Lars Barfoed (KF), 2010-05-04:
Problemerne med bander og rockere er forståeligt nok et emne, som alle partier i Folketinget er optaget af.
Jeg synes, det er vigtigt at indlede debatten med at slå fast, at bekæmpelse af bande- og rockerkriminaliteten er en topprioritet for regeringen.
Det kan der vist ikke herske tvivl om – heller ikke hos forslagsstillerne.
Det er ikke mere end 5 dage siden, jeg var i et samråd i Retsudvalget om håndtering af bande- og rockermedlemmer i fængslerne, og for 6 dage siden besvarede jeg en række spørgsmål om bl.a. exitprogrammer og forskning i bandekriminalitet, der jo også er emnet for dagens debat.
Med det her beslutningsforslag bliver regeringen for det første pålagt inden udgangen af 2010 at udarbejde en handlingsplan for opbygningen af et nationalt exitprogram for bandemedlemmer.
For det andet pålægges regeringen at afsætte midler til systematiseret forskning i dansk bandekultur, herunder bandernes rekrutteringsgrundlag, fastholdelsesmekanismer og potentialet for at trække medlemmerne ud af miljøet.
Vi skal naturligvis gøre en indsats for at undgå, at unge mennesker overhovedet kommer ind i rocker- og bandemiljøet, og vi skal hjælpe dem, der er i miljøet til at komme ud af det igen.
Vi vil ikke og vi skal ikke finde os i bande- og rockermedlemmernes fuldstændig hensynsløse opgør.
Derfor har regeringen, siden bandekonflikten blusede op i sensommeren 2008, taget en række initiativer, som har til formål at bekæmpe banderne og rockerne; det gælder bl.a. i forhold til exitprogrammer og til forskning.
Jeg vil derfor også gerne her sige, at der sådan set er mange gode tanker i det fremsatte beslutningsforslag, og mange af tankerne ligger faktisk på linje med det arbejde, som regeringen allerede er godt i gang med.
Men når det er sagt, må jeg også sige, at det selvfølgelig kan være svært at se en merværdi i at igangsætte et arbejde med en national handlingsplan i forbindelse med det arbejde, der allerede er godt i gang.
Og bør man ikke afvente resultaterne af det forskningsprojekt, som allerede er sat i værk, før der bliver afsat flere midler?
Det mener regeringen i hvert fald, og derfor kan vi heller ikke støtte beslutningsforslaget, og det vil jeg naturligvis gerne uddybe lidt mere.
I den forbindelse tror jeg, det kunne være nyttigt for debatten kort lige at berøre de mange initiativer, som regeringen har taget, for forslagsstillerne forsøger at tegne et billede af, at vi slet ikke har gjort noget ved det, og det passer jo ikke – tværtimod.
I overensstemmelse med den overordnede strategi på området har regeringen sat ind med både hårde og bløde tiltag.
De mest synlige tiltag har uden tvivl været den massive intensivering af politiindsatsen, som bl.a. har betydet flere ressourcer til politiet, så presset på banderne og rockerne kan fastholdes.
Senest blev den politimæssige indsats styrket ved oprettelsen af den særlige task force i oktober sidste år.
Det skete bl.a. i erkendelse af, at efterforskningen af de mange skudepisoder havde lagt beslag på så mange af politiets ressourcer, at der ikke var tilstrækkelige kræfter til den fremadrettede efterforskning.
Hertil kommer regeringens bandepakke, der bl.a. medførte markant skærpede straffe på våbenområdet, samtidig med at muligheden for varetægtsfængsling i disse sager blev udvidet.
De skærpelser har ifølge politiet været et særligt effektivt redskab i indsatsen for at få bande- og rockermedlemmerne væk fra gaden og ind i fængslet.
Som eksempler på nogle af de andre tiltag i regeringens bandepakke kan jeg nævne den styrkede brug af Al Capone-modellen, fordoblingen af straffen for kriminalitet i tilknytning til bandeopgør, den udvidede mulighed for at udvise bandemedlemmer, etablering af lokale banderåd og adgangen for politiet til at udstede såkaldte zoneforbud i bestemte områder.
