Karen Hækkerup (S), 2012-05-25:
Tak for det.
Nu er det noget helt andet, nu er det adoption, vi skal tale om, og jeg vil gerne starte med at sige tak for beslutningsforslaget fra Dansk Folkeparti.
Jeg er glad for, at også Dansk Folkeparti er interesseret i at gøre adoptionsreglerne mere enkle og mere fleksible.
Det er også en dagsorden, vi har forfulgt i regeringen, og derfor har vi udarbejdet nogle nye regler, der blev sendt i høring i april måned, som netop skal gøre det mere fleksibelt, og som skal sikre, at de mange mennesker, der tidligere er rendt ind i problemer med, at de nåede aldersgrænsen på 40 år, får lidt bedre mulighed for at få forlænget deres godkendelse og for reelt at få et barn hjem.
Mange af dem, som adopterer, gør det jo, efter de har opdaget, at de ikke selv kan få børn, og derfor har grænsen på de 40 år, som gælder i dag, for mange mennesker været et problem, der har betydet, at man skulle ud i dispensationer.
Derfor har jeg bl.a. foreslået, at aldersgrænsen for godkendelse til adoption af et lille barn hæves fra 40 til 42 år.
En ansøger vil således kunne godkendes til et lille barn i alderen 0-36 måneder, hvis ansøgeren har indgivet sin ansøgning, senest dagen inden ansøger bliver 43 år.
Men aldersgrænserne kan jo ikke stå alene.
De bliver nødt til at blive set i sammenhæng med reglerne om godkendelsens længde, fordi man, efter man er blevet godkendt til at modtage et barn, jo også venter på, at det kommer.
Det er de to regelsæt, der tilsammen sætter grænserne for adoptanternes alder ved modtagelsen af barnet.
Samtidig med at jeg har sendt forslaget ud om at forhøje aldersgrænsen fra 40 til 42 år, har jeg også foreslået, at varigheden til adoption forlænges fra de 3 år, der er reglen i dag, til 4 år fremover.
Når der tages hensyn til en vis sagsbehandlingstid, vil adoptivforældre med de nye regler altså kunne blive op til 48 år, når de modtager et lille barn.
Med ændringerne accepteres altså en aldersforskel på op til 48 år og endda lidt højere, hvis adoptivforældrene har fået en dispensation, fordi de eksempelvis tidligere har adopteret et barn.
Aldersreglerne for adoption kan ikke umiddelbart sammenlignes med reglerne for kunstig befrugtning.
Som bekendt tager en graviditet ca. 9 måneder, så med en aldersgrænse for kunstig befrugtning, som Dansk Folkeparti foreslår, på 45 år vil kvinden altså senest dagen før sin 46-års-fødselsdag kunne modtage kunstig befrugtning, og aldersforskellen mellem hende og barnet vil derfor aldrig kunne overstige 46 år.
En kvinde, der ønsker at adoptere, vil først skulle godkendes til adoption, en godkendelse, der i 2011 i gennemsnit tog ca. 9 måneder.
Herefter er der ventetiden på at modtage et barn, og her ventede ansøgerne gennemsnitligt ca. 3 år i 2011 på at modtage et barn.
Ventetiden på at modtage et barn via adoption er således betragtelig længere end ventetiden efter et vellykket resultat af kunstig befrugtning.
Hensynet til barnets bedste er det, der er det grundlæggende i det danske adoptionssystem, og hensynet betyder, at en eventuel konflikt imellem adoptionsansøgernes ønske og hensynet til barnets bedste altid vil skulle afgøres til fordel for barnet.
Aldersreglernes formål er at sikre, at adoptanterne vil kunne fungere som forældre for barnet i hele opfostringsperioden, og at adoptivforhold stiftes inden for den aldersperiode, hvor en familie normalt får biologiske børn.
De adoptivforældre, som i 2011 adopterede et barn fra udlandet, var i gennemsnit lidt mere end 40 år, da de fik deres barn.
Med en forhøjelse af aldersgrænsen fra 40 til 42 år, som jeg foreslår, synes jeg, at vi allerede har taget et initiativ, der dækker de hensyn, som synes at skulle ligge til grund for beslutningsforslaget.
Som jeg allerede har sagt, er det altafgørende hensyn i sidste ende hensynet til barnet, og det er også derfor, at regeringen ikke kan støtte forslaget fra Dansk Folkeparti.
Det er vigtigt at holde sig for øje, at antallet af godkendte adoptivforældre på verdensplan overstiger antallet af spædbørn, navnlig de raske spædbørn, som frigives til international adoption af myndighederne i deres oprindelsesland.
Herudover skal vi huske på, at et adoptivbarn allerede mindst én gang har oplevet et tab af dets primære omsorgspersoner, og at børnene så vidt muligt bør skånes for at opleve yderligere tab.
Vi skal derfor forsøge at sikre, at begge adoptanter vil være i stand til at tage vare på barnet i hele dets opvækst.