Benedikte Kiær (KF), 2011-04-12:
Lykke, lykkelig – det er begreber, vi danskere ofte bruger om os selv, og undersøgelser viser jo også gang på gang, at vi er blandt verdens lykkeligste folkefærd.
Udenlandske medier fra bl.a. USA, England og Frankrig har besøgt Danmark, ja, selv den amerikanske talkshowværtinde Oprah Winfrey har gæstet landet for med egne øjne at se verdens lykkeligste folk og for at undersøge, hvorfor vi er det.
Det tror jeg faktisk at der er flere grunde til.
For det første er Danmark et frit land, hvor vi har ytringsfrihed, og hvor vi kan forfølge vores ambitioner og drømme om det gode liv, som vi hver især ønsker det.
F.eks. er halvdelen af de mennesker, der befinder sig i det, vi kalder for lavindkomstgruppen, ude af den gruppe igen efter et år, og det siger noget om, at vi i Danmark har nogle gode muligheder for social opdrift i kraft af uddannelse og arbejde.
For det tredje har vi et velfærdssamfund i verdensklasse, et velfærdssamfund med et fintmasket sikkerhedsnet og et velfærdssamfund med en bred vifte af servicetilbud, som tilsammen giver os en masse muligheder for, at vi kan udfolde os, og som holder hånden under os, hvis vi i kortere eller længere perioder ikke kan klare os selv.
Det er noget, vi skal værne om.
Det gælder også for samfundets udsatte borgere.
Dem, som kan, skal kunne klare sig selv og derved opnå den menneskelige værdi, som ligger i at kunne tage vare på sig selv og sin familie.
Dem, som ikke kan, har vi naturligvis et samfundsmæssigt ansvar for at tage hånd om og give den bedst mulige hjælp og støtte.
Og regeringen har allerede gjort meget for at hjælpe de socialt udsatte, de ældre og borgere med et handicap til at kunne få et værdigt liv og kunne få større indflydelse på deres egen tilværelse.
Lad mig give nogle eksempler.
Regeringen har afsat 3 mia. kr. til ABT-fonden, der støtter anvendelsen af nye teknologiske løsninger – løsninger, der bl.a. kan give ældre mennesker med handicap større uafhængighed i hverdagen.
Vi har givet borgerne frit valg på centrale områder som sundhedsområdet, handicapområdet og ældreområdet.
Regeringen lægger også stor vægt på at inddrage brugerne i de sociale tilbud.
På ældreområdet har regeringen, Dansk Folkeparti og Kristendemokraterne bl.a. nedsat en kommission som led i finanslovaftalen for 2011 – en kommission, der skal undersøge, hvordan man på plejehjem og i plejeboliger kan understøtte de ældres livskvalitet og selvbestemmelse.
Og i forhold til mennesker med psykiske vanskeligheder arbejder regeringen målrettet på at skabe de nødvendige forudsætninger for, at den enkelte kan leve et selvstændigt liv på egne præmisser med familie, egen bolig, netværk, uddannelse og job.
Regeringens psykiatrihandlingsplan og den seneste psykiatriaftale skaber et godt fundament for det.
Hvor vil jeg så hen med alt det her?
Min pointe er, at vores opgave som politikere ikke er at definere, hvad vi kan være for den enkelte.
Vores opgave er at sikre de rammer, som giver den enkelte mulighed for selv at skabe sin egen lykke.
Vi har forskellige forudsætninger, behov og drømme i vores liv, og derfor er det ikke de samme ting, der gør os alle lykkelige.
Det er vigtigt, at vi ikke fratager de enkelte ansvaret for deres eget liv ved at fortælle dem, hvordan det skal leves.
Derfor er regeringen imod forslaget om at udarbejde et lykkeindeks, som sætter lykken på formel.
Kæden hopper af for mig, hvis staten skal til at være smagsdommere over lykken; hvis staten skal bestemme, hvornår og hvordan vi alle så kan betegne os som lykkelige.
Jeg tror f.eks. ikke, at den enkelte familie har behov for, at vi herinde på Christiansborg bestemmer, hvor mange timer deres barn skal opholde sig i vuggestuen, for at være lykkelig, eller hvordan arbejdsopgaverne skal fordeles i hjemmet.
Men det er svært for mig at se, hvad et indeks over en række usammenlignelige og vidt forskellige forhold som f.eks. antallet af selvmord, adgangen til rekreative områder, det antal, der stemmer ved valgene, og hvad man egentlig betaler for briller, har af betydning konkret for den samlede lykke og det samlede lykkeniveau i samfundet, eller hvilke beslutninger man skal træffe på baggrund af udviklingen i sådan et lykkeindeks.
Når vi er ved det her lykkeindeks og nogle af de forslag, som Enhedslisten remser op i deres forslag, mangler der jo det, som undersøgelser faktisk viser, nemlig at borgerlig-liberale faktisk er mere lykkelige end venstreorienterede.
Så man burde jo egentlig også have partitilhørsforhold med ligesom spørgsmålet om: Hvad med familien?
Der er mange, der siger, at det at have en familie og have nogle stabile og trygge relationer i familien er med til at gøre en lykkelig, men det er jo netop det, der viser, at det at lave en lang liste og derved sætte lykke på formel ikke giver nogen mening, for hvad skal man gøre i forhold til familie, når man ikke kan gå ind og fordele familie blandt borgerne i landet?
Jeg er da ikke bleg for at sige eller uenig i, at vi skal fokusere på andre ting end bruttonationalproduktet, når vi skal til at måle vores samfund, i forhold til hvordan det udvikler sig, og hvilken vækst der er i det.
Regeringen vil også fremme vækst inden for det kulturelle område og i almenmenneskelig forstand i det hele taget.
Skal vi hjælpe de mest udsatte borgere i vores samfund, skal vi se på deres grundlæggende problemer og finde løsninger, som kan gøre dem i stand til at komme ud af deres fattigdomssituation eller forebygge, at de kommer i den.
Det er baggrunden for, at regeringen har sat gang i et arbejde med at udvikle nogle retvisende fattigdomsindikatorer, som afspejler fattigdom som det komplekse og flerdimensionelle problem, det er.
Hvis vi udvikler indikatorerne på den rigtige måde og med tilstrækkelig omtanke, mener jeg, at de faktisk kan blive et særdeles vigtigt redskab i en endnu mere målrettet social indsats.
Regeringen er altså, som jeg allerede har nævnt, optaget af at skabe nogle gode rammer for, at vi hver især kan skabe os det liv, som vi ønsker.
Det er sådan, vi vil skabe vækst og lykke i samfundet, også for den enkelte.
Regeringen ser lykke som et individuelt og et subjektivt begreb, der ikke kan sættes på en formel.
Regeringen kan således ikke støtte beslutningsforslaget om at nedsætte en kommission, der skal udvikle et lykkeindeks.