runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Bertel Haarder (V), 2010-04-14:
Jeg er meget enig i alt, hvad fru Liselott Blixt her har sagt, men vil godt lige holde fast i, at det jo ikke er for at genere patienten, at lægen skal være med i det, der foregår, det er faktisk for at hjælpe patienten.
Det gælder jo for de udenlandske behandlinger inklusive den meget omtalte i Frankfurt, Herr Vogels metode, at skal der lukkes op for den, skal en lægefaglig vurdering sige god for den.
Jeg kan forstå, at den lægefaglige vurdering, som er på vej, ikke mener, at der er evidens.
Og det kan man så være ked af, men det er da vigtigt, at vi har det princip, at man altså skal kunne dokumentere virkningen, før vi lukker op for de offentlige kasser.
Jeg vil gerne takke for spørgsmålet.
Statens Institut for Folkesundhed offentliggjorde først på året en oversigt over geografiske forskelle i middellevetiden i Danmark, og det er meget spændende læsning, for middellevetiden tegner jo et billede af, hvor sunde vi er rundtomkring i landet.
Den oversigt viste bl.a., at mange af de kommuner, som har de laveste middellevetider, ligger i Region Sjælland, mens kommunerne med de højeste middellevetider typisk ligger i Nordsjælland og i Øst- og Midtjylland.
Der er mange forhold, der påvirker dødeligheden.
En sund befolkning med gode levevilkår og gode sundhedsvaner, hvor den enkelte tager et personligt ansvar for sin egen sundhed, vil alt andet lige have bedre muligheder for at leve stærkt og dø sund.
Det spiller selvfølgelig også en rolle, hvordan kommunens sociale profil er.
Der er forskel på den sociale profil i Gentofte og på Lolland-Falster, og det er også derfor, at der i fordelingen af bloktilskuddet er indregnet sociale kriterier.
Så har det selvfølgelig betydning, hvilke sundhedstilbud kommunerne har til deres borgere, og her kan man jo så tænke over, at de lokale politikere i kommunalbestyrelser og regionsrådet på Sjælland skiller sig ud i forhold til andre kommuner, og dermed kan man selvfølgelig øjne en udfordring.
De har ansvaret for at støtte en sund livsstil og for at motivere borgerne til at tage et større personligt ansvar.
Liselott Blixt (DF), 2010-04-14:
Region Sjælland er jo flere gange blevet nævnt som den usunde region, fordi levealderen er betydelig lavere end i andre regioner, og fordi der er flest livsstilssygdomme som overvægt, KOL, diabetes, hjerte-kar-sygdomme m.m.
Og ser vi på nogle af de forskellige byer i regionen, kan vi også se en betragtelig forskel på, om man bor i en udkantskommune som Lolland Kommune, som faktisk er det sted, hvor man lever mindst tid, 75 år i gennemsnit, eller man bor i Roskilde i den anden ende af regionen, hvor man lever betydelig længere.
Men man kan også se på deres patientkontakt til lægen, at en borger i Lolland Kommune har 8,4 kontakter til lægen, mens man i Roskilde har 6,5.
Det er den udkantsproblematik, som man har, samtidig med at vi kan se, at vi mangler læger.
Vi har mange spøgelsespatienter i Lolland Kommune, og spørgsmålet er, om ministeren vil lade hele ansvaret være op til den enkelte region eller kommune, eller om ministeren vil se på, hvordan man kunne være med til at løfte det her område.
For der er noget mere at løfte end andre steder.
Bertel Haarder (V), 2010-04-14:
Det med opgaveglidning lyder interessant.
Men jeg vil godt understrege, at der jo er noget nyt på feltet.
Et af initiativerne i den sundhedspakke, der blev lanceret i oktober sidste år, er, at der skal udarbejdes kommunale sundhedsprofiler en gang i hver kommunal valgperiode.
De skal give de lokale beslutningstagere et billede af sundhedstilstanden i lokalområdet.
De skal hjælpe de kommuner, hvor sundhedstilstanden halter bagefter, til at identificere, hvor problemerne er, hvor skoen trykker, sådan at kommunerne kan sætte målrettet ind og tage ved lære af de kommuner, der gør det godt.
