Claus Hjort Frederiksen (V), 2010-04-29:
Jeg har set frem til denne forespørgselsdebat, hvor jeg jo igen får lejlighed til at redegøre for udfordringerne for dansk økonomi og de offentlige finanser over for Folketinget og jo ikke mindst over for oppositionens finansordførere.
Men lad mig starte med at nævne nogle af de resultater, vi har nået i denne regerings tid frem til efteråret 2008, hvor den finansielle krise som bekendt ramte både Danmark og resten af verden med stor styrke.
For det første: I Danmark havde vi det største overskud blandt samtlige 27 EU-lande i de gode år fra 2005 og frem til 2008.
Overskuddet var i gennemsnit 4,6 pct. af BNP.
Det er da om noget udtryk for en ansvarlig politik.
For det andet: Overskuddene betød, at nedbringelsen af den offentlige gæld var på forkant med den plan, som den tidligere SR-regering lagde frem i 2001.
Den store offentlige nettogæld, som vi overtog i 2001, er vendt til en nettoformue i 2008. Vi havde altså sikret, at gælden blev bragt ud i verden, før vi blev ramt af krisen.
Det er jo årsagen til, at vi i Danmark har kunnet føre en mere lempelig politik end de fleste andre lande, uden at vores rentespænd er kommet under længerevarende pres.
Og det var bestemt ikke med oppositionens hjælp, at vi på den måde var godt forberedt på krisen.
Havde vi lyttet til dem, så skulle vi have brugt 2 kr. for hver ekstra krone, vi tjente.
Jeg behøver vel blot at nævne folketingsmedlemmerne Mette Frederiksen og Özlem Sara Cekic for at illustrere dette.
Her vil jeg sådan set
gerne rose den tidligere regering for den plan, den lagde frem i 2001, og som vi jo overtog dengang.
Dengang var der en meget klar erkendelse af, at væksten i det offentlige forbrug skulle begrænses markant for at sikre, at finanspolitikken på lang sigt hænger sammen.
Det er jo desværre ikke en erkendelse, der er taget med over i opposition.
Situationen i dag er, at vi har løftet den offentlige service med ca. 50 pct. mere, end man planlagde dengang.
Og det har der været råd til, indtil krisen ændrede betingelserne.
Behovet for at få dæmpet væksten i de offentlige udgifter er i dag større end i starten af årtusindskiftet. For det tredje: Ledigheden i Danmark har været historisk lav, og på trods af krisen er ledigheden faktisk forholdsvis moderat. Ja, selv om vi er ramt af det kraftigste tilbageslag i nyere tid og at BNP er faldet 2 år i træk, så er den registrerede ledighed nu kun på 4,2 pct. af arbejdsstyrken, og meget tyder på, at de menneskelige omkostninger ved krisen kan blive mindre end frygtet.
Det kan vi jo også få bekræftet i dag med ledighedstallet, som er offentliggjort, og som jo igen er faldet.
Med en ledighed på 4,2 pct. ligger vi faktisk lavere end i alle år under den forrige regering.
Lad mig lige gentage det: På trods af den store krise i den vestlige verden er den registrerede ledighed i dag lavere end på noget tidspunkt under den forrige regering.
Der er gennemført rigtig mange reformer siden 2001, som styrker beskæftigelsen og lysten til at gøre en ekstra indsats.
Marginalskatten er sat ned for de beskæftigede over en bred kam for både lavt- og højtlønnede.
Vi har indført et beskæftigelsesfradrag, og der er gennemført mange ændringer i arbejdsmarkedspolitikken, som styrker beskæftigelsen, ikke mindst blandt de ufaglærte.
Det har jo virket.
Den strukturelle ledighed er faldet med ca. 50.000 siden år 2000.
Samtidig har vi med velfærdsreformen gennemført en visionær reform af tilbagetrækningssystemet, som isoleret set kan øge beskæftigelsen med op mod 10 pct. i 2040.
Det er alt sammen udtryk for en ansvarlig og fremsynet økonomisk politik, som vi jo løbende har forankret i gennemarbejdede planer, der rækker mange år frem, og som giver alle mulighed for at diskutere grundlaget for den økonomiske politik.
Desværre er vi så, som jo stort set alle andre lande, blevet ramt hårdt af den globale krise.
Det har medført en stor reduktion i den økonomiske aktivitet og i den private beskæftigelse.
Og vi må jo erkende, at vi ikke gennem den økonomiske politik kan forhindre tab af arbejdspladser, når verdensøkonomien er i stærk recession.
Men med en fornuftig økonomisk politik kan vi sikre, at tabet bliver så begrænset som muligt.
Regeringen har således gennemført tre bank- og kreditpakker, som sikrer et fundament for de sunde bankers overlevelse; vi har øget de offentlige investeringer; vi har frigivet SP-midlerne og gennemført en skattereform, som sænker skatten på indkomst.
Og den omfattende indsats ser jo også ud til at virke.
