Lars Løkke Rasmussen (V), 2011-02-24:
Tak for debatten.
Er Danmark så blevet rigere, mens vi har diskuteret?
Står der en klar konklusion tilbage, som gør Danmark rigere?
Jeg vil citere en forgænger ved at sige, at det ved jeg ikke.
Jeg kan glæde mig over, at mens vi har debatteret her, har regeringen fremlagt en energistrategi 2050, så der er i hvert fald handlet, mens vi har talt.
Det er en klar strategi, der har det sigte at gøre Danmark til en grøn vindernation, og som selvfølgelig også har et jobskabelsesperspektiv i sig.
Men samtidig komplicerer det jo også tingene, for alene på vindsiden i det, regeringen foreslår, kunne jeg jo nu stille mig op og sige, at der er 12.500 nye danske job i det her udspil, hvis man sådan anvender den vægt, som f.eks. folkesocialisterne altid bruger og vejer deres papirer af på.
Det er rigtigt, at i det omfang, vi lægger til grund, at alle de vindmøller, vi nu udbygger med, alle sammen er danskproducerede etc., har vi her i eftermiddag, mens Folketinget har talt, lagt et forslag frem, der giver 12.500 job.
Men jeg må jo ærligt sige, for jeg er ikke nogen bedrager – jeg vender tilbage til det om et øjeblik, vil jeg sige til hr. Frank Aaen – at jeg ikke kan garantere det, for Danmark er en lille åben økonomi.
Vi lever i samspil med resten af verden.
Jeg kan jo ikke garantere, at en hvilken som helst ekstra arbejdsplads, der nu oprettes med henblik på etablering af en ny havvindmøllepark, Kriegers Flak, der skal betjene 600.000 husstande med elektricitet, besættes af en dansk arbejder.
Det kan jeg jo ikke.
Jeg kan heller ikke med sikkerhed garantere, at ethvert vindmølletårn, der skal stilles op, produceres på en dansk vindmøllefabrik.
Jeg kan jo ikke give nogen garanti for, at der ikke også kunne være virksomheder i vores nærområder, som er konkurrencedygtige.
Derfor skal man være varsom, når man udregner job og vækst.
Det fører mig sådan set frem til, at når alt andet er trukket fra, er det, der står tilbage, og som er afgørende for, om vi får væksten igen, nogle helt grundlæggende ting.
Det handler ikke om, hvem der kan finde på de fleste og smarteste buzzwords, såsom innovationsstrategi, dynamik, langsigtede prioriteringer, offentligt-privat samspil og synergieffekter, uden i øvrigt at konkretisere det.
Det handler om nogle helt grundlæggende ting, nemlig om der er et attraktivt investeringsklima i vores land, om der er den tilstrækkelige arbejdsstyrke, om vi har de helt grundlæggende sunde offentlige finanser, der skal til, for at man tør planlægge med at etablere virksomheder i Danmark, om vi har administrative byrder, der matcher dem, de har i andre lande, eller om vi forfølger en strategi, hvor vi skal opfinde særlige danske byrder.
Det er jo sådan nogle grundlæggende ting, der i sidste ende afgør, om vi får væksten igen, og flere af ordførerne har været inde på, bl.a. fru Carina Christensen, at det også var den melding, som der den anden dag kom fra de seks store erhvervsorganisationer på vækstkonferencen, nemlig at det handler om disse grundlæggende ting.
Når det så er sagt, er det klart, at hvis alt det grundlæggende er på plads, er der selvfølgelig også et marked for at gøre noget målrettet.
Og der må jeg sige, at der bliver jeg sådan lidt forstemt over at lytte til den her debat, hvor nogle åbenbart har meget, meget travlt med helt unødigt at skille vandene.
Regeringen har jo over de seneste år taget en række initiativer for at udnytte danske styrkepositioner.
Og jeg kan jo se, at en del af disse initiativer nu er genopfundet i folkesocialisternes seneste udspil.
