Lars Løkke Rasmussen (V), 2008-04-16:
Jeg vil gerne starte med at takke for en fredsommelig debat, en meget fredsommelig debat endda, og det dækker jo i virkeligheden måske over, undskyld udtrykket, at der ikke er så meget at komme efter.
Det mest sindsoprivende element, der, hvor bølgerne gik højest og der kom patos på, og hvor det nærmede sig noget, der lignede en rigtig konflikt, var ved spørgsmålet om EU-oplysningsmidlernes rækkevidde i 2009 og 2010.
Det dækker måske i virkeligheden over, at det jo sådan set på mange måder går meget godt.
Det kunne i hvert fald være en antagelse.
Det kan også være sådan, at det dækker over, at mange af Folketingets partier jo sådan set har betydelige aktier i den finanslov, vi diskuterer her ved tredje behandling - jeg vælger sådan set at tro på begge dele.
For at tage det sidste først vil jeg da gerne starte med som ny finansminister at takke alle Folketingets partier for det forløb, der har været op til indgåelsen af den endelige finanslovaftale, for jeg kan jo med glæde konstatere, at der ikke findes et eneste parti i Folketinget, som ikke har sat sit fingeraftryk på årets finanslovaftale.
Det gælder alle fra Enhedslisten og hele vejen over, idet jeg dog så må indrømme, at Enhedslistens fingeraftryk indskrænker sig til den flerårsaftale, der er indgået om Det Kongelige Teater, og som omfatter samtlige Folketingets politiske partier, men nuvel, det er en politisk aftale, der er bred.
Det er i sig selv en bekræftelse af det samarbejdende folkestyre.
Tilsvarende stor og bred dækning er der jo omkring den vigtige satspuljeaftale, som jo i sig rummer mange vigtige elementer i forhold til socialt udsatte grupper, i forhold til narkomaner, i forhold til at sikre en bedre adgang til fysioterapi m.v., hvor alle partier på nær Enhedslisten har deltaget.
Så der er store elementer i årets finanslovaftale, som samler et meget bredt flertal i Folketinget, men der er selvfølgelig grund til her indledningsvis at rette en tak til de to partier, som har båret ved til det sidste og sammen med regeringen tager det politiske hovedansvar for den overordnede økonomiske politik.
Det er Ny Alliance, der så at sige debutterer i den rolle, og så er det Dansk Folkeparti, som jo har været en fast og loyal samarbejdspartner for regeringen siden regeringens start.
Men jeg vil egentlig også gerne benytte lejligheden her til at fremhæve Det Radikale Venstre, for med de prioriteringer, jeg selv lagde frem, da vi genfremsatte finanslovforslaget for 2008 i en revideret form, lagde jeg jo op til, at der er, kan man sige, tre elementer, der er helt centrale i den nye situation, vi er i Danmark, nemlig for det første at få lettet trykket lidt fra speederen og tage lidt af aktivitetsvirkningen af den økonomiske politik, for det andet at tage et fastere greb om rattet med henblik på at styre vores egne økonomiske rammer, ikke mindst over for kommunerne, og endelig for det tredje noget helt afgørende, nemlig at øge arbejdsudbuddet, fordi det, der er den knappe ressource i det danske samfund i øjeblikket, og det skal jeg vende tilbage til, jo er mangelen på arbejdskraft.
I forhold til dette sidste element må man jo sige, at den aftale, der er indgået om en jobplan, er en af flere centrale støttepiller under årets finanslov, og lige præcis på det punkt gik Det Radikale Venstre med ind og tog ansvar sammen med regeringen, sammen med Dansk Folkeparti, sammen med Ny Alliance for elementer i en samlet jobplan, som øger arbejdsudbuddet med i hvert fald op mod 7.000 årsværk og i virkeligheden, når man regner den internationale dimension af jobplanen med, noget mere.
Men jeg vælger også at tro og det synes jeg også der er stærkt belæg for - at en anden grund til det relativt fredsommelige gemyt jo relaterer sig til, at det faktisk, uden at overdrive, går rimelig fornuftigt i Danmark for tiden.
Vi har en historisk høj beskæftigelse, vi har en historisk lav arbejdsløshed.
Jeg havde nær sagt, at vi måned for måned overraskes over, hvordan arbejdsløsheden imod alle matematiske og økonomiske naturlove fortsat kan falde, sådan at den registrerede arbejdsløshed nu er nede på 2 pct., og samlet set repræsenterer fænomenet en stadig øget beskæftigelse og en stadig lavere arbejdsløshed jo det største socialpolitiske fremskridt i en generation eller mere.
