runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Bertel Haarder (V), 2010-01-20:
Derfor vil jeg nævne, at jeg er enig i, at skoler og institutioner skal have det nødvendige udstyr og den nødvendige infrastruktur – og jeg vil tilføje, at Danmark på det punkt er rigtig godt placeret: som nummer et eller to i hele verden.
Det gælder i øvrigt også forsyningen med undervisningscomputere, hvor vi i Europa kun er overgået af Luxembourg.
Når det gælder antal elever pr. computer med internetadgang, er vi på det gymnasiale område kun overgået af Norge.
Når det gælder andelen af lærere i folkeskolen, som bruger it i undervisningen, er vi kun overgået af Storbritannien, og når det gælder gymnasieområdet, er vi nummer et i hele Europa.
Når vi sammenligner disse første- og andenpladser og lægger dem sammen, er konklusionen igen, at Danmark er det mest it-parate land i hele den vide verden.
Den position skal ikke være en sovepude, men en ansporing til, at vi nu også sikrer, at der er tilstrækkelig gode undervisningsmaterialer.
Her når vi det næste problem, nemlig at der efterhånden er kommet så mange undervisningsmaterialer, at vi har brug for at hjælpe lærerne med at finde frem til, hvad det er for nogle, der er de bedste.
Det er den opgave, som jeg tror vi skal bruge mere og mere tid på.
Det var også konklusionen på en spændende konference, jeg var med til i Taastrup lige før jul.
Yildiz Akdogan (S), 2010-01-20:
Det er rigtigt, at ministeren allerede tog hul på nogle af svarene i det tidligere spørgsmål, og det betyder jo så også, at jeg heller ikke rigtig fik svar på mit første spørgsmål.
Men jeg vil gerne gå videre til det her spørgsmål, og jeg håber, ministeren vil svare på det.
Ministeren siger, at vi klarer os rigtig godt, og nævnte rigtig mange lande, han kunne sammenligne os med, men der er også det faktum, at 40 pct. af befolkningen defineres som it-analfabeter, og at 8 pct. af de unge ikke har de helt basale it-færdigheder.
Det er nogle tal, man må forholde sig til, og undervisningsministeren må også forholde sig til dem.
I rapporten er der igen kommet nogle konkrete anbefalinger om, at man skal lave en målrettet indsats og satsning på tidlig it-baseret læring i hele uddannelsessystemet.
Og det stiller krav til bl.a., hvad ministeren også var inde på, lærernes kompetencer, didaktik, udvikling af nye undervisningsmaterialer og de fysiske rammer i form af computere osv.
Rapportens anbefaling kredser med andre ord både om rammerne og om det faglige indhold, i forhold til hvad der kan gøres.
Hvis it for alvor skal integreres i undervisningen, helt fra folkeskolen og til de videregående uddannelser – hvis man skal starte helt fra det stadie – er man nødt til at gå et skridt tilbage i fødekæden, dvs. til lærerseminarierne.
Lærerne bliver ikke undervist i it, lærerne bliver heller ikke undervist i at integrere it i undervisningen.
Så der er et kæmpe hul, som undervisningsministeren måske kunne kigge lidt nærmere på.
Tak for det.
Jeg læser spørgsmålet op, og det lyder: Hvilke initiativer vil ministeren tage for at imødekomme Højhastighedskomiteens anbefaling vedrørende it-kompetencer i folkeskolen og på ungdomsuddannelserne
, jf. komiteens rapport s. 38?
Hvilke initiativer vil ministeren tage for at imødekomme Højhastighedskomiteens anbefaling vedrørende it-kompetencer i folkeskolen og på ungdomsuddannelserne, jf. komiteens rapport s. 38?
Claus Hjort Frederiksen (V), 2010-01-20:
Jamen altså, siden hr. Morten Bødskov bliver ved med bare at slynge den ene urigtighed efter den anden ud, så bliver jeg nødt til at gentage, at skattereformen var fuldt finansieret.
Den bidrager til at styrke holdbarheden i de offentlige finanser, og hvis hr. Morten Bødskov tror, at det er den, der har bidraget til at øge den udfordring, vi står over for, så tror jeg, at hr. Morten Bødskov tager fejl.
For det, der er det store og afgørende, er, at vi med det store underskud, vi har, akkumulerer gæld, og at der med de stigende renteudgifter i de kommende år vil være en stor udfordring for de danske finanser.
