Morten Østergaard (RV), 2009-11-20:
Som det fremgår af bemærkningerne til beslutningsforslaget, viser en rapport, at i omegnen af 28.000 voksne kvinder udsættes for vold i eget hjem hvert eneste år.
Det er i sagens natur en meget, meget alvorlig problemstilling.
Der, hvor der efter Det Radikale Venstres mening er det største behov for at forstærke indsatsen, er i virkeligheden ikke nødvendigvis hos politiet, men derimod i det arbejde, der gøres for at forebygge og ikke mindst forebygge gentagelsestilfælde.
Det handler selvfølgelig om indsatsen over for ofrene, men det handler også om indsatsen over for og behandlingen af gerningsmændene, hvor der desværre ikke efter vores informationer er tilpas kapacitet til at tage sig af de gerningsmænd, som gerne vil komme problemerne med deres voldelige adfærd til livs, selv om der faktisk er en ikke ubetydelig succes med at behandle dem.
Der, hvor vi måske har den allerstørste undladelsessynd, er i forhold til børnene, for det, som politiet fortæller os, bl.a. på adskillige konferencer, der har været holdt her i huset, er jo, at en af de bedste indikationer på, om man selv ender i et voldeligt ægteskab på et tidspunkt, er, hvis man er vokset op i et.
Enten kan man ende som offer, eller også kan man ende som gerningsmand, men der er simpelt hen en arvelighed i det, som ikke skyldes gener, men som skyldes den socialisering, der sker.
Og det er helt åbenlyst, at hvis man virkelig vil gøre noget målrettet for at nedbringe antallet af voldsepisoder i eget hjem, skal man sætte ind i forhold til de børn, der oplever, at deres forældre banker hinanden, eller at far banker mor.
Det er dem, som senere havner i den ene eller anden ende af en knytnæve, når de selv bliver voksne.
Det er i virkeligheden dér, hvor der er et af de allerallerstørste problemer, og hvor man burde sige, at ikke et eneste barn, der overværer vold i hjemmet, burde overlades til sig selv og til at tackle problemerne selv.
Men når vi så kommer til beslutningsforslaget her, handler det jo om noget andet.
Der er ligesom to veje at gå til det på.
På den ene side kan man synes, at det er noget småt at fremsætte et beslutningsforslag om at ændre en konkret betegnelse hos politiet.
Flere mener, at det er ren formalisme og bagatellisering og teknik.
På den anden side kan man jo også sige, at det er et udtryk for, at der, som jeg fornemmer det hos forslagsstillerne, er en ægte mistanke om, at der gemmer sig et mørketal, altså at der er nogle ting inden for det her område, der ikke kommer til vores kendskab, fordi det bliver kategoriseret forkert.
Den sidste bekymring synes jeg er for alvorlig til bare at slå hen med en bagatellisering, fordi det er væsentligt, at vi kender problemets omfang, hvis vi skal gøre noget ved det.
Det er ikke ligegyldigt, hvordan man rubricerer det hos dem, der skal tage sig af det, når skaden sker.
Vi kender det jo fra andre områder, hate crimes og sådan nogle ting, og vi ved, at selv om politiet selvfølgelig tager alle de her sager alvorligt, er der noget med registreringen, der gør, at der gemmer sig nogle mørketal, og at man ikke rigtig – måske af gammel vane osv. – får rettet tingene til.
Det gælder vel også de tilfælde, som hr. Tom Behnke var inde på, hvor det måske ender med, at der ikke bliver en tiltale eller ikke bliver en egentlig konkret voldsanmeldelse, men hvor faktum er, at der har været udøvet vold i hjemmet, og det er bestemt noget, som burde registreres rigtigt.
Jeg vil på vores vegne sige, at vi synes, at man skal kalde en spade for en spade, og derfor er vi åbne over for forslaget, og under alle omstændigheder synes vi i hvert fald, at det er helt centralt, at der ikke gemmer sig mørketal på det her område, men i øvrigt mener vi, at den centrale indsats for at nedbringe vold i hjemmet skal gøres af nogle andre end af politiet, og den skal særlig målrettes børn, der overværer vold i hjemmet mellem deres forældre.