Forholdene på de finansielle markeder er blevet mere normale, forbruger- og erhvervstilliden er steget kraftigt siden foråret, vi har haft moderat vækst siden sidste sommer, og samtidig kan vi se, at stigningen i ledigheden er mindre, ja, den er sågar faldet i dag, og at den globale økonomi er i klar bedring.
Vi ved jo erfaringsmæssigt, at det store fald i renten og de finanspolitiske lempelser, som er gennemført, vil virke med stigende styrke igennem 2010 og ind i 2011.
Så konklusionen i dag er vel, selv om vi ikke er helt igennem endnu, at operationen indtil videre er lykkedes, og at patienten er i klar bedring.
Men krisen har været dyr.
Erhvervslivet er blevet hårdt ramt, og de offentlige finanser er blevet kraftigt svækket.
Danmark er med andre ord blevet fattigere, og det må vi rette ind efter.
Vi står med den grundlæggende udfordring, at der vil være et stort offentligt underskud frem til 2015, hvis ikke vi gør noget, også selv om konjunkturerne forbedres frem mod 2015.
Konkret skal vi finde 31 mia. kr. for at få balance i 2015, og selv om vi når det mål, vil der også i årene efter være pres på finanserne.
Både den demografiske udvikling, de faldende indtægter fra Nordsøen og vores mål i klima- og energipolitikken vil svække finanserne.
Samtidig vil vi komme ind i EU's procedure for uforholdsmæssigt store underskud, og det betyder efter alt at dømme, at vi skal finde 24 mia. kr. fra 2011 til 2013.
Det bringer os så tre fjerdedele af vejen mod målet om balance i 2015.
Selv om henstillingerne til Danmark vil være mildere end i de fleste andre lande under proceduren, er det en betydelig opgave, vi står over for.
Lad mig nævne, at også Nationalbanken har understreget vigtigheden af at overholde EU-reglerne og givet fuld opbakning til målet om at indfri de henstillinger, der måtte komme fra EU.
Der er mange grunde til, at vi vælger at følge konsolideringsvejen.
Først og fremmest er konsolideringsvejen den eneste måde for at undgå en hastigt voksende gæld og stigende rentebetalinger.
De stigende renteudgifter vil virke som en gøgeunge, der fjerner muligheden for andre og mere nyttige udgifter.
Og udskyder vi indsatsen nu, vil det blot betyde, at kravet om senere stramninger vil blive endnu større.
Hvis vi udskyder indsatsen eller lemper finanspolitikken yderligere, vil det svække troværdigheden omkring fastkurspolitikken og øge risikoen for højere renter.
Det vil i sig selv dæmpe vækst og beskæftigelse og ikke mindst svække boligmarkedet.
Sidst, men ikke mindst, er genopretningen af balancen i de offentlige finanser jo en betingelse for overhovedet at have handlemuligheder i finanspolitikken i de kommende år, og dem kan vi få brug for.
Regeringen har på baggrund af udfordringerne fremlagt en overordnet strategi for, hvordan opgaven vil blive håndteret.
Den fremgår af regeringens arbejdsprogram »Danmark 2020«.
Her og nu handler det selvfølgelig om at få dansk økonomi skånsomt ud af krisen.
Tværtimod holder regeringen fast i en ekstraordinært lempelig økonomisk politik her i 2010.
Vi bruger rigtig mange penge på at få gang i økonomien, både via større offentlige investeringer og ved at styrke familiernes økonomi gennem skattenedsættelser.
Derudover vil vi tage yderligere initiativer til at mindske krisens menneskelige omkostninger, herunder særlige initiativer rettet mod unge og personer med meget lange ledighedsforløb.
Vi starter så genopretningen af de offentlige finanser fra 2011, og vi regner med, at konsolideringen skal skærpes i 2012 og 2013.
Finanspolitikken i 2011 vil i sagens natur blive nøje afstemt med konjunkturerne.
Genopretningen skal ske på udgiftssiden.
Regeringen vil sigte efter at holde det offentlige forbrug i ro fra 2011 til 2013.
Der er altså samlet set ikke tale om besparelser i den offentlige service.
Vi har netop fremlagt en plan, hvor vi gennem omprioriteringer inden for den uændrede forbrugsramme tilfører ekstra ressourcer til sundhedsområdet, men også til uddannelse og indsatsen for svage og udsatte grupper.
Jeg vil gerne understrege, at udfordringen med at dæmpe de offentlige serviceudgifter er en bunden opgave, som skal adresseres.
Hvis forbrugsvæksten på gennemsnitlig 1,6 pct. årligt, som vi har set de eneste år, fortsætter frem mod 2020, vil kravet om konsolidering af de offentlige finanser være på mere end 60 mia. kr. Og det illustrerer jo meget tydeligt, at selv store arbejdsmarkedsreformer som eksempelvis en reform af efterløn ikke kan træde i stedet for en strammere styring af de offentlige udgifter.
Regeringen vil gå de offentlige udgifter igennem med en tættekam og løse opgaven så nænsomt som muligt.
Skatterne vil derimod ikke blive sat op.
Danmark har i forvejen et højt skattetryk, og skattestoppet står fast.