Men summa summarum er det jo sådan, at der kom en økonomisk krise i 2008, og enhver ansvarlig regering må naturligvis tage bestik af, at der kommer en krise, og så føre en politik efter det.
Det, der bare bekymrer mig en lille smule, er, at hr. Morten Bødskov er mere optaget af at påvise nogle ting, der blev sagt før, og fortsætter med sin udgiftspolitik, fortsætter med at kræve ind, fortsætter med at fremstille det som om, at hvis hr. Morten Bødskov havde indflydelse, kunne alting fortsætte uforandret.
Det er et selvbedrag, som Socialdemokratiet bliver nødt til at revidere i den kommende tid.
Morten Østergaard (RV), 2010-01-20:
For en uges tid siden stod vi her i Folketingssalen og kunne forstå på finansministeren, at der var et solidt grundlag for en sund udvikling i dansk økonomi.
Så gik der nogle få dage, og så mødtes regeringen til et regeringsseminar, og så kunne vi forstå på statsministeren og vicestatsministeren, at problemerne var meget alvorlige, faktisk så alvorlige, at statsministeren ved den lejlighed sagde, at kommunerne må affinde sig med en nulvækst i 2011.
Jeg vil gerne spørge finansministeren: Hvad er regeringens politik?
For udgangspunktet for den her debat er jo, at man kan stole på det, regeringen siger, og når regeringen siger, at der skal være nulvækst, så skal der være det.
Men, altså, nu har finansministeren sagt, at der er en sund udvikling i dansk økonomi; statsministeren har sagt, at den er helt gal, og at vi må have en nulvækst i kommunernes udgifter.
Så går der tre dage, og så siger statsministeren, at man faktisk hverken kan sige det ene eller det andet på nuværende tidspunkt.
Claus Hjort Frederiksen (V), 2010-01-20:
Jeg troede, at hr. Morten Østergaard siden debatten i sidste uge ville gå hjem og læse aviser og læse nogle af de indberetninger, som formentlig ligger i stakkevis på skrivebordet ovre i Proviantgården, og der vil det fremgå, at vores udgangspunkt jo er uendelig meget bedre end alle de lande, vi næsten kan sammenligne os med.
Ledigheden i Danmark er 4,2 pct.; den er 19 pct. i Spanien, 10-12 pct. i Tyskland, Frankrig og England og høj i Sverige.
Nettogælden i Danmark er en af de allerallerlaveste inden for EU-området.
Vi nedbragte gælden, og det høster vi frugten af i dag, og derfor er vores udgangspunkt mere sundt.
Derfor skal man tænke sig lidt om, og man skal i hvert fald udforske alle muligheder for at frigøre ressourcer fra administration til at forbedre den kommunale service.
Morten Østergaard (RV), 2010-01-20:
Jeg kan godt forstå, at finansministeren ikke svarede på det spørgsmål, jeg stillede, for det er jo ikke menneskeligt muligt at skræve over de to synspunkter, som statsministeren med få dages mellemrum har præsenteret, altså først på Havreholm, hvor statsministeren sagde, at kommunerne må affinde sig med nulvækst i 2011, og dernæst i Spejlsalen på pressemødet, hvor statsministeren sagde, at det i dag ikke er muligt at slå fast, om der skal være nulvækst eller den slags ting.
Jeg må bare sige, at man jo ikke kan have begge synspunkter.
Enten mener man, at der skal være nulvækst, eller også ved man ikke, om der skal være nulvækst.
Det, der er rimeligt nok at forlange af landets finansminister, er dog, at han er i stand til at udlægge teksten, og sige, hvad der er regeringens politik.
For når vi kigger tilbage, kan vi jo se, at gennemsnittet i væksten i det offentlige forbrug, altså realvæksten, mens den her regering har siddet, har været på over 1,6 pct.
I de gode år, hvor finansministeren mener at regeringen opførte sig ansvarligt, har man været helt oppe på 2,8 pct. i vækst i de offentlige udgifter.
Derfor er det bare, at vi er nødt til at forstå, at hvis regeringen seriøst arbejder med, at man i de kommende år vil have en realvækst på nul i det offentlige forbrug eller bare i kommunernes forbrug, så er det klart, at det er en massiv nedskæringsøvelse, for man er ikke i stand til at komme frem til løsningerne på andre måder.
Man så må vi da have det at vide.
Det kan jo ikke nytte noget, at statsministeren den ene dag siger, at der skal være nulvækst, og den næste dag siger, at han ikke aner, om der skal være nulvækst.
