dokumenteres, at man selv betaler de almindelige forbrugsudgifter.
Denne definition kan bruges i forhold til såvel enlige forsørgere som enlige pensionister.
Den vil skabe fuldt dokumenterbare objektive regler; den vil give en masse borgere ro i sindet; den vil løfte borgernes retssikkerhed mange meter; den vil frigøre ressourcer i kommunerne, som kan bruges til en bedre service for borgerne.
Så henviser man til, at Ankestyrelsen tidligere på året er kommet med fire principafgørelser, som skulle løse problemet, men det gør de ikke.
Dermed har man ikke løst det himmelråbende paradoks, at forældre og børn, der deler bolig og økonomi, samt beboere i et kollektiv ikke anklages for socialt bedrageri, hvorimod en enlig forsørger, der tager på ferie med børn og eksmand, risikerer at blive det, ligesom den enlige pensionist, der spiser lidt for mange gange sammen med sin ven.
Den slags dobbeltmoral er dybt krænkende for retsfølelsen.
Ankestyrelsen ændrer da heller ikke på det helt grundlæggende retssikkerhedsmæssige problem, at myndighederne ikke skal føre bevis for, at der er tale om et ægteskabslignende forhold.
Problemet er jo, at denne lovgivning bygger på regler, som blev skabt i 1925, da ligestilling ikke var på dagsordenen og samlivsformer, som er blevet almindelige og udbredte i dag, blev betragtet som den rene utugt og anormalitet.
Det er på tide, vi får gjort op med det.
Jeg kan jo så forstå, at alle Folketingets partier på nær Liberal Alliance ikke kan støtte vores forslag.
Jeg har selvfølgelig hørt fra ministeren, at der arbejdes med disse ting – det har vi så hørt på i et stykke tid, og det bliver spændende at se, hvad der kommer ud af det.
Men det er klart, at Enhedslisten jo også meget gerne deltager i det arbejde, og hvis vores beslutningsforslag og diskussionen om det har medført, at der kommer en lidt skarpere forståelse for, at det er nødvendigt at få ændret de her regler, har vores indsats jo ikke været helt forgæves.