Det er bl.a. nogle af de fondskonstruktioner, regeringen har lavet, hvor folkesocialisternes bidrag så består i at fusionere to af vores fonde og sige: Her skal I se, nu sker der noget særligt nyt.
Der er altså nogle, der har meget, meget travlt med at dele vandene.
Jeg vil ikke bidrage til en unødig forlængelse af debatten.
Vi har jo et produktivitetsproblem i det danske samfund, og som jeg forstår Folketingets arbejdsregler, er det sådan, at hvis vi kan slutte debatten inden kl. 16.00, kan der stemmes i dag, og så skal afstemningen ikke udsættes til en anden dag, og så får vi arbejdet fra hånden.
Det vil jeg gerne yde mit bidrag til.
Men jeg vil gerne takke hr. Kristian Thulesen Dahl, hr. Per Ørum Jørgensen og hr. Simon Emil Ammitzbøll og i sagens natur ordførerne fra Venstre og Det Konservative Folkeparti for at have bidraget til et vist element af nøgternhed i den her debat.
Jeg tegner ikke et glansbillede af Danmark.
Det ville være forkert.
– var det ikke nær sådan, det var?
– når sandheden er den, at da Danmark blev ramt af krisen, havde vi i årene op til, i 2005, i 2006 og i 2007, de største budgetoverskud i hele Europa, og når sandheden er, at disse budgetoverskud, som var Europas største, blev brugt til at betale gæld ned med, i stedet for at vi faldt for den fristelse, som der ellers blev plæderet meget for fra specielt Enhedslistens og hr. Villy Søvndals side, nemlig at bruge noget mere af overskuddet.
Det har slået et stort hul i kassen, nuvel, og det er så det, vi skoses for.
Hvis der skulle være en logik i det, måtte den logik jo føre til, at den offensive krisepolitik, vi førte, skulle vi have afholdt os fra.
Vi skulle ikke have holdt en hånd under danske familiers private økonomi, mens danske familier sad og frygtede arbejdsløshed og tvangsauktion.
Nej, det skulle vi ikke gjort.
Det var forkert af os.
Vi skulle ikke have forlænget erhvervslivets kredittider, da pengestrømmene frøs til.
Vi skulle ikke have fremrykket offentlige infrastrukturinvesteringer, i første række med 5 mia. kr.
Det var forkert af os.
Vi skulle ikke have indgået aftaler med kommunerne og regionerne om at øge anlægsbudgetterne til et danmarkshistorisk højt niveau.
Nej, det var forkert af os.
Vi skulle ikke have forbedret eksportkreditordningerne og andre ordninger, som skulle sikre, at danske virksomheder, der trods alt havde mulighed for at afsætte deres produkter på eksportmarkederne, kunne komme igennem med det.
Nej, det var forkert af os.
Vi skulle sådan set have afholdt os fra at lave alt det, som gør, at Danmark er kommet pænere igennem krisen, end hvad man kunne frygte – og Danmark er kommet pænere igennem krisen, end hvad man kunne frygte.
Det senest registrerede arbejdsløshedstal i Danmark er på 113.000.
Hvis man kigger på den registrerede ledighed i Danmark på den måde, vi selv opgør det på og altid har opgjort det på, og ser på perioden fra 1975 til dags dato, kan man se, at der er 3 år – 3 år! – hvor arbejdsløsheden har været lavere, end den er aktuelt.
I samfulde andre år siden 1975 har arbejdsløsheden været højere.
Sådan er det.
Det, vi oplever aktuelt med de seneste tal, også dem fra EU, er, at Sverige og Finland også har en ledighed, der er på niveau med den danske,
til dels fordi der er fremgang i disse lande.
Men det, der i øvrigt også forklarer Eurostatstatistikkerne, er jo det forhold, at jobsøgende studerende indgår i statistikkerne, og det ved hr. Frank Aaen også godt.
