Mette Bock (LA), 2012-04-24:
Tak for det.
Jeg synes, det har været rigtig spændende læsning.
Der er jo ikke nogen tvivl om, at vores uddannelsessystem har været hårdt prøvet og hårdt udfordret igennem de sidste mange års strukturelle ændringer.
Sådan helt overordnet set
har det været fornuftige ændringer.
Derfor ser jeg og vi i Liberal Alliance med meget stor glæde frem til at få en diskussion om, hvad de næste skridt er, som skal sikre, at vi i Danmark har det bedst mulige uddannelsessystem.
Og for os at se er der fire udfordringer.
For det første er der en økonomisk udfordring, for det andet er der en strukturel udfordring, for det tredje er der en udfordring i forhold til kvalitet, og for det fjerde er der en udfordring vedrørende relationen til erhvervslivet og aftagerne.
Først vil jeg om den økonomiske udfordring sige, at vi gerne meget kraftigt vil opfordre regeringen til at sætte ord bag handling, havde jeg nær sagt, for ord er man ret gode til, men man burde lige sætte lidt handling bag ordene.
Vi er meget bredt i dette Folketing enige om, at uddannelse er fuldstændig centralt for Danmarks måde at klare sig på i et globaliseret samfund, og vi ved, at der er en kæmpestor økonomisk udfordring.
Vi står over for en såkaldt økonomisk skrænt, og det ville være en kæmpe lettelse, ikke kun for os herinde i Folketinget, for det kan være ligegyldigt med os, men ude på uddannelsesinstitutionerne, hvis man faktisk tog initiativ til at få lavet en langsigtet økonomisk aftale om finansiering af uddannelse og forskning.
Uddannelse og forskning egner sig ikke til, at man hopper fra tue til tue i finanslove.
Man tænker for kortsigtet, og derfor vil jeg meget, meget intensivt opfordre til, at man får taget fat på den her problemstilling.
Jeg vil sige til uddannelsesministeren, at han må sætte sig på skødet af den finansminister og få lov til at gøre det her.
Dernæst vil jeg om økonomien sige, at der i redegørelsen bliver lagt op til, at vi skal have kigget på vores taxametersystem, ligesom udviklingskontrakterne skal udvikles yderligere, og i det hele taget bliver der lagt op til en diskussion af, hvordan vi sikrer det her.
Det ser vi også frem til.
Taxametersystemet var godt tænkt, da det blev tænkt, men alle systemer er adfærdsregulerende, og lige nu har systemerne indrettet sig så meget i forhold til det, der ligger i taxametersystemerne, at det er blevet hæmmende i stedet for fremmende.
Og derfor er der i høj grad brug for en revision af ikke mindst taxametersystemet.
I forhold til udviklingskontrakterne synes vi, at man er gået et skridt i den rigtige retning med det initiativ, der er taget, men vi kan komme endnu længere.
Udviklingskontrakterne skal være rammer; det skal ikke være detailstyring.
Så er der for det andet den strukturelle udfordring.
Jeg kunne ikke lade være med at trække lidt på smilebåndet, da jeg læste det her.
Og jeg citerer: »Uddannelsesministeriets uddannelsespolitiske vision tager udgangspunkt i de studerende«.
Jeg vidste ikke, at ministerier havde visioner, men det kan jo godt være, at det er tilfældet.
Det kan godt være; det ved jeg ikke.
Det må være en sproglig raptus.
Det er også rigtig godt, at vi nu får én lov for alle uddannelser, for
Vi skal også have bedre meritordninger og bedre overgangsmuligheder og i det hele taget et tættere samarbejde mellem erhvervsøkonomi og professionshøjskoler og universiteter.
Men jeg vil gerne sige, at vi skal passe på ikke at tale bagud og tænke bagud; vi bliver nødt til også at tænke fremadrettet.
Og også når jeg lytter til diskussionen her i dag, synes jeg det er ærgerligt, at der ligesom bliver udtrykt en bekymring for en akademisering af professionshøjskolerne.
Vi lever i et samfund, hvor det er et kunstigt skel; vi bliver nødt til at have mere forskningsbaseret undervisning ude på professionsuddannelserne, og vi bliver nødt til også på universiteterne at tænke mere i forhold til, hvad det er for en praksis, de mennesker skal ud i.
Lad mig bare nævne eksemplet med henholdsvis lærere, der produceres på professionshøjskolerne med henblik på folkeskolen, og de mennesker, som produceres til at skulle undervise på ungdomsuddannelserne.
Når vi har et så bredt optag på vores ungdomsuddannelser i dag, er der behov for at tænke mere praksis ind i de universitetsuddannelser, som retter sig ud imod ungdomsuddannelserne.
Der skal være mere didaktik, mere pædagogik osv.; det skal ikke kun være noget, der klistres på bagefter.
