Birthe Rønn Hornbech (V), 2009-11-05:
Jamen jeg vil da trods alt sige tak for debatten og knytte et par bemærkninger til noget af det sagte.
Det er muligt, at ordførerne vil kommentere det andet forslag til vedtagelse, men jeg vil i hvert fald for regeringen gerne kommentere det første.
Først skal jeg da lykønske De Radikale med, at de nu tilsyneladende har sat sig fuldstændig uden for samarbejdet med Socialdemokratiet og SF, og jeg vil sige tillykke med den nye samarbejdspartner, Enhedslisten.
Vi har i Integrationsudvalget længe kunnet mærke, at det forhold blev mere og mere hedt, og at de distancerede sig mere og mere fra resten af Folketinget.
Så tillykke med det.
Så er det jo meget klart, at når man foretrækker en alternativ dagsorden, hvor man konstaterer, at praksis har været den samme siden 1999, er man fuldstændig uforpligtet.
Man vil ikke tage redegørelsen til efterretning, man vil ikke tage stilling til den praksis, der er, og jeg må formode, at det er, fordi man er imod.
Så skriver man, at der kan gives humanitær opholdstilladelse på baggrund af en kombination af momenter, uanset disse momenter ikke hver for sig kan begrunde humanitær opholdstilladelse.
Men man hænger det ikke op på noget som helst, og jeg kan kun fortolke det sådan, at man altså nærmest skal kunne give humanitær opholdstilladelse ved enhver lejlighed, og det er jo også det, der er blevet sagt fra flere sider i dag, nemlig at de partier ønsker det.
Det er en ærlig sag, bare man ville sige det noget klarere.
Så har der jo været knyttet nogle bemærkninger til forslaget til vedtagelse fra V, DF og Det Konservative Folkeparti.
Og det er klart, at hvis ikke man har noget substans, kan man prøve at mistænkeliggøre – det er jo det, man har forsøgt hele sommeren – regeringen, mistænkeliggøre systemet, mistænkeliggøre det hele, og nu vil man så mistænkeliggøre forslaget.
Derfor skal jeg selvfølgelig, for at der ikke er nogen som helst tvivl,
sige, at når der ikke står »for tiden«, er det, fordi det står der heller aldrig i et lovforslag – alt, hvad vi vedtager herinde, er for tiden.
Så er fru Marianne Jelved inde på, at man så nu har fjernet ministerens bemyndigelse.
Der må vist ikke siges »sludder« heroppefra, men det er da helt utroligt, at man kan komme ind på det.
Når Folketinget tilslutter sig den anførte praksis, siger man, man er enige i den praksis, som der er gjort rede for år efter år, og at man ikke finder anledning til at udvide bestemmelsen eller praksis for tildeling af humanitære opholdstilladelser, og det betyder så, at man bakker op om, at det er, som det altid plejer at være.
Så er det da klart, at hvis der pludselig i morgen eller i overmorgen eller om et år skulle vise sig en hungersnød et eller andet sted og vi her i Danmark havde afviste asylsøgere fra det område, så kunne vi følge overlevelseskriteriet.
Og mente vi ikke, det var tilstrækkeligt, gør vi jo, som vi altid gør, når vi har disse meget små justeringer af de humanitære opholdstilladelser, så går vi til Folketinget.
Det har vi altid gjort, det bliver vi ved med.
Selv når der ikke er justeringer, er der jo ikke noget område – og med rette, synes jeg – som ikke er under overvågning af Folketinget, ved at vi sender de kvartårlige redegørelser.
Sådan vil det blive ved med at være, og Folketinget har selvfølgelig sin suveræne ret til at foretage de lovændringer, man ønsker, og som man altid har gjort.
Så med disse bemærkninger håber jeg ikke, der er tvivl.
Så har flere af oppositionspartierne henvist til beretningen fra udvalget, og fru Meta Fuglsang, der er jurist, har jo gang på gang sagt, at alt er i orden, og at man kan henvise til beretningen.
Det er jo meget interessant, for det er jo i meget høj grad en manipulerende og urigtig beretning indholdsmæssigt.
Man gør præcis det, man gør i pressen, nemlig at man skriver de halve sandheder.