Claus Hjort Frederiksen (V), 2010-01-20:
For regeringen er proceduren fuldstændig klar.
Vi fører i 2010 en ekspansiv finanspolitik, fordi vi gerne vil stimulere et opsving i det danske samfund.
Vi vil gerne have danske borgere til at bruge nogle flere penge, så vi kan få lidt mere gang i virksomhederne, så vi kan få lidt flere skatteindtægter.
Det er så politikken for 2010.
For 2011, 2012 og 2013 ved vi, at det bliver en hovedopgave at nedbringe det store underskud, vi har i øjeblikket.
Der får vi jo så i år lejlighed til fornuftigt at gennemgå det og tage bestik af det, forhandle det, når finansloven kommer for 2011, og så vil vi i begyndelsen af februar offentliggøre et konvergensprogram, hvor vi kan se, hvordan holdbarheden er på lidt længere sigt.
Så det er en helt klar prioritering fra regeringens side.
Vi fører en ekspansiv finanspolitik nu for at komme så skånsomt igennem krisen som muligt.
Når opsvinget så forhåbentlig har bidt sig fast, får vi en konsolideringsfase i 2011, 2012 og 2013, og så ved vi, at der vil være nogle dagsordenspunkter, som vi vil vende tilbage til, når vi er inde i en stabil, fremadgående udvikling igen.
Rasmus Prehn (S), 2010-01-20:
Ja, når man sådan kommer ned i Folketingssalen og lytter til debatten, kan man ikke lade være med at blande sig, for man bliver lidt forundret over, hvad det er, landets finansminister giver udtryk for her.
Sagen er jo den, at i en tid, hvor man har talt om, at man aldrig nogen sinde har brugt så mange penge ude i landets kommuner, som man gør nu, oplever folk jo besparelser.
Alligevel lægger man op til, at der nu skal være nulvækst, at der nu skal bruges endnu mindre end det, der er blevet brugt indtil nu.
Hvad er der så udsigt til?
Her senere på dagen har jeg lejlighed til at stille spørgsmål til landets indenrigsminister netop om det forhold, at i en tid, hvor regeringen ellers har lovet bedre velfærd, så skal børneforældrene altså til at betale mere for at have deres børn i børnehave, men der er en ringere normering, end der var tidligere.
Det er altså i en tid, hvor man siger at der aldrig er blevet brugt så meget som nu.
Hvor mange færre pædagoger bliver der så, og hvor meget mere skal man så betale?
Hvor meget ringere skal den danske velfærd være?
Claus Hjort Frederiksen (V), 2010-01-20:
Jeg er ked af at konstatere, at det også er gået over hovedet på hr. Rasmus Prehn, at der er kommet en økonomisk krise, men det var måske, fordi hr. Rasmus Prehn dengang prioriterede at sidde og kigge på hr. Lars Løkke Rasmussens bilag og havde det som hovedbeskæftigelse.
Så mens hr. Rasmus Prehn sad med bilagene, udviklede der sig en krise i det danske samfund.
Det er enhver regering nødt til at tage bestik af.
Jeg havde jo håbet, at Socialdemokratiet også ville tage bestik af den i stedet for bare at lade, som om vi simulerer en krise og ønsker, at der skal spares, selv om det måske ikke er nødvendigt.
Men for regeringen er det helt nødvendigt, at vi bringer overensstemmelse mellem indtægter og udgifter, og da kommunerne bruger over halvdelen af udgifterne, tror jeg også, man må sige, at det bliver nødvendigt, at kommunerne tænker mere kreativt for at udnytte deres ressourcer bedre.
F.eks. at de kommuner, der har 65 pct. højere administrationsudgifter end de bedste, tænker, hvordan de kan nedbringe dem, eller der der, hvor sygefraværet er kæmpehøjt, gøres en indsats for at nedbringe det.
Det er jo den dagsorden, der kommer til at gælde for de kommende år.
Rasmus Prehn (S), 2010-01-20:
Jeg er fuldt ud klar over, at det rider landets finansminister – i øvrigt Venstres tidligere partisekretær – som en mare, at man har en statsminister og formand for partiet Venstre, som simpelt hen har brugt samfundets penge på partiaktivitet og haft rod i sine bilag.
Det har været en meget grim sag, en pinagtig sag, og når man er så plaget af det, er det klart, at man er nødt til at bruge enhver lejlighed til at prøve at skyde tilbage.
Men sagen er den, at det her er noget, der klæber til landets statsminister.
