Per Ørum Jørgensen (KD), 2011-03-15:
Tak for det, formand.
Nu skal jeg ikke holde en meget lang tale, for vi skal selvfølgelig også her i Folketinget tage hensyn til, at der skal være sammenhæng mellem familieliv og arbejdsliv, så jeg vil ikke opholde medlemmerne alt for længe.
Jeg vil blot sige tak for en – synes jeg – god og konstruktiv debat og egentlig også en tilkendegivelse fra flere partier om, at den dagsorden, Kristendemokraterne sætter her i dag, faktisk er en relevant dagsorden, og måske også en dagsorden, som – jeg i hvert fald oplever det – vi har haft alt for lidt fokus på her i Folketinget igennem de allerseneste år.
Jeg tror, det er vigtigt, at vi hele tiden er opmærksomme på, hvordan vi også politisk kan prioritere og løse og skabe nogle rammer for børnefamilierne i forhold til de udfordringer, man har i familien, så vi i Danmark faktisk af hensyn til den danske model også prioriterer familiernes mulighed for at have et godt og velfungerende familieliv.
Nu har den danske model jo været nævnt ganske mange gange i forbindelse med den her debat.
Nu er der blevet nævnt flere ordninger, men er det så godt nok, sådan som mulighederne er for børnefamilierne nu?
Når vi ser undersøgelserne, ser vi jo undersøgelser, der viser, at mange siger, at deres familie er det, der betyder allermest for deres hverdag og deres liv.
Samtidig ser vi så også undersøgelser af rigtig mange børnefamilier, specielt når det gælder småbørnsfamilierne, som har svært ved at få familieliv og arbejdsliv til at hænge sammen.
Så er spørgsmålet jo egentlig: Er det pengene eller livet?
Jeg har endnu ikke set en med en seksløber for panden vælge pengene, hvis det var det valg, man stod
Derfor er vi også optaget af at sætte fokus på det her, som reelt betyder noget.
Hvis man husker tilbage til valgkampen i 2005, tror jeg faktisk, at samtlige partier havde prioritering af familieliv og arbejdsliv i hvert fald i toptre blandt de politiske prioriteringer.
Så fik vi så en finanskrise, efter at vi havde fået endnu flere fladskærme i de danske hjem, og så var det ligesom ikke en dagsorden, der var aktuel mere.
Men netop på grund af finanskrisen er det jo ikke blevet lettere for børnefamilierne.
Der er mange, der er blevet presset i forhold til deres job, der er også nogle, der har mistet deres job, og kravene på arbejdspladsen er generelt blevet større i forhold til effektivitet osv. osv.
Min konklusion er, at finanskrisen har øget udfordringen i forhold til at få sammenhæng mellem familieliv og arbejdsliv.
Der bør vi jo som et rigt samfund også have overskud til at foretage prioriteringer i den retning.
Det synes jeg sådan set er ret væsentligt: At vi også har overskud som samfund til at prioritere det.
Når vi ser, hvorfor højt kvalificeret arbejdskraft f.eks. vælger Danmark som arbejdsland, er det jo ikke på grund af skatten.
Det er jo derfor, at det er helt forfejlet, når De Konservative kører rundt med ønsker om store erhvervsskattenedsættelser eller hr. Anders Samuelsen dagligt prøver at fordoble i forhold til De Konservatives ønsker, for vi kommer jo aldrig til at være det land med den laveste skat i verden, alligevel.
Det er jo ikke derfor, udenlandske eksperter vælger Danmark.
De kan altid finde et land, hvor der er lavere skat i forhold til deres virksomhed.
Mange vælger Danmark, fordi vi også har en prioritering, i forhold til at der er plads til et familieliv, som er unik, og som vi skal passe på.
Det hænger faktisk meget sammen med den danske model, som jeg ser det.
Nu blev der spurgt meget i forhold til at det kunne øge uligheden og omkring de arbejdsløse.