Det er noget, vi alle med rette kan være stolte over og glæde os over.
Og det sker jo i en situation, hvor der samtidig er mulighed for fortsat at udbygge velfærdssamfundet.
Det kan man også se med årets finanslovaftale, som jo på en lang, lang strækning igennem alle generationer i vores samfund repræsenterer helt konkrete forbedringer.
Lad mig nævne børnechecken til familier med de mindste børn, lad mig nævne det, der nu gennemføres fra 2010, at alle forældre får sikkerhed for, at deres børn får et sundt måltid mad i daginstitutionen efter en ubureaukratisk model, som har en rigtig god social profil, der betyder, at sådan nogle i min indkomstklasse selv finansierer børnenes mad, men som samtidig sikrer, at de forældre, hvis børn er på økonomisk eller social friplads, og hvis børn i virkeligheden måske risikerer at blive de mest forsømte, hvis ikke vi tilvejebringer et sådant fleksibelt tilbud i daginstitutionerne, får maden uden eller med reduceret forældrebetaling.
Det er en ubureaukratisk, fleksibel, socialt rigtigt sammenskruet ordning.
Der er en tryghedspakke i årets finanslovaftale, der er en forhøjelse af ældrechecken som en håndsrækning til de dårligst stillede af vores pensionister, der er indførslen af faste kontaktpersoner på landets sygehuse, der er et ikke obligatorisk, men bredt dækkende tilbud om livmoderhalskræftvaccine til vores unge piger, så vi kan undgå helt unødvendige dødsfald senere i livet, der er en forhøjelse af ulandsbistanden med 300 mio. kr., der er et opgør med de løsrevne lukkedage, som er et irritationsmoment for mange forældre, uden at det kammer over og bliver så ortodokst, at man også afstår fra at lukke institutionerne de dage, hvor der ikke nogen børn, der skal passes.
Så der er sådan en stribe konkrete eksempler på, hvordan vi løbende konkret, jordnært og praktisk udbygger og forbedrer det danske velfærdssamfund.
Men det er selvfølgelig ikke rosenrødt, det hele.
For der er jo ingen grund til at lægge skjul på, at det billede, jeg her tegner op, og som jo kan efterprøves, og som består prøven målt op imod virkelighedens verden, er et billede, der jo også udfordres.
Og hvad er udfordringen?
Ja, udfordringen er jo, at det næsten er ved at gå for godt, sådan at det, der nu er den knappe ressource i vores samfund, er mangelen på hænder.
Det er et meget stort pres på arbejdsmarkedet, som jo også sætter sig i nogle af de spørgsmål, der har været i dag, ikke mindst fra hr. Ole Sohn, spørgsmål om vakante stillinger rundtomkring i den offentlige sektor.
Det er jo ikke et spørgsmål, der kan isoleres til den offentlige sektor, for man kan jo også hos mange private arbejdsgivere høre fortællinger om, hvordan det er svært at besætte stillinger der, så det er jo et mere generelt forekommende problem.
Men det er selvfølgelig et problem, og det er jo udtryk for, at vi har et presset arbejdsmarked.
Men det udfordrer os jo også på anden vis, fordi det risikerer at sætte sig ind i en løn/prisspiral, der truer vores egen konkurrenceevne, og som på sigt altså betyder, at de gode tider ikke bevæger sig mod endnu bedre tider, men mod knap så gode tider.
Derfor er det selvfølgelig, kan man sige, tidens vigtigste udfordring overhovedet, og jeg må sige, at jeg ikke kan genkende det billede, som specielt hr. Ole Sohn - som jo fremmest af alle forfægter oppositionens synspunkter, i det omfang man har kunnet mærke opposition her i dag - fremmaner ved at sige, at regeringen har siddet på hænderne igennem 6 år. Man må i hvert fald sige, at man ikke kan beskylde hr. Ole Sohn for at sidde på hænderne, for man kan ikke sidde på hænderne og knipse med fingrene samtidig.
Og det er jo hr. Ole Sohns tilgang til tingene.
Det er sådan et fingerknips: Hvorfor ansætter vi ikke nogle flere sygeplejersker?
