runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Johanne Schmidt-Nielsen (EL), 2011-03-18:
Det kan være, at det er en af de mange forskelle, der er på Dansk Folkeparti og bl.a. Enhedslisten.
Nå, men det var et meget, meget langt svar, der kom på et ellers forholdsvis konkret spørgsmål vedrørende de her 18 måneder.
Jeg skal bare lige høre: Vil det sige, at jeg skal forstå ordføreren sådan, at Dansk Folkeparti ikke vil bakke op om det med de 18 måneder?
Simon Emil Ammitzbøll (LA), 2011-03-18:
FN vedtog i går resolution 1973 om at beskytte det libyske folk imod yderligere overgreb.
Det er krænkelser af civilbefolkningen i Libyen, der er baggrunden for såvel resolutionen som det beslutningsforslag, vi står med her.
For Liberal Alliance har det været afgørende, at der ikke er tale om en egentlig invasion eller plan om besættelse, men at der er tale om at sikre det libyske folks basale menneskerettigheder.
Vi har i de seneste måneder været vidne til en række folkelige opstande i Tunesien, i Egypten og over det meste af Mellemøsten.
Det er ikke sikkert, at et undertrykt folk altid har ret, men et undertrykt folk har altid ret til frihed, en frihed, som det i sidste ende selv må kæmpe for.
Men en sådan kamp må ikke blive en undskyldning for, at diktatorer kan begå omfattende overgreb imod egne civilbefolkninger.
Når den slags tragiske situationer opstår, har vi ofte ikke mulighed for at gøre nok for at gøre det rigtige, men må ofte se desperat til.
Men med resolution 1973 har vi muligheden for at træffe et valg, et menneskeligt valg, et valg, som ikke skal træffes med baggrund i detaljer og søgte undskyldninger.
Det er et valg, der trænger sig på for at tænde et håb om frihed, fred og menneskerettigheder til det libyske folk.
Men lad os ikke foregøgle nogen, at det bliver let eller hurtigt overstået.
Lad os sammen træffe en beslutning om, at vi gør det her i vished om, at det er en rigtig beslutning, og lad os give de danske soldater, der skal deltage i denne aktion, den opbakning, som de fortjener.
For et stort ansvar hviler på deres skuldre og et endnu større ansvar hviler på vores, for det er os, der træffer beslutningen om at sende danske mænd og kvinder af sted.
Liberal Alliance støtter beslutningsforslaget.
Frank Aaen (EL), 2011-03-18:
Sådan kan man godt stille det op.
Jeg vil sige, at når vi alle sammen har syntes, at det her er en vanskelig beslutning, er det jo, fordi erfaringen også siger, at hver gang man griber til militær indgriben og kaster med bomber, er det uundgåeligt, at der kommer civile ofre.
Hvis vi vidste, at det bare var Gadaffis fly, der forsvandt som dug for solen, og vi på den måde svækkede hans mulighed for at myrde demokraterne og oprørerne, så var det jo en nem beslutning, så var det jo a piece of cake.
Men netop fordi vi er bange for de her følgevirkninger, er det, vi prøver at sige, at det for alt i verden skal undgås på den måde, at man virkelig meget i sin planlægning og i sin tilrettelæggelse af aktioner undgår civile områder.
Jeg er helt med på, at ministeren ikke kan give en garanti for, at der ikke dør nogen civile.
Man må tilrettelægge sine aktioner på en måde, så det er meget lidt sandsynligt, at det sker.
Det er jo det, vi er ude efter, og det er det, jeg håber at ministeren kan sige meget klart lige om lidt ud fra den grundsætning, at det jo ikke kan nytte noget, at man går i krig for at hjælpe civile og så selv dræber et stort antal civile.
Så taber man jo selv al legitimitet.
Holger K. Nielsen (SF), 2011-03-18:
Jeg synes, det er positivt, at Enhedslisten er så åben over for det her beslutningsforslag, som man er.