Det er det, der forklarer det meget paradoksale, at mens ledigheden i Danmark ikke har udviklet sig i nogen opadgående retning, men faktisk i en fuldstændig lineær retning, så har vi samtidig oplevet, at det, der er ledigheden efter AKU-statistikken, er vokset, fordi der er et øget antal studerende, der søger job.
Det er sket, samtidig med at antallet af personer uden beskæftigelse, dvs. dem, man mere reelt kan omtale som ledige, i samme periode er faldet med 5.000.
Så pas nu lidt på med, hvilke statistikker man bruger.
Det, der står tilbage, er, at vi har en aktuel ledighed i Danmark, som over en 35-årig periode kun er matchet i de 3 mere end almindeligt gyldne år, hvor dansk økonomi jo i virkeligheden var inde i noget, der måske mindede om en overophedning.
For det er jo lidt tankevækkende, at vi nu skal skoses for problemer med produktivitet og konkurrencedygtighed, når man f.eks. tænker på, ikke de seneste offentlige overenskomstforhandlinger, for de blev afsluttet i sidste uge med et fornuftigt resultat, men de forrige offentlige overenskomstforhandlinger, som jeg selv havde ansvaret for at føre, og hvor regeringen forsøgte at lægge en linje, der gik ud på, at nu var det vist, vi skulle til at passe lidt på, at vi ikke fik unødig høje lønstigninger, og hvor nogle af dem, der nu sidder her i salen og skoser regeringen, arbejdede superhårdt på at etablere et alternativt flertal, for at Folketinget skulle intervenere i løndannelsen med pil opad.
Det var jo det, der skete, og nogle af dem, der deltog i det projekt, sidder nu her og skoser regeringen.
Så jeg tegner ikke noget glansbillede.
Danmark er udfordret.
Vi er udfordret på linje med resten af de europæiske lande.
Vi er udfordret af, at vi har demografisk modvind.
Vi er udfordret af, at vi har en for ringe produktivitet.
Vi er udfordret af, at vi har for høje omkostningsniveauer.
Jeg vil appellere til, at Det Radikale Venstre, som på alle disse strækninger har synspunkter, der bedst matcher regeringens, på et eller andet tidspunkt inden længe besinder sig frem for at vælge det alternativ, der jo også står klart i dag, nemlig et alternativ, som nok er pakket ind i en masse pæne ord, men som i virkeligheden dækker over huller i kassen, så langt øjet rækker, øgede byrder på dansk erhvervsliv og godt nok et stærkt fokus på visse særligt udvalgte dele, men et fokus og en oplysthed, der dækker over, at mørket skal falde over det resterende danske erhvervsliv.
Her i dag fik vi udnævnt landbrugssektoren til et tabererhverv.
Det vil jeg gerne advare meget voldsomt imod.
For som hr. Kristian Thulesen Dahl også var inde på, er Danmark et land, der er kendetegnet ved, at vi har en erhvervsstruktur, der er præget af små og mellemstore virksomheder.
Det er dér, arbejdspladserne ligger.
Det skal vi selvfølgelig også have, men det er bare ikke dér, arbejdspladserne ligger.
At sætte yderligere fokus på dem på bekostning af det brede danske erhvervsliv – og det er jo det, man foreslår, når man siger, at det skal plukkes, at det skal afgiftsbelægges, at erhvervstilskuddet skal fjernes, at skatterne skal øges for at fokusere på de her områder – er i virkeligheden at flytte fokus væk fra alle de virksomheder, som genererer de danske arbejdspladser.
Også det vil jeg gerne advare meget imod.
Så jeg takker for debatten.
Den har sådan set bekræftet mig i, at regeringen er på det rigtige spor, og den har bekræftet mig i, at det, som nogle mener kunne være et alternativ, i hvert fald er delt i mindst to, og en sådan konklusion kan det jo være udmærket at gå hjem med, også selv om jeg stopper her.