Højere skatter vil svække tilskyndelsen til at arbejde og investere og vil hæmme væksten og beskæftigelsen på længere sigt.
Samtidig er det jo vigtigt, at man nu, hvor vi ser tegn på et begyndende økonomisk opsving, ikke skaber tvivl om skattepolitikken.
Tvivl om skatterne i fremtiden kan medføre tilbageholdenhed hos de danske forbrugere, og det er jo det sidste, vi har brug for nu.
Jeg har nu omhyggeligt redegjort for den økonomiske situation, Danmark befinder sig i, og for regeringens initiativer, og dermed har regeringen jo klart og omhyggeligt lagt tingene frem.
Men hvad ser vi så fra oppositionen?
I al sin enkelhed kun et taktisk fidusmageri.
Oppositionen vil blot kritisere, kritisere og kritisere, og vi skal tilsyneladende i dag føre en debat uden at vide, hvad fru Helle Thorning-Schmidt og hr. Villy Søvndal vil gøre.
Socialdemokraternes formand udtalte den 2. marts, at Socialdemokraterne erkender de krav til de offentlige finanser, som er beskrevet i regeringens konvergensprogram.
Jeg citerer fru Helle Thorning-Schmidt: »Jeg anerkender Finansministeriets udregninger.
Det påhviler os at komme med en plan, der krone for krone viser, hvordan vi kommer ud af det her morads.«
Planen blev så lovet inden for et par uger, men intet er sket.
Vi har hørt fra journalister, at der er forskellige forklaringer på, hvorfor planen ikke er kommet, f.eks. at det er taktisk smart bare at kritisere regeringen.
Så nærmede man sig SF's landsmøde, og forud for det erklærede fru Helle Thorning-Schmidt i tv, at planen var færdig, og i pressen blev der gættet på, at man ikke ville fremlægge den inden, fordi SF'erne så måske kunne risikere at løbe den ned.
Så hedder det på Christiansborg, at den ikke skal komme inden tordentalerne her den 1. maj, og det seneste er, at den kommer hen under sommer.
Hele det her forløb taler naturligvis for sig selv; S og SF er drevet af taktik og ikke af ansvarlighed over for landets økonomiske situation.
Det betyder jo så, at vi skal føre denne debat i dag, i skyggen af at SF mener, at vi er bedst tjent med ikke at kende oppositionens politik.
Den hemmelige plan betyder jo heller ikke, at man ikke fra de to partiers side kan komme med det ene omkostningskrævende forslag efter det andet.
Den 14. april kunne man jo læse, at socialdemokraten hr. Jeppe Kofod vil forøge ulandsbistanden med et milliardbeløb.
SF lancerer merudgifter til førtidspensionen i størrelsesordenen 600 mio. kr., og på SF's landsmøde udskrev hr. Villy Søvndal stærkt støttet af hr. Henrik Sass Larsen fra Socialdemokraterne 2 mia. kr. til en tolærerordning i folkeskolen.
Så festen fortsætter ufortrødent.
Men hvad ved vi så om S og SF's plan?
Ja, vi ved, at EU-henstillingen skal efterleves, det har Socialdemokraternes formand jo selv sagt.
Den skal konsolideres i 2010-2013, og det beløber sig til 24 mia. kr., og det er dog en erkendelse.
Så ved vi, at væksten i kommunerne skal fortsætte med 1,8 pct. om året; det betyder alene i 2010-2013 yderligere 12 mia. kr.
Så kender vi jo skatteudspillet »Fair Forandring«, der indeholder en markant stigning i skatter og afgifter på i alt 18 mia. kr.
Det forringer arbejdsudbuddet med 3.000-4.000 personer, og 2,3 millioner skatteydere får reduceret deres rådighedsbeløb; for knap 1,5 millioner reduceres rådighedsbeløbet med over 1.000 kr. årligt, ja, faktisk er gennemsnittet for den gruppe 6.520 kr. om året.
Samtidig forringes den finanspolitiske holdbarhed med 2 mia. kr.
Så bekræftede Socialdemokraternes formand forleden dag, at man stadig vil fremrykke offentlige investeringer for 31 mia. kr., selv om det frarådes af både Nationalbanken, EU og forskellige økonomer.
Jeg vil gerne henlede opmærksomheden på, at hvis vi tillader underskuddet at vokse yderligere ligesom i Østrig og Holland, vil vi i stedet for en henstilling på ½ pct. om året få en henstilling på ¾ pct., og det vil så udløse et yderligere krav om konsolidering på 12-13 mia. kr.
Så det er jo ikke småting, vi er løbet ind i.
Hvis man gør sig den ulejlighed at tjekke, hvad fru Mette Frederiksen har foreslået, indebærer alene 5 af de 35 forslag, jeg har set på min liste, udgifter i størrelsesordenen op mod 10 mia. kr., og jeg tror også, man kan finde SF-ordførere, som fortsætter festen.
Alt det skal vi altså ikke høre noget om i dag.
Det er ærgerligt, for det havde klædt begge sider af salen at have fremlagt deres forslag til løsning.