Vi har hele vejen rundt og senest jo med trepartsaftalen gjort en del for at øge rekrutteringen og uddannelseskapaciteten i den offentlige sektor, men der er bare ikke en nem løsning på den her udfordring.
Det er en kæmpe udfordring, og det er sådan set også den, som vi, altså de partier, som tager hovedansvaret for finanslovaftalen, forøger at adressere.
Hele den trepartsaftale til brutto 8 mia. kr. og netto 6 mia. kr., som opprioriterer ledelsesuddannelsen i den offentlige sektor, introducerer flere voksenlærlingepladser, udvider uddannelseskapaciteten og en lang række andre ting,
tager sådan set sigte på at adressere det problem.
Hele kvalitetsreformen med kvalitetspuljen på 10 mia. kr., hvoraf vi altså her med årets finanslovaftale udmønter de 8,5 mia. kr., er en stor investering i en bedre offentlig sektor.
Den pulje, der nu sættes af på 3 mia. kr. til at forske i og udvikle arbejdskraftbesparende teknologi, er en anden måde at adressere dette fænomen på.
Derfor må jeg også sige til hr. Morten Bødskov, som efterlyste, hvor Kvalitetsfonden er,
at den bl.a. er lige præcis dér, for de 3 mia. kr. er jo 3 mia. kr., der tages ud af de 50 mia. kr., som vi over en årrække bygger op til at lave målrettede investeringer i den offentlige sektor for.
Den kloge måde at gøre det på er jo at sige: Hvordan kan vi i et samarbejde med det private erhvervsliv, med de faglige ledere, med det dygtige personale i den offentlige sektor, og hvordan kan vi ved innovation, nytænkning og kreativitet udvikle teknologi eller apparatur eller arbejdsprocesser, som helt konkret gør livet lettere for vores ansatte, og som gør, at de hænder, som så at sige er den knappe ressource, kan komme til at række længere?
Derfor skal det her selvfølgelig også følges op af målrettede investeringer - det er et andet tema, der har været fremme i dag - i bedre apparatur og bedre bygningsmasse i den offentlige sektor.
Det vil være sådan, fuldstændig som det er lovet i valgkampen, at de 50 mia. kr., der skal bruges til at investere i bedre sygehuse, bedre folkeskoler m.v., fra 2009 over en årrække vil være bygget op.
Jeg er altså nødt til lige at understrege, at den udfordring, der handler om knapheden på arbejdskraft i den offentlige sektor jo udgør en bredere problemstilling - og det forstår jeg godt også set i lyset af den dag, vi har i dag, og her tænker jeg ikke på dronningens fødselsdag, men måske snarere på det fænomen, at der i dag er indledt en fuldt lovlig varslet konflikt.
Nu har hr. Ole Sohn af flere omgange nævnt - jeg ved ikke, hvor tallet kommer fra - at der skulle være 2.500 vakante sygeplejerskestillinger.
Jeg kan gøre opmærksom på, at der ifølge Arbejdsmarkedsstyrelsen i andet halvår af 2007 var tale om, at der uden held blev søgt besat 1066 sygeplejerskestillinger.
Det svarer til 2 pct. af stillingerne på området.
Jeg kan til sammenligning sige, at der i den samme periode var 58.000 forgæves forsøg på at besætte stillinger i den private sektor svarende til 3 pct. af beskæftigede i den private sektor.
Hvis vi skal adressere den knaphed, og det skal vi jo, så kræver det først og fremmest, at vi fører en helt overordnet fornuftig økonomisk politik.
Det er jo sammenfattet i det, som jeg ikke bare ved mit indlæg her i dag, men også ved fremlæggelsen af finanslovforslaget, sagde til en start, nemlig at vi for at blive i bilmetaforikken skal lette foden lidt fra speederen, vi skal tage et hårdere greb omkring rattet for at sikre, at det, vi aftaler ikke mindst med kommunerne, også respekteres.
Vi skal udvide arbejdsstyrken ved at gøre det lettere at rekruttere arbejdskraft i udlandet, ved at få nogle af dem, der går på passive ydelser, ind på arbejdsmarkedet og ved at tage et opgør med unødvendigt sygefravær, som skyldes dårligt arbejdsmiljø eller dårlige processer mellem virksomhed og kommune og almen praksis.
Det er det, vi skal gøre.
Vi skal simpelt hen forske i at udfolde de rigtige løsninger.