Og så skal kommunerne selvfølgelig vælge de løsninger, der ligger lige for, f.eks. at tænke sundhed ind i alle de borgernære ydelser, som de hver dag stiller til rådighed for borgerne.
Dette er noget nyt, som jeg venter mig meget af.
Så sent som i går var jeg til et møde på Københavns Rådhus med de seks største kommuner, som har lovet hinanden og regeringen, at de vil tage et helt særligt ansvar på feltet.
Liselott Blixt (DF), 2010-04-14:
I regeringens forebyggende sundhedsplan går man efter, at vi i Danmark skal have hævet gennemsnitslevealderen med 3 år.
Her kunne jeg godt tænke mig at vide, om det er nok for ministeren, og om det er lige meget, hvor i landet man får hævet alderen, bare det bliver et godt gennemsnit.
Ville det ikke være bedre at hæve den laveste alder op til det niveau, hvor man lever længst?
Som sagt er levealderen i Lolland Kommune 75 år og i Hørsholm 79,8.
Det er en forskel på næsten 5 år.
Vi er alle klar over, at de mennesker, som deltager i de forskellige sundhedstiltag, er de mennesker, som har mest overskud til at ændre deres tilværelse, og som kan se et formål med det.
Så vil vi ikke hurtigt risikere, at folk i Nordsjælland vil blive sundere, end de er i dag, mens man på Lolland ikke får hævet gennemsnittet, fordi det kræver en større indsats og man derfor undlader at gøre det store stykke arbejde, der skal til?
Bertel Haarder (V), 2010-04-14:
Den mest oplagte måde at hæve gennemsnitslevetiden i Danmark på er jo, ved at de kommuner, der har den laveste gennemsnitslevetid, så at sige lærer af de kommuner, som har en højere gennemsnitslevetid.
Det er det, der er målet.
Dermed får vi også mere lighed, når det gælder sundhed, og det kan man jo kun være tilhænger af.
Også på dette felt tror jeg at kommuner kan inspirere hinanden med god praksis, med gode resultater, og jeg vil gerne som sundhedsminister lægge vægt på den måde at forbedre tingene på, nemlig ved at sætte fokus på dem, der gør det bedst, for at få det til at inspirere andre.
Jeg kan forsikre, at vi ikke sigter på særlig at forlænge levealderen der, hvor den i forvejen er længst.
Vi sigter på at forlænge levealderen især der, hvor den kortest.
Liselott Blixt (DF), 2010-04-14:
Det er jeg meget glad for at høre.
Så tænker jeg også, at lige i dag, hvor jeg stiller spørgsmålet, har vi jo den fordel, at sundhedsministeren er tidligere undervisningsminister.
Er det nogle tanker, som ministeren har gjort sig, når ministeren nu har været begge steder, at man burde gøre en større indsats over for børn og unge i udkantsområderne, så de får en uddannelse for derved at have grundlaget for et sundere liv?
Bertel Haarder (V), 2010-04-14:
Det var dog et dejligt spørgsmål.
Svaret er ja, ja og ja.
Jeg kunne ikke lade være med at tænke på under det tidligere punkt, at disse nye sundhedsplaner, som kommunerne nu skal beskrive en gang i hver valgperiode, jo til forveksling minder om de kvalitetsrapporter, som kommunerne i fremtiden skal levere to gange i hver valgperiode, når det gælder standarden i skolen.
Tingene hænger sammen, sundhed hænger sammen med uddannelse.
Sundhed hænger selvfølgelig også sammen med arbejdsmiljø, livsstil osv., men det gælder om at få de ting til at gå op i en højere enhed, en indsats for, at i det mindste den opvoksende generation får bedre vaner end den ældre generation.
Margrethe Vestager (RV), 2010-04-14:
Når man ser på den diskussion, der lige har været, om de nødvendige besparelser, er der jo en anden side af sagen, og den handler om vækst og omstilling, om, hvordan vi får et innovativt samfund.
En af de ting, som jeg tror er meget afgørende, er, at virksomhederne oplever ensartede konkurrencevilkår, også globale, og til det formål er det helt afgørende, at vi får en klimaaftale.
Det lykkedes ikke første gang, og det er meget, meget uklart, om det vil lykkes i Mexico om et lille års tid.
Jeg vil gerne vide, hvad der egentlig er statsministerens strategi for at få det til at lykkes.