Det er sådan set også fair nok, at man stiller de her spørgsmål op i forhold til beslutningsforslaget.
Men det, jeg godt vil spørge om, er, når nu man diskuterer eventuelle civile tab, om ikke hr. Frank Aaen anerkender, at hr. Helge Adam Møller før stillede et dilemma op, som man er nødt til at diskutere, og at der er situationer i sådan en militær operation, som vi ikke her i Folketinget under alle omstændigheder kan tage stilling til eller meningsfyldt kan give garantier i forhold til.
Med andre ord er det, som Enhedslisten efterlyser, en mere overordnet garanti for, at det her ikke er en operation vendt mod civilbefolkningen, det er ikke en operation, hvor hensigten er, at man skal bombe civile områder.
Det er entydigt en operation, der skal redde civilbefolkningen.
Niels Helveg Petersen (RV), 2011-03-18:
Radikale Venstre støtter beslutningsforslaget om at sende danske kampfly i aktion i Libyen.
Det gør vi, fordi FN's Sikkerhedsråd i nat vedtog at opfordre FN's medlemsstater til at tage de nødvendige midler i brug for at beskytte den libyske civilbefolkning.
Det er en historisk beslutning, FN’s Sikkerhedsråd traf.
Det er første gang i FN’s historie, at Sikkerhedsrådet har bemyndiget FN-medlemsstater til at anvende militære midler for at beskytte civilbefolkningen imod deres egne magthavere.
Det gælder dog ikke med hensyn til indsættelse af landtropper, bemyndigelsen gælder alene indsættelse af luftmilitære stridskræfter for at beskytte civilbefolkningen.
Det er et fremskridt, at FN’s Sikkerhedsråd har kunnet træffe den beslutning.
I andre situationer, vi har været i, har vi jo netop ønsket os, at FN’s Sikkerhedsråd kunne træffe en beslutning af den type, altså at beskytte landes borgere imod magthavernes overgreb.
Uden en sådan støtte fra Den Arabiske Liga og OIC ville en vedtagelse i FN’s Sikkerhedsråd ikke have været mulig.
Vi ser her et helt håndgribeligt politisk resultat af, at der i Tunesien, Egypten og andre arabiske og mellemøstlige lande har været folkelige bevægelser, der kræver politiske reformer.
Havde der ikke været det, havde denne beslutning ikke kunnet være truffet, og FN ville have været lammet.
Hr. Søren Espersen siger, at det skal man ikke rose de arabiske stater for, og så spørger jeg: Hvorfor ikke?
Man skal da rose befolkningerne i Nordafrika og i Mellemøsten for, at de er begyndt at kræve politiske reformer, som også har muliggjort den beslutning, vi i dag træffer.
Vi ser en civilbefolkning, der er i stor fare for at blive angrebet af magthavernes militært overlegne stridskræfter fra luften og af artilleri, og ikke at gøre noget ville sende et signal, også til Nordafrika og Mellemøsten, om, at diktatorer kan gøre, hvad de vil, uden at det internationale samfund reagerer.
Ikke at gøre noget her ville være helt, helt forfærdeligt.
Jeg glæder mig over, at et meget bredt flertal i Folketinget støtter den her beslutning, som har basis i et klart FN-mandat.
Helge Adam Møller (KF), 2011-03-18:
Jeg kan garantere, at de styrker, der deltager, uanset fra hvilket land de kommer, fra Danmark eller andre lande og forhåbentlig også fra de arabiske lande, selvfølgelig vil gøre alt, hvad de overhovedet kan for kun at ramme Gaddafis soldater.
Men hvis man vil udstede en garanti om, at ingen civile kan risikere at blive dræbt, så er man enten naiv, eller også lyver man med vilje.
Den garanti kan ikke udstedes, desværre.