Der har været rod i de her ting, og der er tilsyneladende også rod i krisehåndteringen.
For fuldstændig i modsætning til, hvad landets finansminister giver udtryk for her, var Socialdemokraterne og undertegnede nogle af de første, der her i Folketingssalen advarede imod den kommende krise og sagde: Nu skal der gøres noget.
Men regeringen havde lige så meget rod i krisehåndteringen som i bilagene, så man kom for sent ud.
Og nu udviser man igen dårlig timing.
Imens der er stigende arbejdsløshed, sender man signalet til danskerne om, at der nu skal være nulvækst; nu skal vi trække i håndbremsen, nu skal vi lukke for pengekasserne, nu skal vi tage de varme hænder ude i ældreplejen, nu skal vi tage børneomsorgspædagogerne og afskedige dem, sende dem hjem til familierne med en fyreseddel.
Claus Hjort Frederiksen (V), 2010-01-20:
Der var vist ikke noget spørgsmål.
Morten Bødskov (S), 2010-01-20:
Jamen spørgsmålet kunne jo meget vel være: Hvad talte regeringen om, da Socialdemokraterne som de første forudså, at dansk økonomi var på vej ind i en vækstkrise?
Da ville regeringen halvere dagpengeperioden, man ville forringe vilkårene for dagpengemodtagere.
At det er der ikke behov for.
Sandheden er den, at to historiske fejlvurderinger af den økonomiske udvikling betyder, at børnefamilierne, de ældre, skoleeleverne og patienterne på sygehusene nu kommer til at opleve konsekvenserne af en uansvarlig økonomisk politik fra regeringens side.
Vil finansministeren be- eller afkræfte, at den skattelettelse, der blev givet før folketingsvalget i 2007 – og vi taler ikke om skattereformen i 2009, men om skattelettelsen før folketingsvalget i 2007 – negativt har påvirket holdbarheden i dansk økonomi?
Ja eller nej?
Claus Hjort Frederiksen (V), 2010-01-20:
Den har tværtimod bidraget til at styrke økonomien og aktiviteten i det danske samfund.
Hvis vi tager skattelettelsen fra 2004, kan vi se, at den gav det boost, der gjorde, at økonomien rigtig kom i gang, og det samme med de andre skattelettelser, vi har gennemført.
De har været fuldt finansieret.
Bertel Haarder (V), 2010-01-20:
Det er naturligvis fuldstændig uantageligt, og jeg håber, det er fuldstændig udelukket, at der kan være lærerstuderende, der går på læreruddannelsessteder uden at blive undervist i, hvordan man bruger it i undervisningen.
Det håber jeg ikke sker, og hvis der skulle være nogle steder, hvor det er rigtigt, er det heldigvis i strid med bekendtgørelserne.
Jeg har nemlig personligt løbet bekendtgørelserne for alle læreruddannelsens fag igennem, og det eneste sted, hvor der ikke stod noget om it-kompetence, var i faget psykologi.
Så jeg har med egne øjne set, at det er en forpligtelse i læreruddannelsen at undervise i, hvordan man bruger it som led i undervisningen, altså den didaktiske anvendelse af it.
Jeg vil godt til det med de 40 pct. og de 8 pct. sige, at jeg lægger enormt meget vægt på, at når vi taler om livslang læring, skal det også være livslang e-læring.
E-læring er jo en måde, hvorpå vi kan få fat i grupper, som ikke brugte it, da de gik i skole.
Men nu er tiden løbet ud, og vi kan måske fortsætte under det næste spørgsmål.
Yildiz Akdogan (S), 2010-01-20:
Mig bekendt er it ikke et selvstændigt fag på lærerseminarierne, og det kunne måske være en idé at tænke på det som et helt selvstændigt fag, så det ikke kun bliver en integreret del, men hvor nogle af de lærerstuderende, der ønsker at fordybe sig i det, måske kan få mulighed for det.
Det er jo også en måde at prøve at imødekomme komiteens rapports anbefaling på.
Så jeg vil høre, om ministeren måske vil kigge lidt nærmere på det.
Men Dorte Lange, som er formand for Danmarks Lærerforenings Skoleog Uddannelsespolitiske Udvalg, har faktisk været ude at sige, at problemerne egentlig ikke så meget er de materielle rammer, men lige så meget netop infrastrukturen.
