Merete Riisager (LA), 2012-04-27:
På flere af de arbejdspladser, hvor jeg har arbejdet, hænger der en lille seddel på opslagstavlen, hvor der står: Ryd op efter dig, din mor arbejder ikke her!
Beslutningsforslag nr. B 61 om afskaffelse af obligatoriske elevplaner er sådan en seddel sat op her i Folketingssalen om at rydde op efter sig.
For politikere lever for at producere love.
Så kan vi rigtig mærke, at vi er politikere, men vi skylder også at rydde op efter os, når vi er gået over stregen.
Gør vi ikke det, efterlader vi opvasken til de næste, og der skal vaskes op og vaskes op og vaskes op.
Lovene forsvinder ikke, hvis ikke vi selv fjerner dem.
De obligatoriske elevplaner skal afskaffes, fordi de er altfor meget.
En gennemsnitlig lærer udfylder rundt regnet 100 elevplaner om året, og en virkelig uheldig lærer kan nå op 250 elevplaner på et år.
Der skal udarbejdes elevplaner i alle fag, det er for meget, og det bidrager med for lidt.
For det er jo sådan, at vi på tværs af de politiske partier ønsker lærere, der brænder for at undervise; lærere, der sætter fagligheden højt; lærere, der er motiveret for deres arbejde; lærere, der fokuserer på kerneopgaven, undervisningen, i stedet for at bruge tid på dokumentation.
Vil vi have det, må vi give mere frihed.
Som politikere må vi bestemme os for, hvad vi vil møde lærerne med: regulering og overvågning eller frihed og faglighed.
Vi kan ikke gøre begge dele på en gang.
At påstå andet er bragesnak.
Mere end halvdelen af landets kommuner er på baggrund af en ansøgning ud fra udfordringsretten, der har til formål at fritage kommuner for unødvendige regler, blevet fritaget for reglerne om elevplaner i alle fag.
Det må siges at være et klart signal fra skolerne om, at evalueringsiveren har taget overhånd.
I september 2011 sagde Christine Antorini, der dengang var undervisningsminister in spe, om dette: »Når så mange har søgt om dispensation, så er det da et vink med en vognstang om, at der skal laves om på det her.«
Det har hun jo ret i, men med ministerstolen er ambitionerne åbenbart gået fløjten.
Det er altså ikke godt nok, at en regering, der brugte ordet uddannelse i hver anden sætning under valgkampen, nu siger: Vi må vente, vi har tænkehatten på.
Skolerne ønsker i højere grad at tage udgangspunkt i en helhedsvurdering af eleverne for på den baggrund at finde ud af, hvad der er væsentligt at medtage i den løbende evaluering.
Det giver ganske enkelt god mening, og når fagfolk taler, bør politikere lytte.
Ellers gør vi os skyldige i præcis det, vi ofte anklages for, nemlig at leve afsondret fra virkeligheden bag Christiansborgs skærmende mure.
Ved at give skolerne metodefrihed i den løbende evaluering af den enkelte elevs faglige udvikling, der i dag sker gennem elevplaner, gøres det muligt at bruge lærernes tid mere effektivt, reducere skrivebordsarbejdet og åbne for lokalt drevet innovation, så skolerne selv kan sørge for den bedste og mest effektive metode.
Herefter kan ministeriet passende stille sig til rådighed ved at mangfoldiggøre de bedste metoder fra skolerne og sikre, at alle skoler får kendskab til disse, f.eks. ved at lægge dem på ministeriets hjemmeside.
Ved at frisætte skolerne til selv at vælge den metode for løbende evaluering, der passer bedst til skolens ånd og vision, elevsammensætningen og forældrenes ønsker, giver vi plads til initiativet og virkelysten.
Lad mig understrege, at afskaffelse af bureaukratiske og obligatoriske elevplaner ikke er det samme som at lade eleverne hænge i et tomt rum frit for evaluering.
Det er i højere grad en frisættelse af hvordan.
Der er krav om, at det skal være en skriftlig evaluering, at det skal være i alle fag, og at det skal inddrage trinmålene og også de nationale test.
Det er ganske vanskeligt.
Aldrig har det været så veldokumenteret, hvad vores børn laver i skolen, og aldrig har fagligheden været så tyndslidt og tiden mellem lærere og elever så knap.
Jeg vil gerne på Liberal Alliances vegne takke for den principielle opbakning til at se på loven om elevplaner i dag, og jeg regner med, at de gode intentioner også vil udmønte sig i egentlig handling.
Så vil jeg sige, at i Liberal Alliance er vi optaget af at måle de overordnede resultater for folkeskolen, men vi ønsker at give langt større frihed til, hvordan man skaber en god skole, og hvilke metoder man vælger til det.
Liberal Alliance ønsker med dette forslag, at skolernes mulighed for fravalg af elevplaner gøres generel og permanent, og at ensretning og bureaukratisering erstattes af fuld metodefrihed i forhold til den løbende evaluering.