Det burde sådan set være en dagsorden, vi kunne enes om, og derfor må jeg sige, at jeg bliver lidt ærgerlig, når man siger - jeg tror, at det igen var SF, der var inde på det fænomen - at man jo godt ville være med til noget mere, og så som et konkret eksempel nævner flerårsaftalen på kriminalforsorgsområdet, hvor en meget bred kreds af partier jo blev enige om, hvordan der med fornuft kunne bruges nogle flere penge, men da de så skulle findes kneb det med paratheden.
Hr. Ole Sohn brugte udtrykket, at det var designet til at squeeze oppositionen ud.
Hvad var det så, der var designet til at squeeze oppositionen ud?
Hele tanken og det, der gemte sig i forslaget, var sådan set at sige, at når nu staten kan købe ind med meget stor rabat, når vi køber hjemmearbejdspladser, it-opkoblinger, kuglepenne og notesblokke, fordi det nu engang er sådan - jeg tror, at hr. Ole Sohn, med den forandringsproces, hr. Ole Sohn har gennemgået fra sin tidlige politiske ungdom til nu, vil anerkende den markedsmekanisme - at hvis man køber stort ind, får man rabatter - skal vi så ikke lade vores selvejende institutioner på det offentlige område blive omfattet af statens indkøbsaftaler?
Hvis man kan købe det til halv pris, behøver man ikke lige så mange penge, som man havde i går, for at få det samme antal hjemmearbejdspladser.
Her er der altså en mulighed for simpelt hen at gøre noget, der er klogere, og få pengene til at række lidt længere.
Det er det, hr. Ole Sohn omtaler som et meget målrettet forsøg på at squeeze oppositionen ud.
Jeg må sige, at hvis det er dér, grænsen går for kreativitet i oppositionen, så tror jeg, at vi kan imødese en meget sort fremtid, hvis oppositionen på et tidspunkt skulle blive majoritet.
For med den demografiske udfordring, som vi står over for - med flere, der forlader arbejdsmarkedet, end der træder ind på arbejdsmarkedet, og med et stigende berettiget forventningspres om, at når vi betaler en af verdens højeste skatter, skal vi også mødes med en tilsvarende høj service - er en af hovedvejene til at få enderne til at nå sammen simpelt hen at indrette os klogere, mere begavet, sådan som vi f.eks. også gør det med de nye servicecentre, vi laver på statens eget område.
Dem laver vi for at samle nogle af de administrative funktioner på færre adresser, for at øge det faglige niveau og skabe mere spændende arbejdspladser, for at få det samme arbejde gjort med et mindre antal normeringer - for simpelt hen at sikre, at vi har indrettet os på en sådan måde, at opgaverne også kan løses i en situation, hvor arbejdskraften med fordel kunne bruges andre steder, nemlig i den borgernære service, hvor folk sådan set for alvor kan opleve, om vi har et velfungerende velfærdssamfund, eller ude i den private sektor, hvor man skaber den velstand, som sådan set er forudsætningen for velfærd.
Det er sådan set den vej, vi skal gå, og det synes jeg at årets finanslovaftale på mange måder ligger en fornem grundsten til.
Jeg synes også for at slutte i et lidt mere positivt hjørne, at der har været meningstilkendegivelser her i dag, som burde, hvis man ellers står ved det, som man selv siger, også når tingene sættes under en anden overskrift, pege i retning af, at vi kunne få bredde omkring nogle af de nødvendige ting.
Hr. Morten Bødskov fremhævede f.eks. den socialdemokratiske såkaldte jobplan, som nok ikke har meget med en jobplan at gøre, og som i hvert fald ikke kan generere 100.000 årsværk, sådan som det bliver påstået, men som jo alligevel rummer nogle interessante elementer, f.eks. det element, at hvis vi kan afbureaukratisere i den offentlige sektor og fjerne nogle stive strukturer og indberetningsskemaer og andet, der belaster dagligdagen for nogle af vores offentligt ansatte, rækker deres arbejdskraft så at sige længere.
Det giver ikke flere mennesker på arbejdsmarkedet, men værdien både for dem selv og for samfundet bliver selvfølgelig større, hvis de kan koncentrere deres tid om deres kerneopgaver frem for en masse procesting.
Det er jo også en dagsorden, der er sat i årets finanslovaftale, hvor regeringen sammen med Dansk Folkeparti og Ny Alliance har lanceret en afbureaukratiseringsreform, der kommer til at tage meget konkret form over det næste år, og som følges op af forpligtende handlingsplaner på de servicetunge ministerområder.
