René Gade (ALT), 2016-04-19:
Jeg har også taget ordet, fordi jeg synes, det her er så væsentlig en sag, at jeg tillader mig at tage jeres tid.
Jeg tror ikke, jeg kan – og har heller ikke i sinde at forsøge – omvende nogen her i salen, for det er jo nok, som det er, en beslutning, der bliver truffet, som man allerede har bestemt sig for.
Derfor vil jeg også forsøge ikke at klandre for mange.
Til gengæld kunne jeg godt tænke mig at gå lidt dybere ind i, hvad det er, der gør, at vi, der sidder og repræsenterer Danmark, træffer sådan en beslutning, og at man i befolkningen nærmest ikke oplever nogen debat.
Ja, altså, man afmonterer i hvert fald debatten en lille smule, når man taler om, hvorvidt vi skal bekæmpe IS, altså barbarerne, og udpensler, hvad det er, de gør ved mennesker i de områder, hvor de er, og så foretager vægtningen, om vi skal bekæmpe dem, eller vi ikke skal bekæmpe dem.
Der er vi jo så i Alternativet nogle af dem, der bliver puttet i den boks, hvor vi ikke vil bekæmpe dem.
Det er ærgerligt, for så bliver man sådan lidt en lallende tosse, der står ovre i den der kasse og siger, at vi ikke vil gøre noget ved det her problem.
Det er jo passivt!
Jamen det er, fordi vi vil gøre noget helt andet.
Vi vil insistere på, at de 15 års fejlslagen aktivistisk udenrigspolitik, som Danmark har stået for, ruller vi tilbage.
Så kigger vi på, hvad aktivistisk udenrigspolitik egentlig var engang, altså noget, hvor man satte sig for enden af bordet, hvor en småstat, som Danmark jo er sikkerhedspolitisk, satte sig for enden af bordet – hvis man kunne få lov til at sidde der – eller lige lidt til højre eller til venstre for enden af bordet og så insisterede på en politisk løsning.
For lige nu ser vi, at der bliver rullet løsninger ud – fra USA eller fra NATO, eller hvem det er, vi samarbejder med i den givne sag – hvor vi egentlig ikke er andet end netop symbolske.
Det er ikke op til os at vurdere eller stå på mål for, om de løsninger, vi kommer med, er virksomme, om de fører til et mål.
Derfor har vi ingen debat, for spørgsmålet er bare, om vi vil gå imod barbarerne, eller vi ikke vil gå imod dem.
Jeg oplever, at der i mange lande lige nu, bl.a. USA, er ved at komme en rigtig skarp debat om det her emne, fordi man skal til at vurdere, om det virkelig kan nytte noget med alle de penge, vi kaster efter det, om vi når noget.
Og man begynder at lægge lidt mere pres på Europa og på Danmark for, at vi skal til at bidrage noget mere til NATO: Hvordan er det egentlig, I vil sikre Europa og jer selv?
Det er der, vi i Alternativet kommer ind i billedet – og også SF og Enhedslisten, som jeg har forstået dialogen med dem – og siger: Jamen vi skal noget helt andet.
I Alternativet mener vi, at det her faktisk ikke længere er et svært spørgsmål.
Det, det der står i det beslutningsforslag, vi står med i dag, har jeg indtil dette øjeblik hele tiden sagt nærmest er et umuligt spørgsmål, det er så kompliceret et spørgsmål.
Men det, vi står og skal tage stilling til i dag, er altså ikke kompliceret.
Konflikten er kompliceret.
Konflikten er mangeartet.
Der er 1.600 oprørsgrupper eller deromkring i Syrien.
Oprørsgrupper?
Ahr, interessegrupper.
Hvad er det for nogle, er det ekstremister?
Vi ved det faktisk ikke rigtig, men der er i hvert fald 1.600 grupperinger, som vi vælger at gå ind og bombe iblandt i en stedfortræderkrig, hvor rigtig mange store nationer har interesser på spil.
Så kan man sige: Og så står I bare der og kigger på.
Jamen jeg ved simpelt hen ikke, hvad vi ellers skulle gøre.
Skal vi gå ind og bombe uden at vide, hvem det er, der skal tage over efterfølgende, når der er blevet bombet, som man har set os gøre alle mulige andre steder i Mellemøsten i de seneste 15 år?
Vi har senest hørt vores egne soldater fortælle os, at status quo faktisk er, hvad der er ved at være i Afghanistan.