Kina ville ikke forpligte sig til en international aftale, Kinas principielle modstand mod at påtage sig internationale forpligtelser på klimaområdet blev den bestemmende faktor på selve mødet.
Alligevel kan jeg forstå, at statsministeren på rejsen til Kina har været særdeles rosende over for den kinesiske indsats, og jeg kan jeg simpelt hen ikke få det til at hænge sammen, at det på den ene side er Kinas skyld, at vi ikke kan få den helt afgørende aftale for klimaets skyld, for konkurrencens skyld og for innovationens skyld, og at det på den anden side er sådan, at når man står i Kina som statsminister, er forholdet til Kina åbenbart så vigtigt, at roserne drysser ud, så man skulle tro, at Kina havde været medvirkende til, at vi fik en aftale, hvilket jo mildest talt ikke var tilfældet.
Lars Løkke Rasmussen (V), 2010-04-14:
Tak for det, og også tak for bemærkningen om de ensartede globale konkurrencevilkår, som jo sådan set er en lang afstandtagen fra den kur, nogle foreslår, om at hæve erhvervsskatterne i en situation, hvor andre lande sætter dem ned, og øge indkomstskatterne i en situation, hvor andre lande sætter dem ned.
Her tror jeg vi er helt på linje.
Det er jo rigtigt, at en af de ting, som ville være en rigtig, rigtig god idé for at skabe ensartede konkurrencevilkår, ville være en endnu mere forpligtende klimaaftale end den, det lykkedes at komme i hus med med Copenhagen Accord.
Hvem har ansvaret, hvis det ikke lykkes?
Hvis man skal sige det meget kort, må man sige, at det jo er alles ansvar, og jeg sagde også i går på mit ugentlige pressemøde, at landene jo møder op med forskellige interesser, og når der ikke kommer et tilstrækkeligt resultat, er det udtryk for, at alle har et ansvar for det.
Jeg vil gerne sige, at den diskussion, jeg selv deltog i i Kina de seneste dage, havde jo det særlige afsæt, som fru Margrethe Vestager muligvis også ved, at der i den kinesiske presse og offentlighed har været en diskussion om den kinesiske premierminister Wen Jiabaos personlige engagement og deltagelse i klimaforhandlingerne i København.
Den er adresseret fuldstændig i overensstemmelse med sandheden, for det er min meget, meget klare analyse, at uden den kinesiske premierministers personlige tilstedeværelse i København ville det resultat, vi trods alt opnåede, ikke være opnået.
Det har jeg fuldstændig i overensstemmelse med sandheden kvitteret for.
Morten Bødskov (S), 2010-04-14:
Tak for det.
Jeg vil gerne spørge til en sag, som jo unægtelig har præget dagsordenen temmelig meget den seneste uge, og som jo omhandler regeringens kompetencer og prioriteringer.
Det drejer sig om udenrigsminister Lene Espersens ferieplaner og afbud til det arktiske topmøde – hvor både udenrigsministeren fra USA, Hillary Clinton, og udenrigsministrene fra Rusland og Canada valgte at deltage – om et emne, hvor man må sige der er vitale danske interesser på spil.
Vi havde en debat her i salen i sidste uge, hvor statsministeren sagde, han ikke havde modtaget nogen forhåndsorientering om afbuddet, og det har jo så trods alt – på trods af al den kaos, der har været – været betryggende at vide, at statsministeren rent faktisk var orienteret, og at statsministeren vidste, han var fungerende udenrigsminister.
Det er trods alt betryggende, når man ser på, hvordan regeringen håndterer sager i den her tid.
Hvad der var knap så betryggende var, at statsministeren øjensynlig ikke vidste, hvorfor han var udenrigsminister, at han altså ikke kendte til udenrigsminister Lene Espersens afbud.
Nu har den amerikanske udenrigsministers talskvinde jo sagt meget, meget direkte, at der her var tale om et vigtigt møde, og at mødet ikke efterfølgende har ændret på opfattelsen af, at der var tale om et vigtigt møde, som den amerikanske udenrigsminister på trods af – som talskvinden siger, og jeg citerer – et meget stramt arbejdsprogram valgte at deltage i.