Er der socialdemokratisk opbakning til det, er det spændende.
Jeg noterer mig også, at Socialdemokratiet netop har gjort sig tanken om, at hvis man introducerer ny teknologi i den offentlige sektor, så kunne det også være en af vejene til, tror jeg, ikke at få flere hænder, men altså til at få hænderne til at række længere.
Så jeg synes, at der er nogle elementer i det, der også har været fremført her i dag, som vækker en vis optimisme i forhold til den kæmpe omstillingsproces, som det danske samfund undergår i disse år, og som gør, at et godt samfund i dag skal blive endnu bedre i morgen.
Til den fortælling hører selvfølgelig også spørgsmålet om skat, og det er ikke en diskussion, jeg i dag på nogen måde vil gå dybt ind i, for regeringen har jo nedsat en skattekommission med et kendt kommissorium, som arbejder frem til næste forår.
Men jeg noterer mig da alligevel med en vis tilfredshed, at oppositionen synes at have forladt det mantra, der ekkoagtigt lød igen og igen i hele valgkampen, nemlig at man skulle vælge mellem velfærd og skattelettelser.
For nu lyder det i et eller andet varieret omfang, som det er svært helt at få greb om, at det muligvis nok alligevel ikke helt kan udelukkes, at det kunne være en god idé at lette skatten på arbejde for at øge arbejdsudbuddet og for at understøtte, at det skal kunne betale sig at gøre en ekstra indsats.
Jeg skal nok lade være med at stå her og overfortolke de signaler, men jeg har bare noteret mig dem.
Men lidt forvirret er jeg jo også.
For på den ene side står SF, som jo skarpest af alle fremfører oppositionens synspunkter, og klandrer regeringen for den skattelettelse, der er i år, og på den anden side står man så og efterlyser en skatteomlægning, som skal have en grøn profil.
Og den her regering går så meget op i, at man skal holde, hvad man lover, at vi også påtager os at opfylde den tidligere regerings løfter i så henseende, for alternativet til at sænke skatterne ville være at sænke arbejdsmarkedsbidraget.
Men glem nu det.
Den anden del er jo lige i øjet i forhold til det, jeg forstår både er en SF- og en socialdemokratisk prioritering, når man skal snakke skat, nemlig at man skal lette skatten på arbejde, og så skal man lave noget med en grøn profil, der gør, at vi alle sammen kerer os noget mere om miljø og klima.
Og hvad er det, regeringen har gjort og aftalt med Dansk Folkeparti og nu gennemfører?
Det er, at vi indekserer nogle energiafgifter for at undgå den situation, at energiafgifterne i virkelighedens verden fylder mindre og mindre, og at incitamentet til, at vi hver især sparer på energien, bliver mindre og mindre.
Det er sådan set det, der finansierer en lavere beskatning på arbejde.
Det er jo lige præcis som plukket ud af den overskrift, der hedder: En grøn skattereform, hvor vi tænker mere på klimaet, skruer op for det, og skruer ned for skatten på arbejdsindkomster.
Derfor må jeg sige, at jeg nok skal lade være med at overfortolke de signaler, der er givet i dag, for jeg er fortsat et forvirret menneske, for på den ene side står man altså og melder sig ind i diskussionen om en skattereform under den her overskrift, og på den ene side klandrer man i selv samme indlæg regeringen for konkret i år at have gjort det, man efterlyser.
For så vidt angår kommunerne, er der i hvert fald nogle myter, der florerer.
Man har sået myten om, at regeringen skulle have begået et eller andet aftalebrud.
Man sår myten om, at vi nu kaster den offentlige sektor ud i et anlægsstop.
Det var så god en aftale, at alle, der på kommunernes side af bordet var med til at indgå aftalen, sådan set roste den.
Borgmestre i nogle af landets byer, jeg kan nævne landets næststørste by, omsatte aftalen respektfuldt til budgetforlig lokalt, som blev fremhævet som sande velfærdsbudgetter.
Der var et betydeligt løft i driftsudgifterne, og der var i øvrigt også et betydeligt løft i anlægsudgifterne, da kommunerne havde lavet budgetterne.
Det er sådan, at kommunerne i år budgetterer med at have et anlægsbudget på 17 mia. kr., hvilket er historisk højt.
Det er 2 mia. kr. mere end året før.
