Margrethe Vestager (RV), 2013-02-28:
Tak for det.
I det her er der dels nogle konkrete spørgsmål, dels nogle principielle overvejelser.
Jeg tror, det afhænger meget af det enkelte frikommuneforsøg, hvornår vi kan lære af frikommuneforsøgene.
For de er meget forskellige i deres tidsperspektiv: Hvornår kan man se effekter af det?
Det går lige fra at lave en anderledes tilrettelæggelse i overgangen mellem mellemtrin og udskoling med større praksiselementer – der går immer væk et stykke tid, før man kan se resultaterne af det – til det, som er sket i Vejle, som vi oplever som noget meget positivt, nemlig at man har haft succes med at skabe en bedre forbindelse mellem en borger, som er ledig, og arbejdsmarkedet, ved at lægge nogle af proceskravene i skuffen.
Vi regner også med, at det Carsten Koch-udvalg, som beskæftigelsesministeren har bedt om for at give beskæftigelsessystemet sådan en gang fransk vask og strygning – i hvert fald se, hvad der kan undværes – vil indgå i det, så vi hurtigt kan komme i gang med nogle af de dele, hvis det nu viser sig, at der både er positive frikommuneerfaringer, og at det virker åbenlyst i forhold til det øvrige.
Jeg synes også, det er en positiv ting, hvis der ud af forespørgselsdebatten i dag kan komme, at Kommunaludvalget – som på hr. Morten Marinus' opfordring har egentlige møder med KL for at få den direkte erfaringsudveksling om, hvordan Folketingets arbejde og måden at gøre tingene på egentlig er i forhold til det kommunale arbejde og det rum, man kan skabe – kan være med til at bygge den tillid op. Jeg er sådan set enig i, at der er meget bureaukrati forbundet med udbud, som det blev nævnt af Enhedslistens ordfører.
Det ses åbenlyst, når man ser det materiale, der blev lavet i forbindelse med det.
Så kunne man måske få nogle bedre løsninger, fordi man så kan få folk til at tænke med i, hvordan man får løst den her opgave.
For jeg tror, at det kan være et element i det at finde det meningsfuldt at være medarbejder i hjemmeplejen eller andre steder, at man også bidrager til, at borgerne i højere grad bliver selvhjulpne, altså at de kommer til at kunne selv.
Det er en ting, som jeg synes man skal lægge til det at yde omsorg, altså at man også skal se, om man kan hjælpe borgeren til at kunne selv i højere grad.
Der kan diskuteres meget frem og tilbage om mulighederne for at bruge menneskelige og selvfølgelig også økonomiske ressourcer i den offentlige sektor.
Vi tror, at mulighederne er større end de 5 mia. kr., vi anslog i »Danmark i arbejde«, og derfor har vi sat kravet op til 12 mia. kr.
Det er jo penge, der, om jeg så må sige, bliver i systemet.
De tages ikke ud for at blive brugt et andet sted i den offentlige sektor.
Det er penge, som bliver i systemet.
Og jeg synes, det er en god ambition at se på, om ting kan gøres på en bedre måde end i dag, med henblik på at flytte penge et andet sted hen.
Jeg synes, det er en politisk forpligtelse altid at have blikket rettet mod, hvem der egentlig har behovet.
Hvem har brug for, at vi er der for dem?
For den eneste måde, hvorpå man for alvor kan få en kæp i hjulet på regelmaskinen, er ved også at ændre den kultur, som skaber de regler, og som gør, at det første svar på et kritisk spørgsmål er: Der må en regel til.
Når jeg følger op og bruger tid på det i min besvarelse af forespørgslen, er det fordi, jeg synes, det er en meget væsentlig politisk opgave, og det er en væsentlig opgave for identiteten som politiker, at man ikke kun ser sig selv som lovgiver – eller som regeludsteder og regelopfølger og regeldispensationsgiver, hvis det endelig skulle komme dertil – men også som en, der påvirker kulturen og måden, tingene bliver gjort på og forståelsen af, hvad det er for en rolle, vi har som borgere, og hvad vi kan være med til eller ej.
