Simon Emil Ammitzbøll (LA), 2010-01-26:
Jeg vil gerne starte med at takke for de mange tilkendegivelser, der er givet her i dag – selvfølgelig mest dem, som har været positive.
Der kan man jo bemærke sig, at i hvert fald Socialdemokraterne, SF, Det Radikale Venstre og Enhedslisten bakkede op om vores forslag.
Hvad er det, man siger: Gammelt venskab ruster ikke?
Eller hvordan er det, det er?
Jeg forstod Socialdemokratiets indlæg sådan, at man er enig i forslaget, men ærgerlig over, at vi fremsatte det alene, men man støttede dog op om det.
SF støttede op som altid, især med ordførerens kæmpe arbejde for homoseksuelles rettigheder, som der altid er god grund til at kvittere for.
Det Radikale Venstres ordfører gik lidt ind i en diskussion om, hvilke gemmer det var at forslaget var fundet fra.
Man kan dog sige, at det er mindre end 10 år siden, at jeg skulle overbevise den nuværende leder af Det Radikale Venstre om, at homoseksuelle også skulle have lige rettigheder med heteroseksuelle, så der er udvikling mange steder.
Det kan man jo altid glæde sig over.
Enhedslisten var selvfølgelig også parat med opbakning.
Justitsministeren holdt også en tale, som jo egentlig lød meget flot, og som var rigtig god, og hvor jeg faktisk var glad over at høre om alle de fremskridt, som er sket i Danmark for homoseksuelles rettigheder i de sidste 21 år.
Senere svarede justitsministeren så også, at hans eget parti stort set ikke havde stemt for nogen af dem; det må man jo så medgive, men derfor er de blevet gennemført alligevel.
Faktisk er der jo den sjove sammenhæng i homoseksuelles rettigheder her i landet, at de som regel bliver vedtaget, mens der sidder borgerlige regeringer, der er imod.
Det registrerede partnerskab kom under Schlüter, KVR-regeringen, adoption fik vi jo på vej her under Foghregeringen, og den bliver forhåbentlig endelig vedtaget her under Løkkeregeringen og nu åbenbart også med fælles forældremyndighed.
Så det rykker virkelig, når der er regeringer, der er imod homoseksuelles rettigheder, så er det nemmere at få Socialdemokraterne med.
Det glæder vi os over.
Danmark var, som det også har været nævnt flere gange, det første land, der indførte det registrerede partnerskab tilbage i 1989.
10 år senere i 1999 gav man ret til stedbarnsadoption, og nu her 10 år efter bliver der også ret til fremmedadoption, hvis der ikke skulle blive valg forinden; det kan jo ændre meget.
Jeg synes, det er vigtigt at holde fast i, at der skal være en anerkendelse af de homoseksuelle par, og vi ønsker en fuldstændig ligestilling mellem de homoseksuelle par og de heteroseksuelle.
Man skal huske, at den lovgivning, der er nu, jo hverken er indstiftet af Gud eller er givet af nogle naturlove.
Det er mennesker, der har vedtaget, at trossamfundene ikke kan vie homoseksuelle par.
Det er menneskets lov, der gør, at man ikke på rådhuset kan få et ægteskab, hvis man er et homoseksuelt par.
Det er menneskets lov, der gør, at den enkelte præst i den danske folkekirke ikke selv kan vælge, om han eller hun vil vie et homoseksuelt par.
Tilbage i 1989 var vi jo det her fantastiske foregangsland, der var meget foran.
Siden da er vi blevet overhalet totalt udenom og indenom og ovenover og nedenunder af en række andre lande.
Sverige har ægteskab for homoseksuelle, Norge har, Holland har, Belgien har, ja, selv et katolsk land som Spanien har, og nu er de sågar også ved at vedtage det i et andet katolsk land, nemlig Portugal.
Det er netop blev vedtaget, at i Mexico City kan homoseksuelle også indgå ægteskab, og for nylig meddelte Luxembourgs katolske kristendemokratiske justitsminister, at man regner med at gennemføre ægteskab for homoseksuelle inden sommerferien, så der er skred i tingene, og det er godt at se, og vi håber, at vi kan få Danmark med op i front igen.
Så har der været talt om, at der var sådan en historisk begrundelse for, at man ikke skulle ændre det: Det har altid været sådan, og det er det, der er meningen.
Men ægteskabet har faktisk ikke været så uforanderligt, som det umiddelbart er fremgået af debatten.
Jeg synes egentlig, at hr. Jesper Langballe gjorde ret i at lade være med at tage kærligheden for meget ind i sin argumentation for ægteskabet, for sandheden er jo, at man ikke skal langt tilbage – ej heller i dette land – før ægteskabet dybest set var nogle alliancer mellem forskellige familier, der ofte blev arrangeret af forældrene.
Det var det, man i dag ville kalde arrangerede ægteskaber, og som de fleste af os vil være imod.
Det er også sket her i landet.
