Lone Dybkjær (RV), 2008-01-10:
Man kan jo sige, at Enhedslistens forslag er noget præget af partiets generelle holdning til det internationale samarbejde, forstået på den måde, at for Enhedslisten har det nordiske samarbejde altid været udgangspunktet, kernen i det internationale samarbejde.
Al ære og respekt for det, men for Det Radikale Venstre er det internationale samarbejde jo nok en anelse bredere.
Men det er helt o.k. Vi er tilhængere af det nordiske samarbejde, men problemet med det er jo, at det ikke er så forpligtende som f.eks. vores EU-samarbejde, og det fører lettere til nogle resolutioner af en lidt bred karakter, som så heller ikke forventes at kunne omsættes direkte i forbindelse med national lovgivning, men som måske kan give inspiration til, at man arbejder med tingene.
Jeg siger det her som en indledning, for jeg er udmærket godt klar over, at jeg ellers bare vil blive skudt i skoene lige med det samme, at det er et medlem fra mit eget parti, som også er medlem af Folketinget i dag, som har deltaget i det her.
Men på den baggrund foreslår Midtergruppen at tage initiativ til en international aftale, til at øge uddannelseskapaciteten og til at samarbejde om tiltag, så udviklingslandene kan beholde en større del af deres sundhedspersonale derhjemme.
Der står sådan set ikke i de endelige konklusioner noget om det her med aktiv rekruttering, men lad det være sagt.
Jeg synes selvfølgelig ikke, at man uden at tænke sig om skal foretage rekruttering i udviklingslandene - og det skal jeg vende tilbage til.
Det Radikale Venstres opfattelse er generelt, at man ikke stavnsbinder folk til deres land, og derfor skal der være mulighed for at rejse.
Nu har fru Sophie Hæstorp Andersen nævnt spørgsmålet om de indiske læger, som under alle omstændigheder var rejst.
Jeg ved godt, hvad sådan en problemstilling kan føre til, og det taler selvfølgelig også for en bredere aftale, men alligevel skal vi gøre os klart, at verden altså ikke er så lys, som man indimellem godt kunne ønske sig den.
Den er netop meget mere nuanceret, som også fru Sophie Hæstorp Andersen var inde på.
Jeg synes godt, man kan sige, at man som udgangspunkt har, at der ikke er nogen, der er stavnsbundet til deres land.
Hvis de ønsker at rejse ud og ønsker sig en bedre tilværelse - og det kan oven i købet have nogle gode tilbagevirkninger på landet - skal der skabes mulighed for det, men vi må også på en eller anden måde forpligte os til at forholde os til, hvad det er, der sker, og hvad vi kan gøre som en form for kompensation.
En del af problemet sådan helt overordnet, vil jeg godt lige sige, er, at man nogle steder har rekrutteret direkte fra nogle sindssygt sårbare områder - det har man gjort i Sydafrika - hvorimod når man rekrutterer de meget højtuddannede læger, er det i hvert fald rekruttering af en anden karakterer.
Jeg synes, at vi skal gøre det, at vi kigger det her forslag nøje igennem i forbindelse med udvalgsarbejdet og finder ud af, hvad der kan være af fornuftig opfølgning.
Jeg synes, vi skal prøve at sige: Hvad er den danske situation, hvad kan vi gøre, hvad er det egentlig, vi synes vil være det rigtige?
Vi er tilhængere af, at folk kan komme her til landet, men vi er også tilhængere af, at der så er en udviklingsbistand, der gør det muligt for landene at uddanne personale.
Der kan man jo sige, at vi hele tiden har været i front med at foreslå, at bistandshjælpen i sin tid blev øget til 1 pct. og mere, og nu igen skal gøre det, efter at regeringen har skåret ned.
Det synes jeg vil være en udmærket diskussion at tage.
Hvad det nordiske samarbejde angår, synes vi altså, at der skal noget mere til.
Det skal ikke bare være noget nordisk, det skal være et bredere samarbejde, og vi vil da meget gerne se på, hvad regeringen aktivt har gjort i WHO.
Uddannelsesplanen har vi været inde på, og den skal jeg sådan set ikke repetere nu.
Grundlæggende synes jeg, man kunne arbejde efter en eller anden form for aktiv beretning eller sådan noget i forbindelse med det her beslutningsforslag, så vi kan se, om vi ikke kunne enes om et eller andet, der måske gjorde, at vi godt kan rekruttere, men at vi altså også finder en eller anden form for direkte eller indirekte kompensation på et eller andet plan, ikke nødvendigvis ved, at når man rekrutterer en højtuddannet læge, skal man give sådan en læge tilbage, men at vi kan sige, at det er meget vigtigere med barfodslæger.
Det kan så være, at der skal være ti barfodslæger i stedet for en, eller hvad ved jeg.