Man vil ikke være ved, som det er, man vil ikke gå i Folketinget og få tingene ændret på ærlig og hæderlig vis, næh, så forsøger man at referere det notat, som man – bevares – optrykker, mens man godt ved, det ikke er noget, almindelige mennesker sidder med.
De to kvindelige jurister, der, vil jeg tillade mig at gætte på, har været penneførere, har i hvert fald det største ansvar med den uddannelse, de har,
får andre til at hoppe på den beretning og efterlader så det indtryk, at bare man sidder tilstrækkelig længe i Brorsons Kirke, så kan man få opholdstilladelse.
Det tages som et selvstændigt kriterium, at man kan få opholdstilladelse, når man har været her i mange år.
Det, man glemmer at skrive i betænkningen, er, at det kræver, at man har haft lovligt ophold.
Det skriver man ikke, med vilje skriver man det ikke!
Man skriver en direkte usandhed til befolkningen, og man gør igen det, som er det ondeste, og som man har gjort, lige siden vi fik den aftale med Irak, man bringer nogle forventninger til de mennesker om, at man nok skal sørge for, at de får opholdstilladelse, at man nok skal få ministeren ned med nakken, og at man nok skal få Folketinget med på, at de får opholdstilladelse!
Så prøver man at skrive sådan noget, så folk tror, at bare de bliver her længe nok, kan de få en opholdstilladelse.
Usandt er det, uhæderligt er det.
Man gør det jo på fuldstændig samme måde, når man forsøger at bilde asylsøgerne ind, at bare de udviser en subjektiv frygt, så skal der nok blive givet en opholdstilladelse til dem, og igen er det nøjagtig det samme, man gør, nemlig at man refererer ministeriets svar ganske forkert.
Det er stærkt beklageligt, at to jurister i dette Folketing opfører sig på den måde.
Jeg kan kun sige, at det er meget trist og at jeg synes, det er ganske foragteligt.
Men jeg er glad for, at det er gået, som jeg håbede, nemlig at Socialdemokratiet som det i øjeblikket næststørste parti her i Folketinget, med hvem jeg som udlændingeordfører har samarbejdet under skiftende ministre, selvfølgelig står bag den praksis, som vi har været enige om i alle de år.
Vi må jo så konstatere, at der ikke, som SF og De Radikale gerne vil antyde det, hersker den borgfred mellem dem og Socialdemokratiet i forbindelse med udlændingepolitikken.
Sådan er det, og det er der ikke noget nyt i.
Der er ikke noget regeringsdueligt alternativ til den udlændingepolitik, som er den førte i øjeblikket.
Det har vi i hvert fald slået fast med syvtommersøm i dag.
Vi har heldigvis også – og det er det vigtigste for de mennesker, det drejer sig om – fået slået fast, at der er en meget stor opbakning til den praksis, der har været gældende i årevis.
Vi har slået fast, at der ikke, som fru Marianne Jelved var inde på, er ministre, der begynder at genoptage sager, fordi de er i pressen.
Jeg kan godt forsikre fru Marianne Jelved for, at så længe jeg er minister, bliver der ikke genoptaget nogen som helst sager, fordi de er omtalt i pressen.
Det, at man maser sig frem i køen, at man maser sig frem til en bedre behandling, så man, som fru Marianne Jelved stod i spidsen for, kan få en særlov her i Folketinget, er slut, i hvert fald så længe jeg er minister.
Det er ikke nogen retskilde, at man maser sig frem i pressen, og jeg synes, det er en nederdrægtig ulighed over for alle de mennesker, der ikke har ressourcer til at mase sig frem i pressen, og som man ikke gider tage sig af.
Alle dem, der sidder i flygtningelejre i den tredje verden, gider man ikke tage sig af, men de muslimer, der søger til kristne kirker i Danmark, tager man sig af – dem, der kommer fra et land, der forfølger kristne.
Det er forklaringen til fru Line Barfod på, hvorfor der ikke gives så mange opholdstilladelser til irakere mere: Alle dem, der som kristne i Irak er forfulgt af muslimer, har fået opholdstilladelse.
Derfor er anerkendelsesprocenten så stor.
De kristne bliver forfulgt i de muslimske lande.
Derfor.