Hvis vi taler præster, var det jo også tit sådan, at man skulle gifte sig med præstens enke for at kunne få jobbet som præst bagefter, så også der var der visse praktikaliteter, som måske var mere interessante end lige netop kærligheden.
Men kærligheden er det, som er i fokus i dag, og ligesom der også kan være forandringer på det område, om det er det arrangerede eller det kærlighedsmæssige, der skal være i fokus, kan der selvfølgelig også være forskel på, hvordan et ægteskab skal være i forhold til den kønsmæssige sammensætning.
Så kan man diskutere, hvad et ægteskab er, altså, hvis man slår op forskellige steder, kan man jo se, at der også var ægteskaber før kristendommen.
Altså, det har jo ikke noget med den danske folkekirke at gøre.
Den nuværende danske folkekirke er vel skabt efter Reformationen i 1536, og det er i hvert tilfælde ikke der, ægteskabet opstod, så der er masser af ting, der er ændret.
Og i øvrigt er der ret mange ting, der er ændret siden 1536, og da heldigvis for det.
Så er der hele diskussionen om, at folkekirken selv skal komme med et ønske eller de andre trossamfund selv skal komme med et ønske.
Jeg tror, jeg har sagt både til den nuværende justitsminister, den forrige justitsminister, den nuværende statsminister og den forrige statsminister, at der faktisk findes trossamfund i Danmark, der ønsker at foretage vielser af homoseksuelle.
Jeg tror, at nu kommer tiden, hvor jeg skal opfordre dem til at sende breve til justitsministeren, for så kan man i hvert fald ikke påstå, at man ikke har fået en henvendelse eller et ønske.
Jeg tror, at når man har hørt danske præster f.eks. blande sig i den offentlige debat, vil det være alment kendt, at der er meget, meget lang tid til, at den danske folkekirke nogen sinde kommer med et samlet ønske.
Jeg tror ikke, at det kommer til at ske.
Det er jo heller ikke det, der er sket, når man andre gange har prøvet at rykke folkekirken, f.eks. i forhold til kvindelige præster, som også fru Lone Dybkjær var inde på.
Til sidst vil jeg lige tage fat i noget, som hr. Jesper Langballe sagde, nemlig at ordføreren ikke fattede det anerkendelsebehov, som de homoseksuelle har, som det blev sagt i et af svarene, eller også var det i talen, det kan jeg ikke huske.
Det er også underordnet.
Det blev sagt.
Jeg tror, man skal forstå det anerkendelsesbehov, som der bliver talt om, og jo netop også hvis man har sans for historien, som hr. Jesper Langballe selv gør meget ud af at han har, på baggrund af at der jo har været en utrolig stor mangel på anerkendelse.
Det er langt bedre i dag, og jeg mener, at for langt, langt størstedelens vedkommende har vi en fuldstændig anerkendelse af homoseksuelle i dag.
Men hvad er det så, der gør, at man ikke kan give den sidste anerkendelse?
Det er jo den, man hele tiden taler om.
Ville man så være parat til at lægge ud med, at der kunne indgås ægteskaber på rådhuset for homoseksuelle, uden at vi gjorde noget fra trossamfundenes side?
Ville det være noget, man var parat til?
Så kunne man jo starte der.
Jeg håber i hvert fald, at det her ender med, at vi inden sommerferien får vedtaget det her beslutningsforslag, så vi i næste folketingssamling kan vedtage et lovforslag, der gør, at homoseksuelle kan blive viet både på rådhuset og i virkeligheden også af de præster, som har lyst til det.
Det kunne da være, at man skulle stille de samme krav til sig selv, som man stiller til andre, men det ville jo selvfølgelig være en total nyskabelse på det her område.
Men jeg håber som sagt, at vi, ud over det store mindretal, der allerede har sagt ja til forslaget, som ved andre lejligheder vil fiske et par løsgængere, et par Venstrefolk og måske en enkelt konservativ.
Jeg må jo sige, at det står folk frit for, også inden for folkekirkens rammer, så vidt jeg har forstået, at gifte sig nærmest det antal gange, de selv har lyst til, så det er jo også muligt at give sin kærlighed inden for diverse ægteskaber, hvis man har lyst til det.
Hvordan folk ellers lever deres liv, har jeg sådan set ikke rigtig nogen holdning til.
Det må de gøre op med sig selv i forhold til det forhold, de har til sig selv og eventuelt til deres ægtefælle.
Det, det her handler om, er, at vi gerne vil skabe rammerne for, at homoseksuelle par på lige fod med heteroseksuelle par kan indgå ægteskab og kan blive viet de samme steder som heteroseksuelle par.
Mere er der sådan set ikke i det, og det danske samfund styrter jo ikke i grus, sådan som hr. Jesper Langballe har forudset ved enhver debat, hvor vi har diskuteret homoseksuelles rettigheder.
Det er jo heller ikke sket de sidste 21 år, så vidt jeg er orienteret.