Søren Pind (V), 2016-04-29:
Beslutningsforslaget sætter fokus på et meget vigtigt område, nemlig bekæmpelse af pædofili.
Pædofili er en af de mest modbydelige forbrydelser, ikke mindst fordi krænkelsen sætter dybe spor, der vil påvirke det enkelte barn hele livet.
Af samme årsag har jeg i min egenskab af justitsminister fremsat forslag om flere initiativer på området.
Der er bl.a. fremsat et lovforslag om udvidet brug af videoafhøring af børn, der betyder, at børn i videre omfang end tidligere bliver skånet for at vidne i retten mod deres krænkere.
Folketinget vedtog forslaget i februar.
Og der er fremsat lovforslag om markant hårdere straffe til personer, som begår seksuelle overgreb mod børn, og forslaget behandles for tiden i Retsudvalget.
Så regeringen står altså fuldt og helt bag kampen mod pædofili.
Det skal der ikke herske nogen tvivl om.
Men vi kan ikke støtte beslutningsforslaget og initiativerne der lægges op til.
Før jeg kommer nærmere ind på min holdning til beslutningsforslaget, vil jeg for god ordens skyld gøre opmærksom på, at forslaget berører flere ministres ressortområde.
Den generelle forebyggelses- og behandlingsindsats over for pædofile hører under sundheds- og ældreministeren, mens børnehuset hører under social- og indenrigsministeren.
Jeg skal i dag holde mig til det, jeg ved noget om, og hvor jeg som justitsminister har det overordnede ansvar.
Det vil sige behandling af dømte seksualforbrydere under afsoning og spørgsmålet om, hvorvidt Straffelovrådet skal se på, om der bør indføres en selvstændig straffebestemmelse om såkaldt grooming.
Der vil under udvalgsbehandlingen af forslaget blive rig mulighed for at få besvaret de spørgsmål, der måtte være på de områder, som hører under sundheds- og ældreministeren eller social- og indenrigsministeren.
Vi skal nok komme hele vejen rundt.
Men lad mig starte med spørgsmålet om behandling af dømte seksualforbrydere.
Beslutningsforslaget lægger op til en styrkelse af behandlingen af dømte seksualforbrydere både under afsoning og i forbindelse med udslusning.
Jeg skal starte med at slå fast, at der allerede i dag er stort fokus på behandling af seksualforbrydere i Kriminalforsorgen, både under afsoning og ved prøveløsladelse.
Seksualforbrydere, der idømmes en ubetinget fængselsstraf, tilbydes under afsoningen behandling efter den såkaldte visitationsordning, hvor behandlingspersonalet vurderer, om den dømte har behov for og motivation for behandling.
Herudover kan Kriminalforsorgen i forbindelse med prøveløsladelse af dømte seksualforbrydere fastsætte vilkår om behandling.
Hvis den dømte ikke accepterer de vilkår, vil prøveløsladelse som altovervejende hovedregel blive afslået.
For at optimere den nuværende behandling pågår der for tiden et forskningsprojekt om behandling af dømte seksualforbrydere i Kriminalforsorgen.
Projektet omfatter tre delundersøgelser – en undersøgelse af visitationen af de dømte seksualforbrydere, der tilbydes behandling, en undersøgelse af behandlingseffekten og en recidivundersøgelse, altså en undersøgelse af personernes tilbagefald til ny kriminalitet.
Projektet skal gøre det muligt at vurdere, hvilke faktorer der har betydning for behandlingens udfald, det kan f.eks. være kriminalitetens art eller gerningsmandens sociale forhold.
Det forventes desuden, at det bliver muligt at vurdere, om der er nogle seksualforbrydere, der har mere gavn af bestemte former for behandling end andre.
Det her område er så vigtigt og kompliceret, at vi på trods af gode intentioner ikke bør træffe forhastede beslutninger.
Min indstilling er derfor, at vi skal afvente resultatet af forskningsprojektet, som forventes offentliggjort frem mod midten af næste år.
Så er vi sikre på, at behandlingen af dømte seksualforbrydere tilrettelægges på den mest virksomme måde.
Hvis vi så vender os mod den del af beslutningsforslaget, der handler om såkaldt grooming, lægges der op til, at Straffelovrådet skal overveje, om der bør indføres en selvstændig bestemmelse herom i straffeloven.
Grooming er som bekendt den manipulerende proces, hvor en voksen opbygger et tillidsforhold til et barn med henblik på senere at begå overgreb mod barnet.
Derfor lyder det også besnærende med en selvstændig bestemmelse i straffeloven.
Problemet er desværre bare, at det ikke flytter noget i virkelighedens verden.
Sagen er den, at grooming allerede i dag er kriminaliseret som forsøg på at begå en overtrædelse af straffelovens bestemmelser om seksuelt overgreb mod et barn.
Det kan f.eks. straffes som forsøg på samleje med et barn under 15 år eller forsøg på produktion af børnepornografi.
Enhver forberedende handling – enhver forberedende handling – kan i princippet, uanset om handlingen i sig selv er harmløs eller uegnet som middel til at begå forbrydelsen,
straffes.
Det kan straffes som forsøg.
Det eneste, der kræves, er, at gerningsmanden har til hensigt at begå forbrydelsen, og at gerningsmandens forestillinger herom, i hvert fald i en vis grad, er blevet konkretiseret med hensyn til forbrydelsens art og udførelse.
Det betyder altså på et mere populært dansk, at grooming efter omstændighederne kan straffes allerede fra det tidspunkt, hvor en voksen kontakter et barn med den hensigt at udføre et seksuelt overgreb.
En selvstændig bestemmelse i straffeloven om grooming vil med andre ord ikke hjælpe os i kampen mod seksuelle overgreb mod børn, og der er derfor ikke behov for Straffelovrådets vurdering heraf.
Jeg er helt sikker på, at beslutningsforslaget er båret af de bedste intentioner fra forslagsstillernes side, men mit svar er, at regeringen allerede er gået målrettet ind i kampen mod seksuelle overgreb mod børn; der er fuldt blus på det, og straffeloven omfatter altså de her ting.
Og på den baggrund kan regeringen altså ikke støtte beslutningsforslaget.
Men det er jo egentlig rart, for nu fik vi da afsløret, at vores uenighed faktisk består i en fuldstændig juridisk misopfattelse af, hvad regeringen er, fra fru Pernille Skippers side.
Når fru Pernille Skipper siger, at det herovre er den lovgivende magt, og at det ovre i regeringen er den udøvende magt, så er det jo det rene sludder og vrøvl.
Det er fuldstændig forkert.
Når man kigger i grundlovens § 3, vil man se, at det fremgår helt tydeligt, at den lovgivende magt består af Folketinget og regeringen i forening.
Og regeringen har i den sammenhæng en lige så legitim interesse i at have sine drøftelser fortroligt, som den del af den lovgivende magt, som Folketinget udgør, har.