Karina Adsbøl (DF), 2014-04-10:
Tak for det, formand.
Barnets Reform trådte i kraft den 1. januar 2011.
Den overordnede målsætning med lovændringen var at støtte udsatte børn og unges mulighed for at trives og udvikle deres personlige og faglige kompetencer.
Derudover skulle Barnets Reform sætte fokus på, at børn og unge skulle styrkes i den nødvendige forberedelse til et liv som voksen.
Med hensyn til tryghed i opvæksten beskriver »Svigtet ingen vil se« en case fra det virkelige liv om en akutplejefamilie, der har et hold tvillinger til aflastning.
De er i familien i 5 måneder, og børnene bliver fulgt af mange fagfolk, og de anbefaler, at børnene ikke skal flyttes.
Kommunen ønsker ikke at yde yderligere hjælp til plejefamilien og vælger at flytte børnene til et nyt sted, hvor de så er i 3 dage, hvorefter de igen bliver flyttet.
Dette hold tvillinger blev flyttet rundt til syv forskellige steder, inden de var fyldt 2 år.
Det er ikke tryghed; det er utryghed.
I forhold til børn og unges rettigheder har jeg snakket med en del anbragte børn, familier, netværk og fagfolk.
De fortæller, at børnene ikke kender deres rettigheder.
De bliver simpelt hen ikke oplyst om dem.
Man skal prøve at sætte tidligt ind med forebyggelse, men den bliver ofte ikke iværksat rettidigt, og det ender så ofte med en anbringelse.
I et tidligere samråd, som Dansk Folkeparti og Venstre havde indkaldt til, indrømmede vores daværende socialminister, at der er børn, der bliver anbragt, som ikke skulle have været anbragt.
Og kvaliteten i indsatsen er ofte mangelfuld.
Hvordan går det så med kommunernes implementering?
Der har været en række mediesager.
Den sidste, jeg læste om, drejede sig om en mor til trillinger, der ifølge artiklen i BT ikke kunne få hjælp, og det endte med en tvangsanbringelse.
Selv om det står i loven, at søskende helst skal anbringes sammen, sker det ikke altid.
Barnet har under en anbringelse uden for hjemmet ret til samvær og kontakt med forældrene og netværk, herunder søskende, bedsteforældre, øvrige familiemedlemmer, venner m.v., men det sker ofte, at man nedsætter barnets samvær med dets netværk.
Begrundelsen for dette kan være, at børnene er kede af det efter samværet.
Hvis jeg var barn, ville jeg også være ked af det, hvis jeg kun så mine forældre en gang om måneden.
Så jeg tror egentlig, det er en normal reaktion, at man som barn kan være følelsesmæssigt berørt på grund af savn af sine kære.
Løsningen er nok ikke at sætte samværet ned – men jeg er jo ikke ekspert.
Det ender ofte med den største indgriben i form af anbringelse frem for den mindst indgribende foranstaltning, og barnets tilknytning til stedet tilsidesættes, selv om barnet f.eks. har været anbragt der mere end 3 år og er mest tilknyttet sit anbringelsessted.
Der er manglende inddragelse af plejefamilie i forbindelse med samvær og ændring af anbringelsessted; det er der også i forhold til hjemgivelse.
Der er manglende inddragelse af familien og netværket og manglende anbringelser i familier og netværk.
I en kommune har de f.eks. 143 anbragte børn, og det er kun otte af dem, der er anbragt i deres netværk.
Der er også mangel på bisiddere til børnene, og så er der manglende sikring af kontinuitet i anbringelserne.
I serien »Mit liv som plejebarn«, som i øjeblikket kører på DR, ser vi en 15-årig pige, der har været anbragt syv forskellige steder på 1½ år.
Det er afgørende, at forvaltningen i sin afgørelse om samvær tager hensyn til, at barnet ikke skal opleve samvær og kontakt i de situationer, hvor det er skadeligt for barnet.
Her kunne ministeren måske svare på, hvornår det er skadeligt at have samvær med sin familie og sit netværk.
Er det, hvis børnene bliver kede af det efter samværet?
Hvordan vil ministeren sikre, at en familie får hjælp som en helhedsorienteret indsats, herunder både før, det ender galt, og efterfølgende?
Der står ofte nogle forældre tilbage i dyb krise, og hvem hjælper familien?
Hvad er konsekvensen, når lovgivningen ikke bliver overholdt?
Jeg kunne også godt tænke mig, at ministeren undersøger om aldersgrænsen på 12 år for advokatbistand er passende, eller om den eventuelt skal sættes ned, og eventuelt også regner på omkostningerne ved det.
Jeg kunne også godt tænke mig at høre, om ministeren vil lave en uvildig undersøgelse af Ankestyrelsens praksis.
Når vi ser, hvor mange fejl der bliver begået på børneområdet, er ministeren så ikke også bekymret for, at der er nogle børn, der bliver anbragt, som ikke skulle være anbragt?
Så handler det også om, at vi skal have kigget på sagsbehandlingstiderne i Ankestyrelsen.
Jeg har så mange ting, jeg gerne ville sige, men jeg har ikke mere tid, og jeg tror ikke, at formanden vil doble op, så jeg ser frem til debatten.