Frank Aaen (EL), 2011-03-18:
Det er jo den logik, man har forfulgt i Afghanistan, hvor man har dræbt rigtig mange civile, og hvor antallet af civile, der er omkommet, bl.a. på grund af ISAF’s angreb, netop har fået modstanden og Talebans opbakning til at vokse.
Og det er derfor, jeg synes, det er så vigtigt, og jeg er meget ked af, at Konservative ikke er i stand til at svare bedre end at komme med sådan et tænkt regnestykke og ikke kan garantere, at sådan et angreb, som nu bliver sat ind mod Libyen, ikke rettes mod beboede områder.
Helge Adam Møller (KF), 2011-03-18:
Nu skal jeg se, hvor meget jeg kan nå på 1 minut.
Jeg er helt enig i det, hr. Jeppe Kofod sagde om, at selvfølgelig følger vi folkeretten hundrede procent.
Lad mig så tage det ene eksempel, hr. Frank Aaen nævner.
Der skal ikke bombes, hvis det er i et bebygget eller et beboet område.
Lad os nu tage den situation, at Gaddafi stiller et kanonbatteri op, 12 haubitser, 155 mm, i en lille landsby 10 km fra Benghazi, og det gør han jo typisk for at sikre, at de ikke bliver bombet.
Så fyrer de hvert tiende minut en salve ind over, og i hver salve dør der 40 civile inde i Benghazi.
Det er 400 på 1½ time.
Skulle man så ikke med et præcisionsbombardement fra fly, hvor man måske risikerer, at der er 2 eller 3 civile, der bliver sat ud af spillet – ud over de 12 kanoner – redde 400 mennesker kontra risikoen for, at 2 eller 3 bliver dræbt?
Man vil gøre alt for at undgå, at uskyldige bliver dræbt, men at kunne garantere, at der ikke også bliver dræbt uskyldige, er der ingen der kan.
Hvis man vil garantere det, så skal man sige nej til at medvirke, og så bliver risikoen for civile tab hundrede gange større, end både jeg og hr. Frank Aaen ønsker.
Frank Aaen (EL), 2011-03-18:
Skal jeg forstå det sådan, at Venstre er uenig i forudsætningerne om, at man kan fortsætte angrebene?
Altså, mener Venstre, at man kan fortsætte angrebene selv efter en våbenhvile?
Mener man ikke, at man skal lade være med at bombe bebyggede områder med civil beboelse, og er man ikke indstillet på, at Libyens suverænitet skal garanteres, herunder deres fulde rettigheder til deres egen olie?
Kan Venstre ikke bare skrive under på det?
Michael Aastrup Jensen (V), 2011-03-18:
Allerførst glæder jeg mig da over, at hr. Frank Aaen er indstillet på, at det er nødvendigt, at vi med det stærke FN-mandat, der er, sørger for at sikre de prodemokratiske oprørere et pusterum i forhold til Gaddafis terror.
Men derudover synes jeg, det er meget sørgeligt, at man prøver at få sådan nogle forskellige krav ind over, som er uden for de krav, der er i FN's resolution.
Jeg synes, at FN's resolution er klar.
Det er den, som regeringen bruger som afsæt for det beslutningsforslag, der ligger, og derfor synes jeg, det er forkert, at man fra Enhedslistens side prøver at lægge ekstra krav ovenpå.
Morten Østergaard (RV), 2011-03-18:
Jeg synes, at den kommentar fra integrationsministeren bevidner, at der er tale om ligegyldighed, for han nægter at forholde sig til de børn, det drejer sig om.
Det er det ansvar, han må tage.
Det står i konventionerne, og jeg mener også, at det ligger helt åbent, at man politisk også må tage ansvar, for uanset hvad man mener om deres forældre, har børnene ikke bedt om at blive asylansøgere, og det er jo dem, der tager skade af opholdet.
Der er 17 børn i alderen fra 5 år til 14 år i asylcentrene, der formodes at være født der.