Statsministeren accepterede jo udenrigsministerens ferieafbud i sidste uge, og derfor er spørgsmålet bare: Har det givet statsministeren anledning til at ændre den accept?
Har Hillary Clintons betegnelse af det her møde som vigtigt givet statsministeren nogen begrundelse for at ændre sin accept af udenrigsministerens ferieplaner, når det gælder hendes eventuelle deltagelse i det pågældende møde?
Lars Løkke Rasmussen (V), 2010-04-14:
Situationen er så i øvrigt den, at en regering fungerer på den måde, at den enkelte minister er ansvarlig på eget ressort.
Det er udenrigsministerens ansvar at være udenrigsminister og disponere hendes tid op mod de udfordringer, der er i det job.
Jeg har ikke fundet anledning til at kritisere disse dispositioner, det blev jeg adspurgt om i sidste uge, og jeg har sådan set ikke mere at tilføje.
Morten Bødskov (S), 2010-04-14:
Det var sådan set ikke det, jeg spurgte om.
Der er jo ligesom blevet givet det indtryk, at det her møde var et snakkemøde; det var et statusmøde, hvor det ikke var vigtigt, at en meget ny dansk udenrigsminister med – kan man roligt sige – begrænset erfaring på posten skulle deltage, og hvor det ikke var vigtigt, at et lille land som Danmark, som jo er afhængig af gode alliancer med vores samarbejdspartnere, skulle deltage.
Det, jeg spørger om, er: Når nu den amerikanske udenrigsminister, Hillary Clinton, klart via sin talskvinde siger, at det var et vigtigt møde, og at deltagelsen i mødet ikke har fået hende til at ændre opfattelse af det, har den udtalelse så fået statsministeren til at ændre opfattelse af hans accept af udenrigsminister Lene Espersens ferie på Mallorca?
Lars Løkke Rasmussen (V), 2010-04-14:
Jeg har meget præcist sagt, at jeg ikke har fundet anledning til at kritisere udenrigsministerens disposition.
Det er mit synspunkt i den sag, og så har jeg ikke mere at tilføje.
Morten Bødskov (S), 2010-04-14:
Vi står altså her i en situation, hvor der finder diskussioner sted mellem nøgleaktører på den internationale scene, og hvor en ny dansk udenrigsminister, som har siddet på posten i ganske få uger, har mulighed for face-to-face at møde nogle af de mest afgørende spillere på den internationale scene, men melder afbud, fordi hun skal på ferie på en solbeskinnet ø.
Hun vælger ikke at prioritere direkte dialog med den amerikanske udenrigsminister, men sender en dansk justitsminister i stedet for.
Vi har en statsminister, der ikke kender til begrundelserne for afbuddet.
Vi har en statsminister, som accepterer, at en udenrigsminister tager på badeferie i stedet for at mødes med en amerikansk udenrigsminister i et meget, meget snævert forum.
Er det udtryk for regeringens kompetence i udenrigspolitikken, og er det udtryk for regeringens prioritering af det arktiske samarbejde?
Lars Løkke Rasmussen (V), 2010-04-14:
Jeg har svaret på spørgsmålet.
Den diskussion, der var i sidste uge, var, for så vidt angår min person, en diskussion, der handlede om, hvorvidt jeg havde været involveret i beslutningen om, at der ville blive meldt afbud, eller hvorvidt jeg var orienteret om, at der ville blive meldt afbud.
Det søgte jeg at afklare i sidste uge ved at sige, at det var jeg ikke.
I forhold til de dispositioner, der så er foretaget, har jeg udtalt, at jeg ikke har fundet noget grundlag for at kritisere udenrigsministeren.
Og så kan jeg ikke bibringe denne sag noget yderligere.
Jeg har ingen kommentarer til det, for jeg tror, det ville være uklogt at kommentere på en artikel, jeg ikke har læst, og på baggrund af, hvad jeg oplever som en fortolkning med alle de adjektiver, som hr. Anders Samuelsen tager i brug her.
Jeg kender ikke den pågældende artikel.
Jeg er fuldstændig enig i, at det arktiske spørgsmål er et vigtigt spørgsmål.
Det er også derfor, at vi fra dansk side har haft og har et stort engagement i den sag, sådan som spørgeren jo også var inde på det, med de initiativer, der er blevet taget i forbindelse med Ilulissatmødet og formandskabet for Arktisk Råd m.v. Det er vi fuldstændig enige om.
