Peter Christensen (V), 2011-02-24:
Det er sådan set nogenlunde den melodi, vi har hørt fra hr. Villy Søvndal de sidste 8-9 år, nemlig at hver eneste gang man tilførte et område penge, var det en slagtning af området.
Vi tilfører uddannelser 2 mia. kr. mere alene fra 2010 til 2011.
Nej, jeg mener sådan set, at man med fordel kan satse på de steder, hvor man har sin styrkepositioner, alt andet ville jo være skørt.
Pointen er bare, at SF vil øge belastningen for det danske erhvervsliv generelt for så at give nogle af pengene – det er jo langt fra dem alle sammen – tilbage til nogle specifikke områder, som man selv vælger, men det er ikke måden at lave generelle gode rammevilkår, og det betyder jo bare oversat til dansk, at alle de virksomheder, som ikke har SF's opmærksomhed, vil få svært ved at konkurrere i fremtiden.
Til det sidste, som hr. Per Clausen sagde, vil jeg sige, at vi jo netop brugte overskuddene under højkonjunkturen til at betale af på Danmarks gæld, så vi stod godt rustet til den situation, vi er i nu, hvor vi faktisk står bedre rustet end rigtig mange andre af de europæiske lande.
Så det forholder sig stik modsat.
Men i forhold til forespørgslen vil jeg sige, at det, når man taler om fremtiden, altid er fornuftigt at kigge lidt på fortiden.
Hvad troede fortidens politikere Danmark skulle leve af?
Midt under anden verdenskrig mente Thorvald Stauning, at Danmark skulle leve af planøkonomi.
Linjen vil være den fra Tyskland kendte planøkonomi, udtalte den socialdemokratiske landsfader.
Danmark skulle leve af at levere landbrugsprodukter til gengæld for råstoffer og tyske industriprodukter.
Efter anden verdenskrig skiftede Socialdemokraterne linje igen, og dog, i programmet »Fremtidens Danmark« slog Socialdemokraterne til lyd for en nationalisering af alt muligt; det var fremstilling af telefonapparater, kabler, ledninger, jernbaner og sporvognsmateriel, asfalt, tapetfremstilling og svovlsyrefabrikation.
Ja, alle disse vitale industrier skulle under samfundskontrol, som det hed.
På linje hermed bør forholdene undersøges i medicinalindustrien, foreslog Socialdemokraterne.
Heldigvis blev det jo ikke sådan, og det tror jeg rent faktisk også Socialdemokraterne selv er glade for.
Historien er fuld af eksempler på misforståede ambitioner på fremtidens vegne.
Så snart vi overhovedet forsøger at besvare spørgsmålet, hvad Danmark skal leve af i fremtiden, er vi jo nødt til at stille et andet og langt mere praktisk spørgsmål, som er: Hvad kan Danmark leve af i fremtiden?
Og her er svarene sådan set noget nemmere.
Danmark kan ikke leve af gæld.
Danmark kan ikke leve af større offentligt forbrug.
Danmark kan ikke leve af at være bistandskontor for hele verden.
Danmark kan ikke leve af en tidlig tilbagetrækning fra arbejdsmarkedet.
De fleste af de ting, som oppositionen vil gøre i dagens Danmark, er netop ting, som Danmark ikke kan leve af.
På et eneste punkt har oppositionen fat i noget rigtigt, men det spørgsmål er til gengæld ikke en sag for politikere, det er en sag for folk selv, og det er nemlig, at vi alle sammen skal arbejde nogle flere timer.
Det er bare en sag for arbejdsmarkedets parter.
Selv om arbejdsgiverne sikkert gerne ser en længere arbejdstid, er det jo tvivlsomt, om medarbejderne også gør det samme.
Når vi diskuterer, hvad Danmark skal leve af, må vi altid have øje for, hvad Danmark kan leve af, og hvad danskerne hver for sig ønsker at leve af.
Hver gang politikerne diskuterer, hvad danskerne skal leve af i fremtiden, føler jeg mig hensat til dengang, hvor socialistiske planlæggere i østblokken lagde 5-års-planer for, hvad man skulle producere.
Den slags gør vi heldigvis ikke i Danmark.
Vi lader folk bruge deres egen fornuft, deres egne ressourcer og deres egen opfindsomhed, og det er lige præcis, hvad Danmark skal leve af.
Vi har været fri til at gå vore egne veje, fri til at sætte i værk, selv om andre har rynket på næsen.
Jeg er ikke et sekund i tvivl om, at mange har rynket på næsen.
Statsministeren nævnte i sit svar tre virksomheder, jeg tror, det var Pandora, Lars Larsen og LEGO, og jeg er da helt sikker på, at der er blevet rynket på næsen af dem alle tre, da de begyndte, men de er store succeser i dag, og store succeser kan man tjene penge på, men de kommer altid som en overraskelse for resten af samfundet.