Og derfor skal vi altså prøve at opløse den falske modsætning, der for mig at se er imellem professionshøjskoler og universiteter.
Universiteterne kan lære af den erfaring, som man har på professionshøjskolerne, men professionshøjskolerne kan også lære den anden vej rundt.
Så der skal være en gensidighed i det, og det synes jeg man skal prøve at arbejde mere målrettet på.
Den tredje udfordring er kvalitetsudfordringen.
Vi er i Liberal Alliance meget skarpe modstandere af at sætte rigide kvantitative mål op for, hvor mange der skal igennem vores uddannelser.
Det duer ikke bare at sige, at man skal have 60 pct. igennem, og så skal man have 25 pct. igennem lange videregående uddannelser, for hvad hvis nu det er det, vi ikke har behov for, og hvad hvis nu resultatet af det bliver, at kvaliteten og niveauet faktisk sænkes?
Det er ingen kunst at skovle en hel ungdomsårgang igennem en videregående uddannelse, hvis bare man sænker baren nok.
Det er simpelt hen for uambitiøst.
Der skal sættes kvalitative mål i stedet for kvantitative mål
, så lad os få en kvalitetsdiskussion.
Jeg vil også gerne lægge op til, at man får en diskussion om, hvad det vil sige at tage en uddannelse i vores samfund.
For i dag er det sådan noget med, at man læner sig tilbage og skal have en uddannelse: Man får en uddannelse.
En uddannelse er noget, man skal tage, det er noget, man skal arbejde for, det er noget, man skal investere i, det er noget, man skal prioritere.
Det koster rigtig mange penge for fællesskabet.
Det er ikke en gavebod.
Det er noget, som man faktisk får stillet til rådighed som et kæmpe privilegium, og det vil man se ved at kigge ud i verden.
Og hvis ikke vi passer rigtig, rigtig meget på her i Danmark, så bliver vi overhalet indenom, ikke bare af Kina og USA og andre steder, men også af andre europæiske lande.
Vi hører allerede nu omkring ungdomsuddannelserne, at man er begyndt at lave A- og B-hold osv.
Vi bliver altså nødt til at tænke ikke kun i bredden, men også i højden.
Vi skal ikke være bange for at tale elite, for forudsætningen for, at man kan få kvalitet i bredden, er sådan set også, at man har en spydspids i højden.
Den kvalitet skal vi sikre, og jeg vil gerne komme med den forudsigelse, at hvis man ikke tænker mere i elite, end man gør i dag, så vil der ske det, og det er ikke nødvendigvis dårligt, at vi i løbet af 10 år får den første private universitetsuddannelsesinstitution i Danmark, formentlig i samarbejde med et af de andre store universiteter i USA eller England, eller hvor ved jeg.
Men det er det, der kommer til at ske, og så kan vi tage en diskussion om, om det er det, vi vil.
Jeg ser sådan set hellere, at vi sikrer eliten og højden i vores nuværende uddannelsesinstitutioner, da vi er så lille et land og der jo er grænser for, hvor mange talenter vi har.
Men vi bliver nødt til at adressere den elitære udfordring, og hvis ikke vi gør det, så sker der noget, som ikke nødvendigvis er godt.
Den sidste ting, jeg lige vil kommentere, er relationen mellem erhvervsliv og aftagere.
Jeg synes, at der har været en tilbøjelighed til, at nu skal uddannelserne producere det, som erhvervslivet har behov for.
Lad mig sige det på en anden måde: Universiteterne og de andre videregående uddannelser skal selvfølgelig ikke producere noget, som ingen vil have, men at tro på, at man får noget godt ud af, at det er erhvervslivet og de offentlige institutioner, som sidder og fortæller i detaljer, hvad det er for nogle uddannelser, der skal udbydes, er mere end naivt, for så kommer vores uddannelsessystem til at halte bagefter i stedet for at løbe foran.
Det er fint nok, at man også i redegørelsen nævner, at innovation og entreprenørskab skal være en del af alle uddannelser.
Ja, men ikke – for guds skyld ikke – som sådan nogle selvstændige fag, hvor man så lærer at blive innovativ.
Det skal være integreret i undervisningen, det skal være en del af kulturen, men vi flytter intet ved at have nogle
nu skal vi lige sætte os sammen i rundkreds og få nogle gode ideer-fag.
Det holder ikke.
Så alt i alt vil jeg sige tak for redegørelsen.
Jeg synes, man skal tænke endnu mere ambitiøst.
Jeg synes, man skal tænke mere i elite og ikke kun i bredde.
Jeg synes, vi skal vænne os til at tænke på vores uddannelsessystem ikke som skoler, men som uddannelser, der tør og vil stille krav.
Det vil tjene ikke kun de studerende, men også vores samfund.
Vi skal uddanne ikke kun dygtige medarbejdere, men også kloge borgere.
Tak for ordet.