Helle Thorning-Schmidt (S), 2010-10-07:
Om højst 13 måneder afgør vælgerne, hvilken regering der skal stå i spidsen for Danmark fremover, og det vil naturligvis præge Folketingets arbejde frem til valget.
Men jeg synes, at vi alle sammen skal huske – hver dag – at det kun er de færreste vælgere, der sætter kryds for at fremme politisk konfrontation og konflikt.
De fleste vælgere giver os mandat til at samarbejde.
De giver os mandat til at gå på kompromis og finde fælles løsninger, til at gå foran og træffe beslutninger, der gør vores land stærkere.
Derfor har vi – på tværs af modsætninger – også en fælles opgave.
Den forpligter hele Folketinget i hele valgperioden.
Det gælder særlig i krisetider, for som regel har det været selve forudsætningen for at komme ud af historiske kriser, at de blev løftet på en ny og stærkere måde end hidtil.
Og det gælder også denne gang.
Danmark er nu 2 år inde i en økonomisk krise, som er den værste siden anden verdenskrig.
Vi har udsigt til stigende arbejdsløshed.
Vi har hul i statskassen.
Vi bliver overhalet af andre lande, når det gælder produktivitet og erhvervsudvikling.
Vi lever i en tid, hvor velfærden rulles baglæns, både der, hvor det gør mest ondt, i ældreplejen og i forhold til de svageste medborgere, og der, hvor det betyder mest for vores fælles fremtid, i folkeskolen og på uddannelserne.
Vi ved nu, at de gode tider, vi havde, byggede på falske forudsætninger.
Der var ikke råd til skattelettelser og bedre velfærd på samme tid.
Væksten byggede på et lånefinansieret overforbrug, ikke på bedre uddannelse, højere produktivitet, innovation og udvikling.
Alligevel må vi aldrig glemme, at Danmark er noget særligt, at den måde, vi har valgt at indrette vores samfund på, er en styrke og ikke en belastning, og at løsningen på at komme ud af krisen er at bygge videre på det, vi hidtil har opnået – det er ikke at give op og gå baglæns og blive mere ligesom alle andre.
Vi skal huske på, at vi har gjort det før.
Efter krigen op gennem 1950'erne og 1960'erne, hvor det moderne velfærdssamfund blev grundlagt,
var vi noget særligt.
Efter fattigfirserne og op gennem 1990'erne, hvor Danmark blev en af verdens mest konkurrencedygtige økonomier, var vi også noget særligt.
Og hver gang vi har gjort det, har løsningen bygget på samarbejde – ikke bare mellem partierne her på Christiansborg, men også mellem Christiansborg og samfundets bærende kræfter: lønmodtagerne, erhvervslivet, den offentlige sektor og de unge.
Det er også der, nøglen ligger nu til et nyt skridt i det moderne Danmarks historie.
Kun hvis vi satser helhjertet på brede løsninger, kan vi forvente, at andre er klar til at gå på kompromis.
Kun hvis vi fordeler byrderne rimeligt, kan vi forvente, at alle er parate til yde et ekstra bidrag og til at løfte i flok.
Den opgave har Christiansborg svigtet.
På mindst fem afgørende punkter er samfundet omkring os klar til forandring, klar til at gøre det nødvendige, klar til at bygge bro over modsætninger.
Det gælder først og fremmest i forhold til økonomien.
Her har lønmodtagernes organisationer – både LO og FTF – erklæret sig parate til at tage et historisk medansvar.
Også erhvervslivet har sagt, at de ønsker dialog om mere vækst.
Lønmodtagerne har klart sagt ja til, at vi skal arbejde os ud af krisen frem for at spare os ud af den.
Alle er enige om, at vi nu først og fremmest skal bremse stigningen i arbejdsløsheden ved at sætte gang i vækstinitiativer, og når vi så er ovre på den anden side, skal vi løse den arbejdsstyrkeudfordring, vi står med, ved alle sammen at bidrage mere på arbejdsmarkedet.
Så hvorfor giver vi ikke væksten det nødvendige skub, så vi kan komme i gang?
Hvorfor fremrykker vi ikke investeringer, der alligevel skal foretages på et eller andet tidspunkt?