For det er nu engang sådan, at når vi har indrettet os - det tager regeringen et ansvar for - med en meget decentral opbygning af samfundet, hvor kommunerne er blevet større og stærkere og fylder mere i opgaveløsningen og også mere i det politiske og økonomiske landskab og faktisk bruger noget nær en halvtredser, hver gang vi bruger en hundredkroneseddel, så har kommunerne selvfølgelig også hver for sig og ikke mindst fælles et ansvar for at løfte deres del af det samfundsøkonomiske.
Vi har så i regeringen accepteret, at man kører med de budgetter, der er lagt, om end de er 1 mia. kr. højere end det, der er aftalt og forudsat, og som blev klappet hjem.
Det har vi, og det er jo bl.a. en af grundene til, at vi så i stedet på statens eget område har været nødt til at etablere en tvungen opsparing, der kommer til udbetaling straks i det nye budgetår.
Og vi har også accepteret de anlægsbudgetter på 17 mia. kr., kommunerne selv har lagt.
Det er historisk højt.
Men vi har så bare det fromme ønske, kan man sige, at det skal blive derved; at vi nu skal have sikkerhed for, at kommunerne så også samlet set respekterer de budgetter, de selv har lagt.
For der er ikke i den situation, vi i Danmark befinder os i med en historisk lav arbejdsløshed og med en inflation, der sådan er på vej lidt op, og med lønstigninger på både det private og det offentlige arbejdsmarked, som er historisk høje, og som i hvert fald udfordrer vores konkurrenceevne, plads til, at vi kan have et ukontrolleret offentligt forbrug.
Derfor går hele missionen sådan set bare ud på at fremtidssikre kommunestyret og sikre, at vi også fremadrettet kan have kommunerne til at fylde meget i det økonomiske landskab, derved at de sådan set respekterer de budgetter, de selv har lagt.
Det er ikke noget overgreb.
Det er hverken et udtryk for at svinge en hammer eller lægge en løkke om nogens hals.
Det er sådan set bare et udtryk for at etablere nogle mekanismer, der sikrer, at man gensidigt respekterer den rolle, man hver især har.
Skulle det så pludselig sætte sig i, at alting går i stå, at der er toiletter, der ikke kan renoveres, at der er planlagte gymnastiksale, der ikke kan klargøres?
Jeg må sige, at jeg simpelt hen ikke kan forstå det, for som sagt er det sådan, at det anlægsbudget, der er i år, er historisk højt.
Jeg ved ikke, om man kan gå tilbage og finde et tidspunkt i historien, hvor man kan finde et højere anlægsbudget.
Det er jo rigtigt, som jeg tror hr. hr. Kristian Thulesen Dahl fremdrog, at der selvfølgelig er en tradition for, at anlægsbudgetterne glider fra det ene år og ind i det næste, og at man må regne med, at man ikke har brugt anlægsbudgettet op i 2007
fuldt ud på alle projekter.
Nogle af dem glider ind i 2008, men alligevel må man regne med, at en del af det, man havde planlagt at lave i 2008, glider ind i 2009.
Hvis ikke det er tilfældet, er det, fordi man ikke har meget styring på sine anlægsbudgetter.
Så det, jeg ligesom opsummerende må sige om den del, er, at med de budgetter, der er vedtaget i kommunerne, har vi et historisk højt kommunalt serviceforbrug.
Vi har et historisk højt kommunalt anlægsbudget.
Og begge dele vidner jo om og bekræfter det, jeg sagde til en start, nemlig at det går rigtig godt i Danmark.
Det går godt for danskerne, og det muliggør, at vi stille og roligt også kan udbygge det danske velfærdssamfund, hvad enten det er den del af det danske velfærdssamfund, vi har et hovedansvar for her i salen, eller den del, som jo i virkeligheden er den vigtigste og den mest borgernære, nemlig den del, som kommunerne har det umiddelbare forvaltningsansvar for.
Med årets finanslov sikrer vi, at vi ikke gambler med de gode tider, og at vi kan fortsætte en stabil, ansvarlig kurs, hvor vi ikke sætter gode tider over styr.
Derfor er jeg utrolig glad for, at så mange partier på forskellige strækninger har bidraget, og at to partier sammen med regeringen har taget det ultimative hovedansvar for at lave en aftale.
Jeg noterer mig også, at der er en række partier, der om end de ikke har været med i den endelige aftale, trods alt samlet set tager ansvaret og stemmer for årets finanslov.