Integrationsministeren har ikke noget som helst nyt at bringe til torvs i forhold til dem, og derfor står vi jo bare tilbage med et indtryk af, at man er ligeglad med, at de tager skade af centeropholdet, at man er ligeglad med, at man kunne gøre noget, hvis man ville.
Venstre havde engang et slogan, der hed mennesket før systemet, men hver gang det handler om asylpolitik, er det systemet, systemet og systemet, der vinder, og mennesket, og i det her tilfælde de små mennesker, der taber.
Søren Pind (V), 2011-03-18:
Jeg ved ikke, om jeg skal tage udtrykket selvtilfredshed som en ros eller ris.
Jeg bliver lidt i tvivl, når jeg kender til Det Radikale Venstres selvforståelse.
Jeg vil sige, at jeg næppe kan konkurrere.
I forhold til det at skabe politik har jeg også forstået, at Det Radikale Venstres definition på at skabe politik er, at Det Radikale Venstre får ret.
Deri er jeg ikke enig.
Jeg kan også forstå, at man anser lovgivning for at være tilfældig, og at man sådan set er ligeglad med den problemstilling, der består i, at man skaber mulighed for at folk tager sig selv til rette.
Man er også ligeglad med det personlige ansvar.
Regeringen har i en lang række tilfælde forbedret vilkårene og søgt at gøre det her så godt som muligt, så vi, når det sammenlignes på europæisk plan, ligger i top.
Men der er bare ingen grænser for Det Radikale Venstres ønsker på det her felt, og der må jeg sige, at vi kan ikke honorere det, når det problem opstår, at folk i virkeligheden ved at have børn selv kan bestemme, om de vil opholde sig i Danmark eller ej – i modstrid med lovgivningen.
Morten Østergaard (RV), 2011-03-18:
Jeg kan godt forstå, at det er en selvtilfreds minister, der indtager talerstolen, for det er jo endnu en gang lykkedes at lokke Liberal Alliance til at skrive under på en blankocheck i stedet for at skabe politik i Folketingssalen, hvilket den jo egentlig er skabt til.
Det er en ligegyldighed med de børn, som det drejer sig om.
Det er en ligegyldighed over for den beskedne gruppe børn – dette egentlige lille problem – der aldrig har oplevet andet end livet i et dansk asylcenter, aldrig har prøvet at bo uden for hegnet.
Det er det ansvar, som ministeren ikke ønsker at tage.
Der er en løsning, som ligger lige på hånden, fordi man med stor succes har prøvet at gøre noget ved det for en lille gruppe, men det ansvar vil man ikke tage.
Derfor spørger jeg bare ministeren: Hvor længe skal de børn blive boende i centrene, hvis det ikke er muligt at sende dem hjem?
Hvor mange år er acceptabelt for integrationsministeren, for regeringen, for Venstre og Konservative?
Søren Pind (V), 2011-03-18:
Jeg har jo lidt vanskeligt ved at konstatere, hvor langt væk oppositionens valgkamp er.
Jeg synes, den føres lystigt.
Og hvis fru Astrid Krag er bekendt med valgdatoen, så hører jeg gerne derom.
Det ville overraske mig en anelse.
Jeg må også sige, at med al respekt tror jeg ikke, at jeg vil ligge under for fru Astrid Krags definition af virkeligheden, og slet ikke beskrivelsen af, hvordan samarbejdet fungerer imellem partierne i regeringens parlamentariske grundlag.
Det tror jeg sådan set at regeringens parlamentariske grundlag og regeringen er bedst til selv at beskrive.
Astrid Krag (SF), 2011-03-18:
Jamen den vedtagelsestekst, der er lagt frem, står jo i klar kontrast til den virkelighed, som debatten her i dag har åbenbaret, nemlig at der ikke er enighed blandt regeringen og regeringens støttepartier, Dansk Folkeparti og Liberal Alliance, om at ville forbedre det her.
