Tom Behnke (KF), 2014-05-02:
Jeg synes ikke, jeg vil starte med at rose justitsministeren eller Justitsministeriet; jeg vil nemlig starte et andet sted, og det er, at det, når vi har så omfattende et lovforslag, jo så ville have været hensigtsmæssigt, hvis det var blevet førstebehandlet i oktober måned, for så havde vi haft en folketingssamling til virkelig at gå i dybden med det og behandle det grundigt og seriøst.
Nu står vi, hvor vi er røget ind i maj måned, som i princippet er den sidste måned i den her folketingssamling, og skal nå at trawle alt det her igennem, så der er ingen ros, hvad det angår, for det bliver tidsmæssigt et pres at nå at komme i dybden med det her.
Hvis vi som parlament skal kvalitetssikre lovgivningen, og det skal vi jo, så skal vi også have tiden til at gøre det, medmindre man bare med bind for øjnene vil sige, at alt det, regeringen kommer med, sikkert er godt nok.
Det er det ikke altid.
Der er jo tale om et meget omfattende lovforslag, ja, der er nærmest tale om et helt bunkebryllup, men det er faktisk helt o.k., at man gør det; jeg er ikke en af dem, der sådan står og plæderer for, at et lovforslag skal deles op i ti forskellige elementer, for det gør ikke mig noget; vi kan sagtens forholde os til alle de punkter, når bare vi får tiden til det.
Og det har vi her under førstebehandlingen, men jeg satser også på, at vi får det, når vi når videre, under udvalgsbehandlingen.
I forhold til hele spørgsmålet om dommerne – om deltidsdommere osv. og den fleksibilitet, man lægger op til hos domstolene i forhold til dommerne – er vi helt på linje med det og synes, det er en rigtig god ordning, man får lavet her, og jeg tror, alle vil blive tilfredse med og glade for den ordning, der kommer for dommerne, altså en egentlig seniorpolitik.
Vi er også med på det med den digitalisering, man lægger op til, det har vi ikke nogen indvendinger imod.
Der, hvor vi kan bruge digitaliseringen fornuftigt, skal vi gøre det, og det er min vurdering, at det er det, der sker med forslaget her.
Men så kommer vi til det med appelgrænsen, altså grænsen for, hvornår man i en civil sag kan få lov til at anke fra byretten til landsretten.
Selvfølgelig er der nødt til at være en eller anden form for bagatelgrænse – det er jeg med på, det kan vi godt acceptere, vi har jo også accepteret den, der er der i dag – og der kan også argumenteres for, at der nu er sket en pris- og lønudvikling, der gør, at beløbet burde sættes op, men det er alligevel sådan, at man, når man kigger på tallene, der ligger bag, jo så kan se, at det kun er 7 pct. af sagerne, der bliver appelleret – kun 7 pct.
Men selv om det kun er 7 pct. af sagerne, der bliver appelleret, er der alligevel en tredjedel af sagerne, der bliver omgjort, når de når op i landsretten, og det vil jo sige, at der altså er en tredjedel af sagerne, hvor byretten ikke ramte rigtigt.
Hvor stor en andel bliver det så, når vi flytter beløbsgrænsen?
Det synes jeg ikke man forholder sig til.
Og når man ser på, hvor lidt der i virkeligheden er at spare ved det her set i forhold til retssikkerheden, så er det bekymrende, og vi er ikke sådan helt klar til at gå med til den her forhøjelse, medmindre vi kan få en bedre begrundelse for det, især i spørgsmålet om, at faktum er, at landsretten omgør en tredjedel af de sager, som kommer op i landsretten; det er altså ikke småting.
Det andet er så, at landsretterne med regeringens forslag får mulighed for at afvise sager, så de ligesom kan sige, at her er der ikke noget nyt, som landsretten kan vurdere, det bliver bare en kopi af det, der skete i byretten, der er ikke noget nyt under solen, og så de på det grundlag kan afvise det.
Vi synes egentlig, det er fornuftigt nok, at man har den mulighed for at vurdere, om der er noget substans i en appel – altså, er der virkelig noget, de vil appellere, er der noget, de vil anke? – men igen er vi nødt til at forholde os til retssikkerheden.
Man kan selvfølgelig bede dem, der appellerer, om at begrunde, hvorfor de gør det osv. – det er fint nok – men hvis det, som det er blevet sagt, virkelig er, at man vil undgå de her kreditanker, altså at nogen bare anker for at få udsættelse, med hensyn til hvornår de skal betale, så kunne man jo gøre det, at man gik ind og sagde, at den, der ankede i en sådan sag, skal deponere pengene.
Så er det jo ikke længere en kreditanke, for så er pengene rent faktisk blevet lagt på bordet.
Det kunne man gøre, og det kan man gøre ret nemt og enkelt, hvis man vil det, og hvis det er det, der er argumentet, så ville man kunne undgå det på den måde.
Så behøvede vi ikke lave øvelsen med at forhøje beløbsgrænsen fra 10.000 kr. til 20.000 kr., vi behøvede ikke at lade landsretten have mulighed for at afvise sager, hvis det er det, der er argumentet.
Men igen er vi tilbage ved det, som hr. Jeppe Mikkelsen også var inde på, nemlig at det ville have været skønt, hvis ministeren havde skrevet, hvorfor man gør det her, altså ikke bare, hvad det er, man gør, men hvorfor man gør det; så ville vi være lidt klogere.
Det med syn og skøn synes jeg lyder fornuftigt.
Jeg har så aldrig helt forstået, hvorfor man stadig væk kalder det syn og skøn.
Den, der skal udføre det, må ikke længere hedde syns- og skønsmand, men skal kun hedde en skønsmand.
Altså, det giver ingen mening, at man vil lave sådan en øvelse; jeg ved ikke, hvem det er, der har siddet på sit kontor bag nedrullede gardiner en fredag eftermiddag og fået den idé, men fred være med det, hvis det er det, der skal til.
Det sidste, jeg lige skal nævne, er i forhold til de 10 mio. kr., der er lagt op til at det her netto kan give i besparelse.
Her vil det være en forudsætning for Det Konservative Folkeparti, at vi har indflydelse på, hvad de penge bliver brugt til, og læs her: Vi mener, at pengene skal blive i domstolssystemet.
Og hvis ikke vi får den garanti, så kan vi ikke støtte lovforslaget, som det foreligger.
For det må være sådan, at de, der er med til at finde besparelserne, også er med til at bestemme, hvor pengene skal bruges, og det er vores krav, at pengene bliver i domstolssystemet.
For ellers opnår vi altså ikke de her tidsbesparelser, som gerne skulle være en del af meningen med lovforslaget her.
Jeg vil indtil nu sige, at vi er positive over for alt det i lovforslaget, der er ren teknik, men det principielle er vi tøvende over for.