Hvis vi i højere grad tog den del af den politiske identitet på os, så tror jeg faktisk for alvor, at vi – ved siden af det helt konkrete med at tage enkeltregler ud – kunne flytte noget ved at se på, om opgaverne egentlig hænger sammen: Har vi egentlig en klar beskrivelse af målene med vores beskæftigelsesindsats og vores pasningsordninger, og har vi så den styring, der skal til, og det frirum, der skal til, for at det kan lade sig gøre at opfylde målene.
Sidst, men ikke mindst, er der spørgsmålet: Hvordan kan vi skubbe på frikommuneforsøgene?
Jeg glæder mig meget til den sidste behandling af frikommuneloven, som kommer nu her, fordi jeg tror, at alle partier har det sådan, at der er et eller andet, hvor man lige skal synke en enkelt gang.
Jeg har da i hvert fald hørt Dansk Folkeparti have holdninger til, om der må undervises på engelsk i de danske folkeskoler.
Nu kommer der så f.eks. nogle, der siger: Jamen vi vil gerne undervise på engelsk.
Altså ikke i dansk, for hvis man skal undervise i dansk, så må sproget være dansk
Men i de andre fag, vil man gerne kunne undervise på engelsk.
Der skal selvfølgelig være mulighed for at følge undervisning på dansk, men her vil vi altså gerne undervise på engelsk.
Men det kan være, at man får det, lige som jeg har haft det i forhold til tilkøbsydelser.
Altså om det virkelig er en god idé, at kommunen her kan gå ud og konkurrere med private erhvervsdrivende på ryggen af den kommunale service.
Og sådan tror jeg, at der i hvert parti er nogle ting, hvorom man vil tænke: Er det lige efter vores bog?
Men det giver friheden, og erfaringerne må jo vise, om det er den frihed, der skal til, ikke kun for at alle så senere hen skal gøre det på samme måde, men for at det måske kan blive noget, som man kan vælge at gøre, fordi det lige præcis er den frihed, som er forpligtende.
Jeg noterede mig med eftertanke det, som en af borgmestrene sagde, da jeg havde frikommunerne på besøg for en del uger siden, nemlig at noget af det krævende ved frikommuneforsøget er, at man som frikommune – når man sidder og drøfter ting, og nogen har fået en god idé – ikke længere som før kan sige, at det sikkert er forbudt.
Det kan man ikke længere sige, men så kan man som frikommune sige: Hvis det er en god idé, så vil vi gerne gøre det, og se at få det testet af.
Og det er måske i virkeligheden i den retning, der skal arbejdes, for det er et meget godt eksempel på det her med at tage ansvar for de opgaver, man har ansvaret for.
Jeg har da stadig væk den forventning, at der vil være kommunal forskning, som vil se en række af de her ting igennem med den uafhængighed, der nu ligger i det.
Som det blev nævnt af den radikale ordfører, tror jeg det var, åbner vi her omkring det kommunale topmøde en hjemmeside, som hedder modernisering nu, hvor vi vil begynde at fortælle om eksempler på, hvad det egentlig er, man gør rundtomkring, se på de konkrete resultater, altså de 43 regelforenklinger, som jeg allerede har nævnt, de 215 frikommuneforsøg, som er nævnt, og resultaterne af styringseftersynene, og så selvfølgelig se på, hvad der er de bagvedliggende ideer.
Hvad er planerne?
Hvad er de forskellige strategier?
For de er jo ikke nødvendigvis de samme.
Digitalisering er én vej, arbejdstidsregler er en anden vej.
Der er mange veje til så at sige det samme, nemlig at modernisere den offentlige sektor.
Det prøver vi at samle på en sådan måde, at man kan få syn for sagen.
Jeg tror, at jeg ville være overambitiøs, hvis jeg mente, at jeg kunne sætte sådan et eller andet særligt tal, som samlede det hele, og så kunne man se, om det var fire eller syv om 2 år.
Men jeg tror, at vi kan skabe en helt anderledes klarhed over, hvad det egentlig foregår, end vi har i dag.