For hvis politikerne vidste, hvad fremtidens vindervirksomheder ville være, kunne de jo lige så godt tage et lån i banken og selv blive millionærer på at investere i dem.
Nej, sand innovation er altid overraskende, og det er egentlig logisk nok.
Hvis alle gør det samme, er der ingen penge at tjene.
Hvis vi alle producerer det samme, uanset om det er grønt, sort eller blåt, bliver der overkapacitet.
Nej, lad os hellere sørge for, at kløgtige mennesker kan sætte deres egne eksperimenter i gang med ting, som politikerne ikke blander sig i.
Vi skal hver især gøre det, vi er bedst til, og politikerne er ikke bedst til at drive virksomhed eller forudsige fremtiden.
Vi bliver alt for let grebet af modefænomener.
Hvad skal vi leve af?
Det er derfor grundlæggende det forkerte spørgsmål.
Hvad kan vi leve af?
Sådan er det rigtige spørgsmål.
Og her er der grund til optimisme.
Vi kan hver især leve af mange forskellige ting.
Nogle kan være smede, andre kan være sygeplejersker, og andre igen kan være ingeniører, designere eller programmører.
Nogle kan sågar leve af at være politikere, men som samfund kan vi slet ikke leve af politikere.
Det er jo i den private sektor, at man tjener pengene.
Vores store politiske opgave i de kommende år bliver derfor at give plads for privat vækst.
Vi kan ikke fortsætte en udvikling, hvor det offentlige forbrug stiger uhæmmet og tager arbejdskraft fra den private sektor.
Vi kan ikke fortsætte en udvikling, hvor vi betaler danskerne for at forlade arbejdsmarkedet lang tid før pensionsalderen.
Også her tager vi arbejdskraft fra den private sektor, fra det, som vi skal leve af som samfund.
Regeringen har taget bestik af de store udfordring, det danske samfund står over for, og i Venstre deler vi statsministerens pejlemærker for vækst.
Fem nødvendige pejlemærker: For det første skal de offentlige finanser være sunde.
I 2020 vil der være en ubalance på mellem 45 og 50 mia. kr. på de offentlige budgetter, hvis vi bare lader stå til.
Det er uholdbart, og det vil regeringen målrettet gøre noget ved.
For det andet skal virksomhederne have tilstrækkelig med arbejdskraft.
Derfor har regeringen bl.a. fremlagt en tilbagetrækningsreform med en gradvis udfasning af efterlønnen.
Vi kan ikke leve af at sende produktive mennesker ud af arbejdsmarkedet.
Takket være regeringens tilbagetrækningsreform vil beskæftigelsen kunne øges med 70.000 i 2020, og det samlede bruttonationalprodukt vil kunne øges med 50 mia. kr. For det tredje
skal danskerne uddannes.
Det gælder ikke mindst børnene i folkeskolen.
Vi har set fremskridt, men de skal være større endnu i retning af større faglighed.
For det fjerde skal Danmark være præget af mere konkurrence.
Dermed kan vi øge produktiviteten, og det er forudsætningen for højere indkomster på sigt.
For det femte skal den offentlige sektor være mere effektiv.
Det er forudsætningen for at udnytte samfundets ressourcer bedre og frigøre midler til vækst.
Hvad skal vi leve af i fremtiden?
Det, vi til gengæld kan leve af i fremtiden, er mere foretagsomhed, uanset hvordan det ser ud, og uanset hvor den kommer fra.
Jeg skal på vegne af Venstre, Dansk Folkeparti, Det Konservative Folkeparti, Liberal Alliance og Kristendemokraterne fremsætte følgende: Forslag til vedtagelse »Folketinget konstaterer, at Danmark har haft bedre mulighed for at komme gennem krisen end mange andre lande, idet vi i højkonjunkturen vendte nettogæld til nettotilgodehavende.
Dette gennem afdrag på 384 mia. kr. på statens gæld.
Ledigheden nåede tillige rekordlave 1,6 pct. før finanskrisen medførte, at ledigheden begyndte at stige.
Folketinget understreger, at det er afgørende, at der efter krisen igen kommer forstærket økonomisk vækst.
Danmark skal som minimum have en vækst sammenlignelig med vores nabolande – og dette kræver politiske tiltag.
Der skal sikres gode rammevilkår – herunder fortsat satsning på forskning og uddannelse.
Der skal føres en ansvarlig økonomisk politik, hvor der gennemføres reformer.
Derfor skal de offentlige finanser konsolideres på kort som længere sigt.
Målet er at bevare og videreudvikle et velfærdssamfund, der tager hånd om de svageste, og som sikrer borgerne frihed og fleksibilitet i deres hverdag.«