Stine Brix (EL), 2014-04-24:
Jeg er forholdsvis sund og rask i dag.
Jeg vil først komme med en indrømmelse: Jeg er rigtig glad for, at vi havde en frokostpause, for det spørgsmål, som fru Liselott Blixt har taget initiativ til skal diskuteres, er jo meget bredt, og det handler jo også om den forebyggende indsats over for mennesker med livstruende sygdomme.
Jeg havde nok læst spørgsmålet en lille smule anderledes end det, debatten har handlet om, så jeg har brugt min frokostpause til at blive klogere og også til at skrive min ordførertale lidt om.
Den palliative indsats, som er det, der er i fokus for debatten i dag, er bestemt værd at beskæftige sig med, og den er også meget vigtig at beskæftige sig med.
Det er jo den indsats, vi giver til mennesker, som har en livstruende sygdom, og til de mennesker, som nærmer sig døden på grund af deres sygdom.
Det kan også være de praktiske løsninger, der skal til i sådan en situation.
Som flere har sagt i løbet af debatten i dag, før vi holdt frokost, er der taget en række væsentlige skridt i Danmark de seneste år.
Vi var ikke et af foregangslandene på det her område.
Det er vist ikke nogen hemmelighed.
Men vi er godt på vej til at indhente nogle af de lande, som bl.a. England, der har været længst fremme.
Det, der er målet for os, er jo selvfølgelig, at alle de patienter, der har et behov for sådan en smertelindring, får et højt kvalificeret tilbud, og for mig at se står vi over for to grundlæggende problemstillinger for at komme derhen.
For det første, som jeg også har læst det udtrykt af en kræftsygeplejerske, der hedder Tina Ølholm, har vi et grundlæggende problem med, at folk slet ikke ved, hvad vi rent faktisk kan, når det gælder palliation.
Også i min folketingsgruppe kom det til udtryk ved, at flere spurgte om, hvad det begreb i det hele taget betyder.
Og det er klart, at hvis man ikke har kendskab til, at vi faktisk kan rigtig meget for at gøre den sidste fase af livet mere udholdelig og lettere, så efterspørger man det heller ikke.
Nu var SF's ordfører inde på det i sin ordførertale, men det har ellers ikke fyldt noget i debatten, men jeg tror også, at den diskussion, vi har om aktiv dødshjælp i Danmark, hænger tæt sammen med den her problemstilling, for hvis man forestiller sig, at det at have en livstruende sygdom eller være uhelbredelig syg er et smertehelvede og en fuldstændig uudholdelig situation, kan jeg sådan set godt forstå, at de søger nogle andre løsninger end dem, der er i dag.
Men heldigvis behøver det ikke at være sådan.
Valget står altså ikke imellem at forholde sig til at være aktiv i form af at yde hjælp til at dø eller at være passiv.
Vi kan sådan set sagtens give en aktiv indsats til den døende, som gør livet bedre i den sidste ende.
Det er rigtig vigtigt, at der er kendskab til det, og at det er en del af den debat, som der er omkring afslutningen af livet.
Det synes jeg er et rigtig godt initiativ, som jeg kun kan påskønne.
Den anden problemstilling, vi står over for – altså ud over det her med det helt grundlæggende kendskab – er den, som flere også har rejst i debatten, nemlig at den her viden, der findes, også skal omsættes i nogle tilbud, som når ud til alle de patienter, der har brug for det; at det altså ikke bare bliver ved hensigtserklæringerne i Sundhedsstyrelsens vejledning.
Her er vi helt rigtigt også nået et rigtig godt stykke.
Flere patienter, især på kræftområdet, som har været et forløberområde, får en god og kvalificeret indsats, men der er også mange patienter, der ikke får det.
Der er – flere har også nævnt det – både en ulighed mellem de forskellige sygdomme, hvor f.eks. lungeområdet er bagefter, og der er en geografisk ulighed, hvor vi kan se, at der kan være store udsving mellem regionerne i, hvor mange der får et palliativt tilbud.
Men der er også, som flere har sagt, en ulighed, når det gælder, hvilke ressourcer man kommer til sundhedsvæsenet med og dermed, hvad man kan efterspørge.
Så vi har her en helt klassisk debat om ulighed i sundhed, og her har vi også et kæmpestort ansvar for, at den her del af vores sundhedsvæsen også bliver langt bedre og også kommer alle til gavn.
Det er også grupper, som f.eks. ældre borgere, som er ramt af demens, eller grupper, som har misbrugshistorier eller psykiske problemer, der er blandt dem, der svigtes allermest, når det gælder den palliative indsats. Kort sagt har vi en forpligtigelse til, at det ikke kun er juristen, men også sømanden, der får en plads på et hospice, hvilket den fine tv-serie, der blev sendt på DR, jo viste at vi heldigvis ofte også lykkes med. Afslutningsvis vil jeg sige, at vi er glade for det fælles forslag til vedtagelse, som jo handler om at følge op på, at vi når de her ting, som vi fælles vil, og vi ser også frem til en fælles drøftelse af, hvordan vi kommer videre herfra.