Birthe Rønn Hornbech (V), 2011-01-25:
Jeg var lidt inde på det tidligere i et svar til hr. Lennart Damsbo-Andersen.
Vi skal prøve at nævne nogle praktiske eksempler ud over det, der måtte stå i lovforslaget.
Men det kan jo i princippet være alt.
Tit kan det netop, som jeg nævnte, være nogle praktiske ting, det kan være nogle sygdomsrelaterede ting og sådan noget.
Det er jo slet ikke altid, at politiet er impliceret i det.
Det kan jo også ske, at folk, fordi de er så pæne, selv spørger, om de kan få fristen forlænget af den ene eller den anden grund.
Det er jo meget normalt overalt i forvaltningen, at borgere kommer af sig selv – politiet behøver ikke komme – og siger: Hør, vi er altså lovlydige og vil godt opfylde fristen, men vi kan ikke af de og de grunde.
Så tager man stilling til det, og så vil man jo typisk sige: Så se at få det i orden, og så venter vi den uge.
Det er ikke sådan, at vi sender politi ud til alle for at kontrollere, at de rejser lige den dag.
Det er jo ikke nogen hemmelighed.
Jeg skal sige tak for debatten, og tak for de faldne bemærkninger.
Der er jo, som flere har været inde på, tale om en aftale ifølge et direktiv, som vi på grund af forbeholdet ikke er forpligtet i forhold til.
Det havde været rart at være med i det hele, når man sidder dernede til EU-møderne; det er jeg helt enig med hr. Morten Østergaard og andre i.
Hr. Naser Khader var også inde på, at vi allerede har et veludviklet udsendelsessystem, og det er jo også rigtigt.
Jeg kan også høre, at der måske er en vis uenighed om, hvorvidt man synes, at det samlede lovforslag her er en lempelse eller en skærpelse, det er nok lidt en smagssag.
Der er nogle frister, der bliver strammet, og der er nogle, der bliver lidt lempeligere.
Samlet set kan man jo sige, at det netop tilsigter, at der skal være fælles regler, og da vi, som hr. Naser Khader sagde, netop har et veludviklet udsendelsessystem, vil jeg sige, at det i praksis ikke får den store betydning for os.
Men i forhold til de lande, der har et mindre veludviklet udsendelsessystem, får vi andre lande den fordel, at der altså bliver skubbet let til dem med hensyn til fristerne og med hensyn til de der helt elementære krav om begrundelse osv. osv.
Så har man været inde på spørgsmålet om rådgivning.
Det er klart, at vi, sådan som vi formulerer lovforslaget, selvfølgelig mener, at det er i overensstemmelse med direktivet, men det tager vi naturligvis meget gerne en drøftelse om i udvalget.
Flere ordførere har i flere spørgsmål efterlyst, om vi i højere grad kan eksemplificere, og det vil vi selvfølgelig prøve på i forbindelse med de spørgsmål, der kommer.
Jeg kunne også høre, at der sådan var forskellige diskussioner om fristerne, altså hvad der er hvad, og hvad der gælder for hvad.
Jeg tror, jeg vil gøre det, at jeg vil gå hjem og lave et skema – også for min egen skyld – og så sende det over, så man kan se, hvad der er hvad, hvad der er EU-borgere, og hvad der er tredjelandsborgere osv., for så kan vi diskutere ud fra det.
Når der bliver spurgt om det med 18-måneders-fristen – jeg tror, det var hr. Morten Østergaard – vil jeg sige, at 18-måneders-fristen jo er fastsat, fordi direktivet giver mulighed for det.
Men når hr. Morten Østergaard så kaster sig ud i at være retslærd, må jeg sige, at det går lidt galt, så der er noget, jeg nu vil påtale over for hr. Morten Østergaard, for jeg tror, vi er enige.
Nej, vil jeg sige til hr. Morten Østergaard, det er det danske Folketing, der er valgt af det danske folk, der fastsætter lovene, og hvis domstolene fortolker det, at der ikke er en øvre frist, på den måde, at man fastsætter en øvre frist på 12-13 måneder, så er det gældende ret, indtil Folketinget ændrer det.
Det er det, Folketinget er til for, og det tror jeg også vi er enige om.
Men jeg synes lige det skulle siges, om ikke andet fordi jeg godt kan lide at drille hr. Morten Østergaard venligt.
Så vil jeg sige til fru Meta Fuglsang, som igen kritiserer høringsfristerne, at der nu alligevel er sket store fremskridt.
For det første var fristen jo så længere.
Hvis fru Meta Fuglsang ser på høringsnotatet, vil hun også kunne se, at der har været mulighed for – så har der jo været jul – at afgive høringssvar i temmelig lang tid.
Men jeg kan for det andet sige til fru Meta Fuglsang, at vi med det her forslag og også med andre forslag i fremtiden netop vil gøre det, at vi i forbindelse med høringen direkte skriver og forklarer, hvorfor fristen er, som den er.
For den er jo sådan, fordi vi skal lave det høringsnotat.
Folketinget vil have det, ugen før vi har første behandling, og derfor er det rart at få høringssvarene, hvis vi skal kunne nå det.
Men det skriver vi altså til folk, sådan at de ved det, og sådan at de får at vide, at ministeriet, selv om de besvarer det senere, også kommenterer det løbende.
Så tror jeg, det vil ende med, at det bliver lidt mere besværligt både for os og for Folketinget, for så får man måske høringsnotaterne lidt i samlesæt, men så opfordres høringsparterne dog til at tage sig den tid, de har brug for, sådan at tingene ikke ligger som høringssvar hos os i flere uger, samtidig med at der sidder nogen derude, der egentlig gerne ville afgive høringssvar, men som tror, at det er for sent.
Der er aldrig noget, der er for sent, så længe lovforslaget er her i Folketinget.
Hermed tror jeg så at jeg nogenlunde har besvaret de spørgsmål, der var.
Der var bemærkninger om proportionalitet osv. Ja, der er det jo klart, at det altid gælder, at de retsgrundsætninger, der gælder i dansk ret, de retsgrundsætninger, der gælder efter menneskerettighedskonventionen osv., som nogle også nævnte, f.eks. i forbindelse med familiens enhed osv., selvfølgelig skal indlæses forudsætningsvis.
Når man var bekymret i forbindelse med 7-dages-fristen, vil jeg på den ene side sige, at det jo er en frist, som vi kan sige at landene har pligt til at fastsætte.
I nogle lande vil det være en stramning.
Man har pligt til at fastsætte den 7-dages-frist, som jo er en lempelse for dem, der i forvejen har sagt, at det var straks, og der er på den anden side ikke nogen forpligtelse til at effektuere fristen med det samme.
Tværtimod er der jo et sted i § 33 c, eller hvor meget det er, en klar regel om, at man, hvis der er særlige forhold, der gør sig gældende, så vil kunne fravige den.
Altså, lad os sige, at de er i færd med at rejse ud, at de er i færd med at pakke sammen osv. osv., eller at der er en, der har fået blindtarmsbetændelse.
Det er jo noget, vi er vant til at tackle til daglig, og det behøvede ikke engang at stå her.
Men det står faktisk i selve teksten, så den diskussion mener jeg egentlig er klaret med at læse både lovteksten og bemærkningerne.