Hovedvægten i mange af de hidtidige tiltag har jo ligget på den hårde side af indsatsen, og det har der været behov for.
Men den intensive politiindsats og de strengere straffe kan jo ikke stå alene.
Indsatsen skal gå på to ben, og det gør den også.
Det fornemste mål må jo være at undgå kriminalitet ved at forebygge.
Derfor er det kriminalpræventive arbejde da også en af mine og regeringens absolutte topprioriteter og en central del af regeringens nye arbejdsprogram fra februar.
Vi skal gøre alt, hvad der står i vores magt, for at hindre, at unge mennesker kommer ind på en kriminel løbebane og måske bliver tiltrukket af bande- og rockermiljøet.
De unge skal se, at der er andre måder at skabe succes i livet på end ved at søge de statussymboler, som kan opnås ved at tjene penge f.eks. på kriminalitet og ved at færdes i kriminelle miljøer.
I efteråret lancerede regeringen så initiativet »Ny start«, som sætter massivt ind på at bekæmpe ungdomskriminaliteten.
Der er faktisk tale om det største samlede initiativ til bekæmpelse af ungdomskriminalitet i nyere tid, og med det udspil tager vi et meget vigtigt skridt i bekæmpelsen af bandekriminaliteten, og udspillet ligger på den måde i direkte forlængelse af de mere akutte tiltag på den korte bane.
Det gør sig også gældende for konferencen »Bryd fødekæden til banderne«, som blev afholdt i januar i år.
Formålet med den konference var at få alle aktører på banen med henblik på at få alle gode erfaringer, ideer og forslag frem på bordet.
Lige nu er vi ved at lægge sidste hånd på den rapport, som skal sammenfatte de mange forslag, som kom frem på konferencen.
Så vil jeg så vende mig imod den del af beslutningsforslaget, der angår et nationalt exitprogram.
I beslutningsforslaget peges der på, at der mangler et nationalt exitprogram for personer, der ønsker at gøre op med deres bandetilhørsforhold.
Forslagsstillerne har den opfattelse, at der mangler støtte til personer, som har et ønske om at forlade bandemiljøet.
Som jeg sagde før, må det fornemste mål være at undgå kriminalitet via forebyggelse, og i forhold til bande- og rockerrelateret kriminalitet betyder det at få brudt fødekæden til banderne.
Vi skal vise de utilpassede unge, at der er en anden vej – en vej, der ikke fører dem ind i banderne.
Men hvis man alligevel kommer på afveje og ender i en bande, skal vi naturligvis også sikre, at vi kan tilbyde en vej ud af bandemiljøet, og derfor er det helt centralt, hvordan man bedst muligt får hjulpet folk ud af banderne.
Det gælder jo også i almindelighed, at vi skal styrke den resocialiserende indsats, vi skal blive bedre til at forhindre, at de indsatte, når de bliver løsladt, falder tilbage til en kriminel løbebane, og det gælder, uanset om man blot er en, vi kan kalde det, almindelig kriminel eller er et kriminelt bandemedlem.
Det siger sig selv, at udfordringen er en anden, hvis man ud over at være kriminel også har tilknytning til bandemiljøet.
Derfor kan vi heller ikke løse den problemstilling gennem den almindelige indsats alene.
Rigspolitiets nationale følgestab på bandeområdet nedsatte allerede i december 2009 en projektgruppe, der skal undersøge muligheder og barrierer forbundet med etablering af et exitprogram for medlemmer af rocker- og bandegrupperinger, som ønsker at forlade miljøet.
Også udenlandske erfaringer bliver inddraget, og jeg kan i den forbindelse nævne, at professor i politividenskab ved den norske politihøjskole, Tore Bjørgo, der har evalueret både norske, svenske og tyske exitprogrammer,
er blevet inviteret til at deltage i projektgruppens næste møde.
Formålet med projektgruppens arbejde er at få fastlagt de overordnede principper for indsatsen over for de unge, som ønsker at bryde med bandemiljøet.
I den forbindelse synes jeg, det er vigtigt, at vi får slået fast, at det primært jo er en social opgave at hjælpe folk ud af banderne.
Det er ikke en politimæssig opgave.