Det er selvfølgelig rigtigt, at der skal tages nogle hensyn, men kommissionen har faktisk ikke været særlig konkret, fordi kommissionen netop har respekteret den danske model, nemlig at man skal inddrage arbejdsmarkedets parter, i forhold til hvordan man løser de her ting.
Det er jo en frivillig ordning, der er jo ikke nogen, der skal have den ordning presset ned over hovedet.
Det er jo en ordning, man kan vælge dels i forhold til måske at være mere sammen med sine børn, dels en ordning man vælger, fordi man har en syg forælder, og man så gerne i en periode vil trække sig ud af arbejdslivet for at prioritere familielivet.
Man kan sige, at det jo er begge ender af skalaen, alt efter hvordan ens liv nu former sig.
Man giver mere fleksibilitet, mere frihed, og egentlig er det ud fra en betragtning om, at livsforløbet forandrer sig, så man, mens man er ung og ikke har stiftet familie, så måske har kræfter til at give den en ekstra skalle på arbejdsmarkedet.
Når man så får småbørn, trækker man sig måske lidt tilbage – måske på deltid – og kommissionen lægger jo også op til, at man kan kombinere det med deltid, så man går lidt ned i arbejdstid, og så indgår modellen der.
Hvis man kommer i en situation, hvor der er behov for i forhold til ens familie eller slægtninge, at man måske også vil arbejde mindre eller træde ud af arbejdsmarkedet i kortere perioder, kan man gøre det.
Det, kommissionen jo egentlig lægger op til i den model, de foreslår, er jo, at man f.eks. kan trække sig tilbage fra 6 uger og op til 6 måneder og varsler det til sin arbejdsgiver i den samme periode, som man ønsker at holde orlov, og at man så bliver på arbejdsmarkedet tilsvarende længere i den anden ende.
Men kommissionen anbefaler også, at man sætter en øvre grænse for, hvor mange penge, man kan trække ud, netop også for at sikre, at man ikke udhuler pensionsordningen, så det ikke bliver noget, som får voldsomme konsekvenser i forhold til ens pensionsordning.
Men det er jo faktisk et samfund, der har overskud, hvis vi også – selv om der er finanskrise – som nogle ønsker, arbejder 12 minutter mere om dagen, og som også kan prioritere familie- og arbejdsliv.
Skal man så overlade hele den dagsorden til arbejdsmarkedets parter?
Er det ikke legitimt, at vi her i Folketinget også prioriterer familielivet, det, som egentlig betyder allermest for borgerne, når alt kommer til alt, og så også skaber rammerne for det her fra Folketingets side, skubber lidt på, så man får den her udvikling, og så starter en dialog med arbejdsmarkedets parter?
Det handler om, at man får startet en proces, så man får nye initiativer, så det ikke bare er noget, som vi alle sammen gik til valg på i 2005, men faktisk også, at man ser konkrete forbedringer, forbedringer, der er bedre, end at man uddeler en balancepris til den mest familievenlige virksomhed hvert år.
Det er meget prisværdigt, at man gør det, men det er jo ikke noget, der gør livet lettere for ret mange borgere.
Så er der hele diskussionen om fleksibilitet set i forhold til virksomhederne.
Det var den konservative ordfører, der var inde på det.
Men hvor er det prioriteringen er?
Er det fleksibilitet i forhold til virksomhederne på bekostning af fleksibilitet i forhold til børnefamilierne, eller skulle man lige vende den om?
Jeg tror faktisk, også som den radikale ordfører var inde på, at vi ganske givet får nogle familier, der er mere velfungerende, hvor der er færre skilsmisser, hvor der er mindre stress, hvor der er færre psykiske lidelser og mange af de dårligdomme, som også er en udfordring i forhold til vores offentlige økonomi – hvis alting skal handle om det.
Jeg håber, at vi måske kan samle os omkring en formulering og en hensigtserklæring, i forhold til at vi politisk også har ansvar her i Folketinget til at sikre, at der kommer en udvikling i den her retning, og dermed også får skabt en dialog mellem politikere og arbejdsmarkedets parter om at få mere sammenhæng mellem arbejdsliv og familieliv.