Jeg vil gerne høre, om og hvordan ministeren har planer for for det første at skabe de her muligheder for eleverne, så de selvfølgelig har de nødvendige midler i form af gratis bærbare computere og pc'er, men også sørge for, at eleverne hurtigere og meget bedre kan få netadgang på skolerne – i klasserne og på bibliotekerne, eller hvor de nu måtte befinde sig.
Liselott Blixt (DF), 2010-01-20:
En manglende erkendelse af problemets størrelse og de social-økonomiske følgevirkninger har bevirket, at behandlingen af kroniske smertepatienter ikke er prioriteret fra politisk side.«?
Jakob Axel Nielsen (KF), 2010-01-20:
Indledningsvis vil jeg gerne slå fast, at de kroniske smertepatienter bestemt på ingen måde er glemt.
Jeg kan oplyse, at Sundhedsstyrelsen aktuelt arbejder på en MTV-rapport om netop smerteudredning for borgere med kroniske smerter, som modtager sygedagpenge eller er på kontanthjælp.
Den rapport forventes offentliggjort her i foråret 2010, og det er selvfølgelig mit håb, at den rapport vil medvirke til at belyse nogle af de problemstillinger, som spørgeren rejser med det her spørgsmål.
Jeg vil også gerne benytte lejligheden til at slå fast, at jeg selvfølgelig ikke finder det tilfredsstillende, hvis kroniske smertepatienter, som det er beskrevet i artiklen, lades i stikken og skal vente 2 år på at komme til relevant udredning til behandling hos en smertespecialist på en smerteklinik.
Jeg må dog fastholde, at det er regionernes ansvar at sikre, at der er den nødvendige behandling, herunder også indgå aftaler med andre behandlingssteder i de situationer, hvor regionerne ikke selv kan levere det nødvendige behandlingstilbud.
Så vidt jeg er orienteret, har flere private sygehuse og klinikker tidligere indgået aftaler om smertebehandling af patienter under det udvidede frie sygehusvalg.
Patienter med kroniske smerter er en meget kompleks og sammensat patientgruppe, der ofte har brug for mange forskellige indsatser fra vores sundhedsvæsen ud over den behandling, som de modtager på selve smertecenteret.
Det fører mig frem til at nævne, at regeringen netop har udmøntet en pulje på mere end 0,5 mia. kr., der er øremærket til kronikere, og den kronikerpulje har bl.a. fokus på patienter med muskel- og skeletlidelser, som vi ved er en meget stor del af de patienter, der har kroniske smerter.
Kronikerpuljen løser dog ikke de kapacitetsproblemer, der er på smertecentrene, men den kan med sit fokus på forløbsprogrammer, patientundervisning og egenbehandling være med til at bidrage til, at de kroniske patienter, herunder også kroniske smertepatienter, kan leve et så aktivt og sundt og godt liv, som det overhovedet er muligt.
Liselott Blixt (DF), 2010-01-20:
Det glæder mig, at Sundhedsstyrelsen er ved at lave en rapport, og jeg glæder mig til at se den, for som vi også kan læse i artiklen, og som ministeren også selv sagde, er der smertepatienter, der venter mere end 2 år på at komme til en smertespecialist.
Det vil sige, at ventetiden øger risikoen for, at patienternes smerter bliver kroniske, og at det kommer til at koste samfundet mange flere penge i tabt arbejdsfortjeneste, medicin, behandling, pension m.v.
Men den økonomiske byrde er jo dobbelt, fordi kroniske smerter samtidig også påvirker patienternes arbejdsliv.
Det vil sige, at mange patienter ender på sociale overførselsindkomster som følge af tabt arbejdsevne.
De lever i et kronisk smertehelvede, hvor de risikerer at miste deres job og familie og ikke mindst lysten til at leve.
Jakob Axel Nielsen (KF), 2010-01-20:
Det er jo heller ikke, fordi der er nogen uenighed mellem regeringen og fru Liselott Blixt og hendes parti.
Først og fremmest skal vi give folk en hurtig behandling, fordi folk ikke skal være i smerte, og det er også derfor, vi har lavet det udvidede frie sygehusvalg, sådan at man kan hoppe ud af køen og komme et andet sted hen.
Jeg er enig i den betragtning, som spørgeren kommer med, om, at man ikke bare skal kigge på den omkostning, der er forbundet med, at vi behandler folk, at de skal vente, og at de skal være i smerte.
Man skal også kigge på den omkostning, der er forbundet med, at de rent faktisk kommer væk fra arbejdsmarkedet – det giver i sig selv ringere livskvalitet – for det er også et samfundsmæssigt problem, at vi flytter folk, der kunne være glade og aktive borgere, over til at være passive borgere.