Ud over politiet og kommunerne spiller kriminalforsorgen selvfølgelig også en vigtig rolle, idet fængselsvæsenet jo har kontrakten i forbindelse med en eventuel afsoning.
Hele den tilgang til exitprogrammer genfinder vi også i den strategi, som Københavns Kommune fremlagde for nylig, og som skal hjælpe udsatte og kriminelle unge til at forlade kriminelle miljøer.
Her er indsatsen forankret i kommunens SSP-sekretariat, hvor den såkaldte SSP Plus-konsulent har til opgave at koordinere indsatsen.
Projektgruppen er blevet bedt om at afslutte sit arbejde i august måned, og herefter vil projektgruppens anbefalinger blive forelagt regeringens tværministerielle bandeudvalg.
Jeg forventer, at vi kort tid efter sommerferien har færdiggjort arbejdet med at fastlægge de fælles rammer for indsatsen over for unge, som vil forlade bandemiljøet.
Det er jo altså ikke tanken, at man bare sådan skal sidde på hænderne og vente på, at der er et bandemedlem, som giver udtryk for gerne at ville bryde med miljøet; det handler om, at politiet, når de får fat i en fra miljøet, skal være opmærksomme på – ligesom kriminalforsorgen i forbindelse med varetægtsfængslingen skal være det – at her er et potentielt emne, som kunne være interesseret i at komme ud af kriminaliteten og bandemiljøet.
Naturligvis skal det også være noget, man skal være opmærksom på under selve afsoningen.
Endelig vil det være kommunernes opgave at være opmærksomme i forbindelse med den sagsbehandling i relation til personer i miljøet, som de måtte foretage.
Det synes jeg er en rigtig tilgang til problemet.
Vi skal være proaktive, både når det gælder den politimæssige indsats, og når det gælder den bløde indsats for at forhindre, at folk søger ind i banderne, eller for at hjælpe, når nogen ønsker at forlade dem.
Den anden del af beslutningsforslaget handler så om at pålægge regeringen at afsætte midler til systematiseret forskning i dansk bandekultur, herunder bandernes rekrutteringsgrundlag, fastholdelsesmekanismer og potentialet for at trække medlemmerne ud af miljøet.
Regeringen støtter bestemt forskning på området.
Vi har i forbindelse med finanslovaftalen afsat midler – det drejer sig om 5 mio. kr. til videnopsamling, forskning og uddannelse vedrørende bekæmpelse af bandekriminalitet, herunder rekrutteringsprocesser og årsager.
Derfor er der i Rigspolitiet etableret et forskningsprojekt, der hedder »Bandeprojekt: Videnopsamling, forskning og uddannelse«, som er forankret i Politiets Videnscenter, som igen er en enhed i Politiets Uddannelsescenter.
Der er tale om et ganske omfattende forskningsarbejde i den forbindelse, og det er planen, at Rigspolitiet afrapporterer fra bandeprojektet i slutningen af 2010.
Hvis jeg skal prøve at samle op på mine bemærkninger, vil jeg sige følgende: Der er mange gode tanker i beslutningsforslaget, men når regeringen alligevel ikke kan støtte det, hænger det for det første sammen med, at det ikke giver mening at pålægge regeringen inden 2010 at udarbejde en handlingsplan for opbyggelsen af et nationalt exitprogram, når der allerede er et arbejde i gang, som forventes at være færdigt kort tid efter sommerferien.
For det andet er et egentligt exitprogram ikke nødvendigvis den rigtige vej frem
Sådan nogle programmer skal nok snarere være noget, som er udarbejdet lokalt og tilpasset de lokale forhold og samarbejdsstrukturer, som det også er sket i Københavns Kommune.
Men forventningen er altså, at vi kort tid efter sommerferien har færdiggjort arbejdet med at fastlægge de fælles rammer for indsatsen over for de unge, som vil forlade bandemiljøet, og jeg er sikker på, at vi, når det foreligger, bliver meget klogere på, hvordan man bedst muligt kan tilrettelægge indsatsen.
For det tredje er det eneste rigtige og seriøse at afvente resultaterne af den forskning, som vi allerede har sat i værk, inden der bliver draget konklusioner.
På den baggrund kan regeringen ikke støtte beslutningsforslaget.