Det tegnede sig sådan for en 1½-måneds tid siden i medierne, men debatten i dag har jo i al sin sørgelighed vist, at vi har Dansk Folkeparti, der står fast på ikke at ville lave forbedringer, og Liberal Alliance, som så ydmygt håber at kunne få det igennem alligevel.
Så ministeren kommer jo ikke langt ved at henvise til en meget ukonkret vedtagelsestekst.
Jeg kan ikke konkludere andet i dag, end at man gav nogle løfter fra Liberal Alliances side, som man ikke kommer til at kunne leve op til, og nu køber man sig så tid.
For jeg kan jo godt se, hvordan Tinget arbejder, og jeg ved også godt, hvornår vi har et kommende folketingsvalg foran os, og derfor må jeg bare konkludere, at i stedet for at vi i dag sørger for, at der kan komme handling, så vi hjælper de her børn nu i stedet for at se dem blive mere syge og pådrage sig lidelser, der i højere grad vil blive permanente, bliver de endnu en gang gjort til genstand for debat i den valgkamp, som vi så trods alt må håbe kommer meget snart, så vi kan få en afklaring af, om der skal handling til eller ej.
Søren Pind (V), 2011-03-18:
Jamen altså, det, der står i det forslag til vedtagelse, som Venstre, Konservative og Dansk Folkeparti er blevet enige om, er jo også, at man vil foretage en revision.
Og så må man jo se på det i den sammenhæng.
Men mit problem er sådan set oppositionens grundlæggende andragende, for man hyller sig i andre gevandter end dem, der er de rigtige.
Og som jeg ser det, er det sådan, at det, oppositionen egentlig åbner for, og som også hr. Simon Emil Ammitzbøll var inde på, er, at hvis man kommer til Danmark med barn, eller får et barn, og er afvist asylansøger, så giver det adgang til Danmark.
Så blæser man på lands lov og ret, og den tilgang kan man godt have til demokrati.
Jeg synes, det er en misforståelse af, hvad folkestyre og retsstat bygger på, og det er i hvert fald ikke noget, jeg har et ønske om at medvirke til.
Astrid Krag (SF), 2011-03-18:
Jeg må sige – og det er jeg selvfølgelig ked af at skulle sige her i min første forespørgselsdebat med den nye minister – at det var en skuffende opsamling for mig.
Det var en samling irrelevante angreb og referencer til en debat, der har varet i tre årtier.
Det havde ikke meget at gøre med debatten, vi har haft her i salen, og det havde ikke meget at gøre med den forespørgselstekst, vi har foran os.
Derfor bliver jeg nødt til at gribe fat i et spørgsmål, som ministeren selv rejste, da han første gang havde ordet, og som jeg ikke har haft lejlighed til at svare på.
Ministeren spurgte: Kan vi ikke være enige om, at problemerne ikke skyldes de indkvarteringsmæssige rammer?
Og dertil må jeg bare sige: Nej, det kan vi ikke blive enige om.
Det kan vi lige præcis ikke blive enige om, for det, man trods alt opnåede med den utilstrækkelige aftale, man lavede oven på valget i 2007, var at lade 16 familie flytte ud af centrene, og vi har nu evidens for – dansk Røde Kors, som man besynger så højt, både fra min side og fra Venstres side, har i deres asylafdeling lavet en undersøgelse, der viser det – at hver eneste af de her familier har haft gavn af det, hvert eneste barn har fået en tryggere opvækst.
Og tendensen er tydelig: Udgifterne til sundhed, medicinforbrug osv. er faldet.
Tendensen er tydelig: Deltagelsen i uddannelse og andet er stigende.
Når vi nu har så tydelige tegn på, at det, man gjorde, var rigtigt, men for lidt, hvorfor vil ministeren så i dag ikke være med til at sige: Det udvider vi, så vi kommer det her problem til livs?