Men det, der jo er regeringens opgave, er at sørge for, at den lovgivning, som er vedtaget her i Folketinget, og som vi har vedtaget sammen med Dansk Folkeparti, nemlig lovgivningen om det udvidede frie sygehusvalg, også administreres på en sådan måde, at det reelt eksisterer.
For selvfølgelig er det ikke acceptabelt, at der er nogle, der skal vente 2 år, hvis et privat tilbud kan sørge for, at de kan komme til efter 4 uger, eller lad os bare sige efter 6 uger, men det gælder jo efter 4 uger.
Det er selvfølgelig ikke acceptabelt, og derfor kan jeg kun opfordre til, at man laver samarbejdsaftaler med private klinikker, der vil kunne tage de borgere, som det offentlige ikke selv har kapacitet til at tage.
For folk skal ikke vente i 2 år, det er dybt kritisabelt.
Liselott Blixt (DF), 2010-01-20:
Problemet er også, hvis regionen ikke har lavet nogen aftaler med nogen private, for så er der jo ikke andre at gå til, og så bliver man nødt til at vente i så lang tid.
Jeg tænkte på, om det kunne være idé, at man laver en handlingsplan på området, så regionerne havde nogle klare retningslinjer, også for, hvordan man griber det an, når der kommer de smerteplagede patienter.
Jakob Axel Nielsen (KF), 2010-01-20:
Jamen det er jo meget sympatisk, og jeg kan godt forstå spørgsmålet, for der ligger jo til grund, at man gerne vil hjælpe de her patienter.
Men jeg mener, at patienterne har en mulighed – ikke inden for det udvidede frie sygehusvalg, jo, den mulighed har de også, men nu stiller spørgeren spørgsmålet på den måde, så det drejer sig om, at der ikke er et privat alternativ, fordi man ikke har lavet en samarbejdsaftale.
Der er jo det udvidede frie sygehusvalg, men der er også det almindelige frie sygehusvalg, som betyder, at en borger i Region Hovedstaden, der ikke får et tilbud, vil kunne rejse til et tilbud i Region Sjælland.
For det kan være, at Region Sjælland har kapacitet til den her smertebehandling i det offentlige sygehusvæsen, og har den ikke det, kan man jo fra det system få en henvisning til, hvem regionen måtte have en privat aftale med.
Men det er jo ikke sådan, at det offentlige kan undlade at lave en samarbejdsaftale med en privat smerteklinik, hvis det er sådan, at den private smerteklinik i øvrigt – objektivt – er af en ordentlig kvalitet.
Liselott Blixt (DF), 2010-01-20:
Nu har jeg været inde at kigge på www.ventetider.dk, og hvis man kan tro på de tal, der står der, er der lange ventetider på alle smerteklinikker.
Jeg har også foretaget en rundspørge for at høre, hvordan det står til ude på smerteklinikkerne, og jeg ved, at der for nylig var noget i pressen med, at der var mange på kræftafdelingerne, der ikke kendte ret meget til smertelindring. Så noget af det, jeg godt kunne tænke mig, man fik udbygget – og jeg vil høre, om ministeren måske kunne få den samme idé –
var, at man gik ind og udbyggede smerteklinikkerne i de forskellige regioner.
Det skulle man gøre for at undgå de lange ventetider, men også for at sygehusafdelingerne kunne få dem ude fra smerteklinikkerne ind og forklare om smertelindring, så man kunne hjælpe patienterne – lige fra dem, der har ondt i ryggen, dem, der har gigtsmerter, til dem, der har kræftsmerter.
Jakob Axel Nielsen (KF), 2010-01-20:
Det var egentlig ikke mit indtryk, at de eksisterende tilbud generelt ikke var gode nok – ud over at det konkrete eksempel selvfølgelig ikke var acceptabelt, men de eksempler kan vi jo desværre altid finde.
Men jeg vil gerne diskutere med fru Liselott Blixt, om der er behov for at informere mere om de muligheder, der allerede eksisterer, og vi kan også få oplyst fra Sundhedsstyrelsen, om de har nogle kliniske retningslinjer i forhold til smertebehandling, for det er jeg på stående fod ikke klar over.
Jeg vil gerne være med til at diskutere, om der er sådan nogle og i benægtende fald, om der så skal være sådan nogle.
Det må vi tage en drøftelse af i de faglige miljøer.