For så vidt angår spørgsmålet om udenrigsministerens deltagelse, er det jo et spørgsmål, som udenrigsministeren må svare på.
Jeg har ikke mere at tilføje.
Jesper Petersen (SF), 2010-04-14:
Jeg må sige, at jeg er lidt rystet over, hvordan regeringsførelsen er, når man på den måde kan sige: Ja, det er usandsynlig vigtigt, at vi kører den her proces, at Danmark gør sig gældende over for USA og Rusland, når vi har chancen og ikke bare skal kyses af rå magt.
Statsministeren har simpelt hen ikke engang været involveret i beslutningen om, at udenrigsministeren ikke skulle deltage i mødet.
Det er noget, man finder ud af, da statsministeren må vikariere.
Jeg vil sige, at det her er så vigtigt for Danmarks udenrigspolitik, at den eneste værdige vikar til udenrigsministeren, når det til og med er udenrigsministeren fra USA, der dukker op, ville have været statsministeren selv.
Overvejede statsministeren selv at tage det på sig at deltage i så vigtigt et møde, når han nu var fungerende udenrigsminister på det pågældende tidspunkt?
Lars Løkke Rasmussen (V), 2010-04-14:
Jeg tror, at spørgeren har misforstået reglerne for det at fungere som minister.
Det ville rent faktisk være sådan, at hvis jeg rejste ud af landet 3-4 dage for f.eks. at deltage i et møde a la det der, ville jeg skulle indsætte en anden i mit sted som fungerende statsminister, og det ville så være en helt tredje, der skulle være fungerende udenrigsminister, og så kunne man jo spørge denne tredje person, om vedkommende burde deltage et eller andet sted.
Det skal jeg ikke trætte med her, men det kunne måske med fordel opklares på anden vis.
Til det at være fungerende minister hører et regelsæt, der går ud på, at hvis en minister rejser ud af landet mere end 3 dage uanset årsag, skal der udnævnes en person, der kan fungere i vedkommendes sted, hvis der skal ekspederes sager.
Det var, før mobiltelefon og telefax og internet var opfundet.
Jeg har f.eks. selv været i Kina i 4 dage, og der var så en anden, der var fungerende statsminister.
Det er bare for at inspirere spørgeren til, at man så måske i næste uge kan spørge finansministeren til nogle dispositioner, som han tog eller ikke tog i den periode, hvor han var fungerende statsminister, mens jeg var i Kina.
Jesper Petersen (SF), 2010-04-14:
Jeg synes, at det er et forsøg på fuldstændig at afspore, hvad det her handler om, altså at drukne det i et eller andet ministerjura om, hvem der lige er hvad.
Udenrigsministeren kunne ikke deltage.
Den fungerende udenrigsminister på det tidspunkt var statsministeren, der har overtaget posten i mellemtiden, og det, jeg spørger til, er, at når det møde er så vigtigt for Danmark, hvorfor er det så egentlig ikke statsministeren, der deltager på Danmarks vegne?
Man har jo i regeringen gjort sig tanker om, hvad der skal komme ud af sådan et møde og ud af sådan en proces, som den foregående udenrigsminister siger er usandsynlig vigtig, måske en af de allervigtigste ting for Danmarks udenrigspolitik.
Det har man ikke gjort, og det er der så nogle fnidrede grunde til.
Er det virkelig sådan, regeringen fungerer i det her land, altså at man ikke tager det alvorligt, at de her processer foregår, og vil statsministeren virkelig medgive, at det er småstatsmentalitet og spild af tid for Hillary Clinton at deltage i møder som det her, som vi har hørt fra udenrigsministeren?
Lars Løkke Rasmussen (V), 2010-04-14:
Jeg taler bestemt ikke om nogen fnidrede grunde.
Hvis jeg var inviteret til møde, ville jeg selvfølgelig have taget stilling til min egen deltagelse.
Jeg har ikke været inviteret til noget møde, og derfor har jeg ikke kunnet tage stilling til spørgsmålet om deltagelse.
Det her har været et møde for udenrigsministre, og derfor er det udenrigsministeren, der selv har truffet beslutning om sin deltagelse/ikke deltagelse.
