Joachim B. Olsen (LA), 2012-08-20:
Op igennem 60'erne, 70'erne, 80'erne og 90'erne og endda 00'erne var det politisk tabu at stille spørgsmål ved fornuften i at tilstræbe en meget høj grad af økonomisk lighed gennem økonomisk omfordeling.
Der var bred konsensus omkring, at økonomisk lighed var et mål i sig selv.
Venstrefløjen formåede endda at bilde befolkningen ind, at uligheden var stigende, selv om det modsatte var tilfældet.
Man talte meget lidt om de negative konsekvenser af et samfund, som havde økonomisk lighed som mål, nemlig det faktum, at hundredetusinder af danskere blev skubbet ud af arbejdsmarkedet.
Man hævede kompensationsgraden for folk, som stod uden for arbejdsmarkedet.
Det skubbede lønningerne i vejret og gjorde det umuligt for mange mennesker at finde fodfæste på arbejdsmarkedet.
Der skete ganske enkelt en revolution.
I 1960 var der knap 200.000 danskere i den erhvervsaktive alder på overførselsindkomst.
I dag er der over 850.000, SU-modtagere er ikke medregnet.
Der er kun en rationel forklaring på den udvikling.
Man betalte simpelt hen folk for ikke at arbejde.
For første gang i verdenshistorien førte højere reallønninger og højere produktivitet nemlig til, at færre mennesker tilsyneladende blev i stand til at klare sig selv.
Det kan betegnes som et paradoks.
Nu tager regeringen med dette lovforslag så et lillebitte skridt i den rigtige retning.
Ved at regulere overførselsindkomsterne nedad bliver forskellen mellem nydere og ydere større, og det er godt.
Som skatteministeren skrev en kronik i Berlingske: »Jeg forstår udmærket den frustration, der rejste sig i kølvandet på to politikeres besøg hos kontanthjælpsmodtageren Carina, og som en ufaglært kontorbetjent fra København gav udtryk for i Berlingske: »Jeg står op hver dag, og jeg gør en indsats hver dag. Man kunne næsten ønske sig at blive bistandsklient.
« Det skal man ikke ønske sig.
Alle, der kan arbejde, skal arbejde«.
Dette forslag er faktisk det enkeltelement i skattereformen, som bidrager mest til beskæftigelsen, og det er derfor også god socialpolitik.
Det er befriende, at S og SF og De Radikale har taget et skridt væk fra den pladderhumanistiske tilgang til beskæftigelses- og socialpolitik, som har præget dem i så mange årtier.
Der er ganske enkelt tale om et paradigmeskifte på venstrefløjen og specielt i SF.
Det er dejligt, at SF på dette område har erkendt, at der er en virkelighed, som tilsiger, at menneskers lyst til at arbejde påvirkes af, hvor meget man betaler dem for at lade være.
Jeg vil godt understrege, at Liberal Alliance er af den opfattelse, at man skulle have taget skridtet fuldt ud og reguleret overførselsindkomsterne efter prisudviklingen.
Ifølge Finansministeriet ville det have øget arbejdsudbuddet og dermed beskæftigelsen frem mod 2023 med godt 10.000 i stedet for de 6.200, som dette forslag indebærer.
Vi er til gengæld uenige i, at folkepensionister med supplerende indkomster over 303.400 kr. skal straffes, fordi de har været så dygtige og ansvarlige at have sparet op til deres pension.
Man sender et signal om, at opsparing ikke er ønskværdigt, og det er skidt.
Opsparing er en forudsætning for investering, og det er en forudsætning for vækst og velstandsskabelse.