Karen Ellemann (V), 2016-02-12:
Vi skal nu drøfte et beslutningsforslag, som vil pålægge regeringen at undskylde over for mennesker, som for år tilbage har haft ophold på social- og åndssvageforsorgens institutioner.
Målgruppen for undskyldningen er personer – og nu citerer jeg fra beslutningsforslaget – som er blevet vanrøgtet, og hvor staten ikke har levet op til sit ansvar i forhold til at varetage deres tarv.
Beslutningsforslaget pålægger også regeringen at gennemføre et udredningsarbejde, der inden for kort tid skal afdække målgruppen for en sådan undskyldning.
Der er ingen tvivl om, at forholdene på institutioner for anbragte børn, udviklingshæmmede og personer med handicap for 40-50 år siden har været hårde nogle steder.
Det har ikke i alle tilfælde været rart eller været et rart liv, og det har heller ikke været rart at bo eller vokse op sådan et sted.
Gennem de senere år er der blevet udarbejdet flere grundige rapporter, som har været med til at give os vigtig viden om, hvordan det har været at bo på disse institutioner.
Rapporten fra 2011 om forholdene på drengehjemmet Godhavn og 18 andre børnehjem var første skridt, og det var barsk læsning om de anbragte børn og unges opvækst.
Senest har vi fået indsamlet en række øjenvidneberetninger gennem det socialhistoriske projekt, som blev afsluttet sidste år.
Her er tidligere anbragte kommet til orde og har fortalt deres personlige fortælling om f.eks. at bo på børnehjem, psykiatriske hospitaler og sociale institutioner.
Før vi fik rapporten »Anbragt i historien«, havde vi kun meget begrænset viden om disse menneskers liv.
Forordet til rapporten beskriver meget rammende – og jeg citerer: Man kan sige, at en anbringelse uden for hjemmet også har været en anbringelse uden for historien.
Nu har de tidligere anbragte fået en vigtig stemme i vores socialhistorie, en stemme, som gør os klogere på, hvordan det var at være anbragt.
Rapporten giver os et enestående indblik i den rivende udvikling, socialområdet har været igennem fra 1930'erne og frem til 1980.
Men rapporten er altså også benhård læsning om nogle tidligere anbragtes barske oplevelser, ofte isoleret fra resten af samfundet.
Forslagsstillerne ønsker, at regeringen skal sige undskyld for den behandling, nogle af de her mennesker, der i fortiden har været anbragt eller været indlagt, har været udsat for, og det kan man i udgangspunktet have stor sympati for.
Men jeg mener også, at det er farligt at forsøge at dømme fortiden med nutidens målestok.
Det er ikke et forsøg på at forsvare det, der skete dengang, men det er en erkendelse af, at vores samfund dengang var markant anderledes indrettet.
Dengang var det f.eks. tilladt at slå børn, både for forældre og for lærere.
Man troede også, det var bedst for udviklingshæmmede, at de blev holdt væk fra resten af samfundet, og f.eks. har det hvide snit været anvendt i vidt omfang i psykiatrien.
Det er alle sammen eksempler, som er fuldstændig horrible at forestille sig i dag.
Men hvordan skal vi i 2016 stå til ansvar for, hvad der skete dengang og i en helt anden tid?
Regeringen kan ikke påtage sig ansvaret for, hvordan samfundet dengang var indrettet, for datidens love og normer og for datidens menneskesyn.
Det har også været den linje, som skiftende regeringer har fulgt i denne sag, og derfor må jeg i mit stille sind selvfølgelig undre mig over, at Socialdemokratiet pludselig nu vil have regeringen til at undskylde efter selv at have haft 4 år med regeringsmagten, hvor man selv kunne have sagt undskyld, hvis det var det, man følte var det rigtige at gøre.
Vi kan ikke ændre de tidligere anbragtes historie, men selv om det er mange år siden, skal vi være bevidst om, at deres beretninger også er en del af vores fælles historie – en historie, som hverken må glemmes eller gemmes.
Tværtimod skal vi huske historien, vi skal diskutere den, og vi skal lære af den, sådan at vi undgår at gentage fortidens fejltagelser.
Det er vigtig dokumentation for os, også for vores børn og for eftertiden.
Jeg er sådan set også glad for, at vi i 2014 lykkedes med en samlet politisk aftale, hvor vi i den grad har fået styrket tilsynet med institutionerne for samfundets udsatte grupper med den tilsynsreform, som blev vedtaget af samtlige af Folketingets partier.
Mange tidligere anbragte børn, sindslidende, udviklingshæmmede og andre mennesker med handicap har været udsat for forhold og barske oplevelser, som vi i dag finder uacceptable.
Der er mennesker, som stadig er præget af deres oplevelser, selv om det ligger mange år tilbage, og det gør mig ondt.
De skulle have haft bedre forhold, og samfundet burde have taget bedre hånd om dem, men det er historiske forhold, som vi ikke kan ændre i dag, uanset om vi ville ønske, at vi kunne.
Men uanset at det er lang tid siden, skal vi huske på at diskutere også denne del af vores fælles historie, så vi kan være med til at forhindre, at fortiden gentager sig.
Gennem Godhavnsrapporten og gennem »Anbragt i historien« har vi gennem de seneste år fået indsamlet vigtig viden og en række øjenvidneberetninger fra både pårørende, personale og tidligere anbragte og indlagte om fortidens forhold inden for socialforsorgen.
Det er derfor regeringens opfattelse, at vi ikke har brug for nye udredninger på dette område, og derfor agter vi ikke at støtte beslutningsforslaget.