Og hvorfor sørger vi ikke for at skabe flere job, når vi ved, at lønmodtagerne bagefter er parate til at arbejde mere for at betale regningen?
Her ligger enorme udfordringer i at give alle danskere et længere og et bedre liv.
Og spørgsmålet er, om alle får gavn af de nye muligheder, eller om vi er ved at dele dansk sundhed op i et A- og et B-hold, hvor kun de bedst stillede og dem med de gode job får råd til hurtig og effektiv behandling, mens den anden del af befolkningen helt lukkes ude.
Hvorfor stopper vi ikke statstilskuddet til de private sundhedsforsikringer?
Hvorfor beder vi ikke befolkningen om at betale en høj pris for dårlige vaner – cigaretter, sukker og fedt – og bruger pengene direkte på den kræftbehandling, hvor vi halter bagud i forhold til lande, vi normalt sammenligner os med?
En tredje udfordring, vi står med, gælder kampen for at bremse menneskeskabte klimaforandringer og sætte skub i et nyt dansk grønt erhvervseventyr.
Alligevel tøver regeringen.
I sidste uge blev det sagt: Det er første gang i 30 år, at Danmark står uden en langsigtet energipolitisk strategi.
De uklare rammer gør det meget vanskeligt at træffe beslutninger om store energiinvesteringer herhjemme, samtidig med at presset fra udlandet bliver kraftigere og kraftigere.
Det blev ikke sagt af en miljøorganisation eller en økologisk tænketank.
Så hvad venter vi på?
Hvorfor gør vi ikke grøn erhvervsudvikling til et af de helt store fælles projekter her på Christiansborg for de danske virksomheder, som så brændende ønsker at få gode rammebetingelser og at gå forrest i den her udvikling?
En fjerde helt central udfordring handler om at uddanne de næste generationer.
Det går den forkerte vej, og statsministeren finder ikke anledning til i sin åbningstale at nævne det med et eneste ord.
Der er i dag en mindre andel af de unge i en ungdomsårgang, der får en ungdomsuddannelse, end for 10 år siden.
Og der er i dag skåret så meget ned på skoleelevernes timetal, at det reelt svarer til, at mange danske skoleelever mister et helt år i skoletid.
Og der spares på voksen- og efteruddannelse, som vi også skal leve af.
Der er intet, der er vigtigere end folkeskolen, og alle erkender, at der er brug for at gøre mere.
Ingen – heller ikke lærerne og kommunerne – modsætter sig forandringer.
Alle har lyst til at være med.
Så hvorfor kan det ikke lade sig gøre at samarbejde på det her vigtige felt?
Hvorfor bruger vi det ikke til noget, at regeringen nu endelig er kommet frem til, at helhedsskolen kunne være en god løsning, og at vi finder fælles løsninger på det her område?
Den femte udfordring, jeg vil nævne, handler om situationen i de boligområder, der omtales som ghettoer.
Det er områder med kriminalitet, utryghed og arbejdsløshed – med en hel generation af børn og unge, der jo vokser op uden for de rammer, som vi normalt opfatter som danske forhold.
Tag ikke fejl: Vi støtter en stram udlændingepolitik, den er nødvendig.
Så hvorfor er det ikke nu, at vi sætter os sammen og finder løsninger i fællesskab?
Hvorfor ikke samarbejde om at stoppe de asociale og kriminelle unge, der ødelægger hele byområder?
Der er så mange udfordringer at tage fat på og så lidt vilje til at løse dem fra flertallets side.
Det, der mangler i dansk politik, er samarbejde.
Om senest 13 måneder har vælgerne talt.
Det kan gå to veje.
Enten fortsætter den nuværende statsminister – med mandat til fortsat blokpolitik, flere år med nulvækst i den offentlige sektor, endnu større skattelettelser til de bedst stillede og ministerposter til Dansk Folkeparti – eller også overtager Socialdemokraterne og SF ansvaret med mandat til at samarbejde på Christiansborg og uden for Christiansborg, med mandat til at lede en regering for ikke bare en del af Danmark, men for hele Danmark.
Vi er klar til at løfte den opgave.
Så vil jeg gerne fremsætte et forslag til vedtagelse på vegne af Socialdemokraterne, SF, Det Radikale Venstre, Enhedslisten og hr.