Søren Pind (V), 2011-03-18:
Jeg vil sige, at det afgørende her jo er, at der er tilvejebragt lovgivning, således at mennesker, som efter 1½ år er afviste asylansøgere, men ikke kan rejse hjem, kan få midlertidig opholdstilladelse.
Så det er jo sådan, at mennesker, som ikke sætter sig op imod dansk lovgivning, kan få den tilgængelighed, som fru Margrethe Vestager ønsker.
Men det, fru Margrethe Vestager gør også på det her område, ligesom man gør på andre områder i retspolitikken, er at forsvare folk, der bryder dansk lov.
Fred være med det, det er en afgørende forskel på regeringen og Det Radikale Venstre.
Margrethe Vestager (RV), 2011-03-18:
Det er så enkelt, at det nok er langt, langt under ministerens niveau at sætte sig ind i det, langt under ministerens niveau.
Det er i al sin gribende enkelhed, at familierne har mulighed for at have et almindeligt hverdagsliv, og at børnene får en uddannelse, indtil familien udrejser.
For det er sandsynligt, og det er dokumenteret i undersøgelsen af de familier, som bor uden for centrene – de 16 familier, som tog imod tilbuddet – i bogen »Asylbørn i Danmark – En barndom i undtagelsestilstand«, at det gør en positiv forskel.
Det er ikke særlig svært, det er ikke særlig ophøjet, det er ikke særlig selvfedt, men jeg er klar over, at det er langt, langt under ministerens niveau.
Søren Pind (V), 2011-03-18:
Jeg er sådan set meget enig i, at det afgørende hensyn her må være barnets tarv.
Men spørgsmålet er, hvordan man bedst varetager den tarv.
Jeg hører intet forslag fra Det Radikale Venstre til, hvordan man skal forholde sig til, at forældrene groft tilsidesætter præcis det hensyn.
Tværtimod hører jeg, at Det Radikale Venstre vil belønne forældrene.
Det forekommer mig at være modsatrettet, og på længere sigt vil jeg godt sætte et alvorligt spørgsmålstegn ved, om det på nogen måde skulle understøtte barnets tarv.
Så jeg gemmer mig overhovedet ikke.
Som en kendt amerikansk general sagde: Retreat?
Hell, no!
We are attacking backwards.
Jeg står her, og jeg står inde for, at regeringen har forsøgt at opnå en lang række fremskridt inden for det her område.
Hvad mere vil Det Radikale Venstre have?
Jeg ved ikke, om Det Radikale Venstre havde forventet, at der skulle være noget nyt, fordi man rejser en forespørgselsdebat.
Jeg ved godt apropos selvforståelse, at det selvfølgelig må være sådan, men sådan behøver tingene jo altså ikke nødvendigvis at være.
Jeg må igen minde om, at det, hr. Morten Østergaard kalder ligegyldighed, for andre er udtryk for, at nogle mennesker sætter sig op mod dansk lov og ret.
Og jeg har forstået, at det mener Det Radikale Venstre er ligegyldigt, men det mener vi ikke.
Vi mener sådan set, at folkestyret og demokratiet lever og ånder af, at folk lever op til landets love.
Og jeg savner stadig et svar på fra Det Radikale Venstre: Hvad er det, man vil gøre med de forældre, som i virkeligheden bruger deres børn i den her sammenhæng, som de gør?
For regeringens vedkommende er det i det mindste lykkedes at sætte sagsbehandlingstiden væsentligt ned.
Det er lykkedes at få langt færre børn til at være i den situation, som hr. Morten Østergaard beskriver.
Jeg forstår, at alt det er ligegyldighed.
Frank Aaen (EL), 2011-03-18:
Hr. Michael Aastrup Jensen startede med, at det er en vanskelig beslutning.