Vores egne soldater fortæller os, når vi taler om proportionalitetsprincip i forbindelse med at gå ind med det mandat, som vi har her, at civile tab i teorien kan forekomme, og måske vil forekomme.
Vi kan ikke afvise det, hører vi de danske politikere sige.
Jeg synes, det ville være mere ærligt og mere åbent at kommunikere, hvad det egentlig er, der ligger i den her krig.
Vi skal gå fra dør til dør og bekæmpe de her terrorister.
Vi vil udslette dem fra jordens overflade, og de vil gemme sig bag børn, mænd, kvinder, civile.
Det kan jeg faktisk godt forstå.
Jeg kan ikke afvise, at det i nogle sager og i nogle krige ville være det rigtige at gøre, fordi vi så kunne skåne tusind menneskers liv ved at tage fire menneskers liv.
Altså, jeg kan slet ikke sætte mig i den soldats sted, der skal gøre det her, men jeg kan godt forstå det.
Og det er prisværdigt, at der er nogle, der har mere mandsmod, end jeg har, til at gøre det.
Mit billede af krig er ikke, at man i dag, i 2016, vandrer ud på en mark og så skal tage stilling til, hvad der kommer derude, som man ikke rigtig ved hvad er.
Mit billede er, at det er noget, der sker fra nogle fly.
– finder det egentlig sted?
Ja, det gør det vel, men – pfui .
Det har jeg måske reelt set været i nogle år, men der er altså rigtig mange danskere, der aldrig nogen sinde kommer ned under vores overskrifter.
Så når vi siger, at der måske kan forekomme civile tab, at det kan vi ikke afvise; at vi ikke helt kan afvise, at vi kommer til at aflevere fanger til irakiske styrker, der anvender dødsstraf; og at vi ikke helt kan afvise, at vi faktisk ikke rigtig ved, hvad det er for nogle folk, der skal tage over i de byer, vi befrier – altså, så kan jeg godt afvise, at Alternativet stemmer ja til det her beslutningsforslag, og det er blevet meget, meget nemt for mig at afvise det.
Og jeg ville ønske, at vi i Folketinget ville gøre en dyd ud af at få al krigens gru ud til befolkningen, så man ved, hvad det er, vi siger ja eller nej til.
Så kan det jo godt være, vi en gang imellem bliver nødt til at gå ind med et bredt FN-mandat i stedet for at vælge den løsning at sige, at det ikke er nu – fordi vi kan se, at der er en plan, at der er en retning, at de rigtige parter er i spil, at vi har kurderne med, at vi har alle parter med, at der er en plan for fremtiden.
Så kan det godt være, at militær indgriben er det rigtige, fordi det er det eneste, der kan vinde over barbarerne i det øjeblik, og fordi vi ved, at det så skaber et fundament for fred efterfølgende.
Det er bare slet ikke dér, hvor vi er.
Der er, undskyld mig, ingen plan.
Det nærmeste, jeg har hørt om en plan, er noget, der rækker 6 måneder frem.
Ligegyldigt hvad der sker med en fredsaftale, der er aftalt i Saudi-Arabien, hvor tyrkerne har en stor tommelfinger på, hvad det er, der sker, så vil vi allerede have problemer, inden vi starter med at løse konflikten, fordi kurderne ikke er med.
Hvad er det, der starter den nye borgerkrig?
Hvad var det, der avlede IS – ud over socioøkonomiske interesser, fattigdom, ekstremisme?
For det er, hvad det er.
IS er lige nu mest af alt den stærkeste magnet i verden til at samle ekstremisme – ikke nødvendigvis religiøs, men også religiøs.
Så det, vi kæmper imod, er altså noget, der er oppe i hovederne på folk.
Det vil vi bombe lokalt, imens vi ser det sprede sig med tusindvis i Afrika
, tusindvis andre steder i Mellemøsten, lokalt i Europa.
Vi ved, at de her bomber vil skabe mere had og mere terror.
Så vi insisterer på den langsigtede løsning, og der er bomberne ikke en del af det for nærværende.
Og jeg kunne godt tænke mig, at vi var mere åbne om, hvad det egentlig er for en krig, vi går ind til, i stedet for at lade det være nødvendighedens krig, hvor der faktisk ikke er andre alternativer.
Vi har masser af alternativer.
Krige afsluttes altid ved et forhandlingsbord.
Spørgsmålet er bare, hvornår vi insisterer på at gå til det.
Og derfor siger vi nej tak.