Det er udenrigsministerens beslutning.
Den har jeg ikke været inddraget i, da den blev truffet.
Jeg er efterfølgende blevet spurgt om, om jeg har fundet anledning til at kritisere den disposition.
Jeg har givet udtryk for, at det har jeg ikke belæg for, og mere kan jeg ikke tilføje om den sag.
Spørgsmålene må rettes til udenrigsministeren.
Bertel Haarder (V), 2010-04-14:
Forslaget fra Kræftens Bekæmpelse er baseret på en rundspørge blandt 30 personer, som man selv har udvalgt.
19 af de 30 var i behandling, da undersøgelsen blev foretaget.
Det vil sige, at det normalt ikke var den type patienter, man skal spørge, og som ønsker second opinion.
Ud af de samlede 30 adspurgte personer ville 8 gerne have haft adgang til panelet uden om lægerne.
Det skal sammenholdes med, at det såkaldte second opinion-panel i alt behandlede 1.167 sager i 2008.
Antallet af patienter, som gerne ville have haft en direkte adgang til second opinion-panelet, svarer altså til mindre end 1 pct. af det samlede antal behandlede sager.
Når der er et fald fra 2008 til 2009, skyldes det, at nogle af de behandlinger, der før blev tilbudt som eksperimentel behandling, nu indgår som standardbehandling, og derfor kræver de selvfølgelig ikke længere en henvisning til panelet.
Det er i øvrigt en succeshistorie.
Hvad angår det konkrete forslag, så kræver vurderingen af en eksperimentel behandling i forhold til en konkret patient en meget indgående vurdering.
Det er ikke sikkert, at patienten får givet alle relevante informationer med til panelet.
Panelet vil derfor altid være nødsaget til selv at skulle sikre sig, at man har det samlede billede af patienten.
Det betyder, at panelet alligevel skal tale med den behandlingsansvarlige læge og sætte et større direktivarbejde i gang.
Alt det kan man undgå i den nuværende løsning.
Jeg skal gerne svare videre, men taletiden er gået i første omgang.
Jesper Petersen (SF), 2010-04-14:
Tak for det.
Jeg må jo sige, at statsministeren efter snart 1 times stor talelyst nærmest klapper i som en østers, nu hvor det kommer til de her spørgsmål omkring det arktiske topmøde og udenrigsministerens manglende deltagelse.
Det er jo ikke bare sådan lidt parlamentarisk drilleri.
Vi taler faktisk om, at spørgsmålene om territorialforholdene i Arktis handler om sikkerhedspolitik, miljøpolitik og interesser omkring råstoffer på en gang.
Det er en usandsynlig vigtig sag for Danmark.
Den afgåede udenrigsminister, Per Stig Møller, skrev en længere kronik i Weekendavisen, hvor han nævnte det som en af de absolut vigtigste ting for Danmark, overhovedet, og lige præcis derfor har Danmark jo stået bag hele den proces, som har ført til de her arktiske møder.
Vi skylder også Grønland at tage spørgsmålet alvorligt og gøre vores indflydelse gældende der.
Det handler om kampen om Nordpolen.
USA har faktisk ikke engang underskrevet FN's havretskonvention, som ville være det, der gjorde, at de skulle være forpligtet til at indgå i en dialog om det.
Vi har fået dem til at være med i en dialog om det og holder de her arktiske møder.
Alligevel kommer Danmark ikke, selv om vi har kolossal gavn af det samarbejde, der er sat i gang.
Vi har formandskabet for Arktisk Råd, og processen med de her møder er sat i gang af os.
Da processen blev sat i gang ved mødet i Grønland i 2008, deltog den daværende udenrigsminister i USA ikke – og selvfølgelig heller ikke Hilary Clinton, fordi hun ikke var udenrigsminister.
Nu prioriterer Hilary Clinton mødet, men Danmarks udenrigsminister dukker ikke op, fordi hun er på Mallorca, og gør tilmed grin med de lande, der dukker op, ved at sige, at det ikke var noget vigtigt møde, og at man sagtens kunne sende stedfortrædere.
Er statsministeren enig i den udlægning, at den arktiske sag er et af de absolut vigtigste udenrigspolitiske emner for Danmark, overhovedet, og dermed at det her var et vigtigt møde?