Det kan jeg så sandelig skrive under på, for der er altid en fare for, når man går ud i sådan en militær aktion, at man så også får en masse civile ofre, og at man så måske får noget helt andet ud af det, end man havde ventet, og derfor vil jeg i hvert fald gerne være sikker på, at Venstre er enig i følgende punkter, som for os er forudsætningerne for at kunne støtte det her forslag.
Det ene er en garanti for, at angrebene stoppes, hvis Gaddafis regime accepterer en våbenhvile og indstiller sine angreb.
Det andet er en garanti for, at FN-styrkerne ikke bomber områder med civil beskyttelse.
Og det tredje er en garanti for fuld respekt for Libyens fremtidige suverænitet, herunder kontrollen med landets oliereserver.
Er Venstre med på de tre forudsætninger?
Michael Aastrup Jensen (V), 2011-03-18:
Men vi har at gøre med en af verdens mest brutale diktatorer – en diktator, der har tugtet sine egne borgere og sendt udlændinge i døden, en diktator, der uden nåde lader sine kampfly sprede død og ødelæggelse blandt civile.
Siden nytår har vi ellers oplevet demokratiet blomstre i Nordafrika og Mellemøsten.
Også i Libyen slog frihedskampen rødder, men det spirende demokrati blev trådt under fode af en gal diktator, hvis brutalitet sjældent er set lige.
Vi jublede, da Tunesiens diktator blev væltet, vi jublede sammen med de unge på Tahrirpladsen i Cairo, og vi jublede, da frihedskampen nåede Libyen.
Men nu er der ikke meget at glæde sig over i Libyen.
For Gaddafis tropper har tromlet hen over de prodemokratiske oprørere og truer med at knuse det spirende forår.
Mens håbet endnu var lysegrønt, tog ungdommen magten i de libyske byer, og som et andet mirakel skød de udkommanderede soldater ved siden af.
Befalingsmænd låste kanonerne væk, piloter deserterede, og officerer og generaler vendte Gaddafi ryggen for i stedet at tage imod folket med åbne arme.
Gennem de seneste uger har vi imidlertid oplevet denne frihedstrang blive sat skakmat.
En hær af lejesoldater og krigere fra Gaddafis egen stamme har mod ussel mammon tvunget de unge oprørere i defensiven.
Som timerne er gået, er den ene by efter den anden faldet i hænderne på Gaddafi.
Nu står slaget om demokratiets sidste bastion, havnebyen Benghazi.
Forude venter der byens borgere en krank skæbne.
Gadaffi har svoret hverken at vise nåde eller medlidenhed.
Nu klynger mænd, kvinder og børn i Benghazi sig til et eneste håb: håbet om, at det internationale samfund sætter handling bag ordene om demokrati og menneskerettigheder, håbet om, at vi ligesom de deler troen på, at en verden uden Gadaffis terror er en bedre verden.
Vi må ikke svigte dem, vi må ikke svigte de unge mennesker, som i deres armod og frustration bød Gaddafi trods og satte spiren til et demokratisk Libyen.
Vi, det internationale samfund, er det eneste, der står mellem Gaddafi og den trængte civilbefolkning.
Med FN's resolution 1973 er der absolut ingen undskyldning for at sidde på hænderne.
Vi må og skal have vores fly på vingerne – fly, der kan beskytte den libyske civilbefolkning mod Gaddafis bomber, fly, der kan forhindre ham i at flytte rundt på sine tropper.
Vi kan bidrage med F-16-fly.
Vores bidrag er vigtigt.
Et engagement i en mission som denne er i tråd med en lang tradition i Danmark for en aktivistisk udenrigspolitik.
At sende vores dygtige folk af sted til en kampzone er aldrig en nem beslutning, men vi ved, at de har evnen og viljen til at udføre dette vigtige arbejde.
De fortjener den stærkest mulige opbakning herhjemmefra, opbakningen til at gøre en forskel, opbakningen til at byde Gaddafis regime trods og beskytte den libyske civilbefolkning.