Line Barfod (EL), 2009-05-04:
I Enhedslisten synes vi, det er rigtig vigtigt, at vi har fokus på fattigdom i Danmark.
Jeg vil gerne starte med at sige, at jeg synes, det er udtryk for regeringens fuldstændige nedprioritering af socialpolitikken, at man, selv om vi godt nok nu har fået en minister, der har fået titel af socialminister, har flyttet det meste af socialområdet fra Socialministeriet til Beskæftigelsesministeriet, og at socialministeren åbenbart ikke engang har det område, man ellers normalt opfatter som et af kernepunkterne på socialpolitikkens område, nemlig fattigdom.
Og vi kan jo så også høre i dag, at beskæftigelsesministeren ikke mener, at der er tale om fattige i Danmark, men kun om folk med lave indkomster.
Sådan kan man selvfølgelig forsøge at tale sig uden om problemerne.
Det, der står tilbage, er jo, at der er en række mennesker i Danmark, som har alt, alt for lidt at leve for.
Det er klart, at det er en fattigdom, der er anderledes end den fattigdom, som vi ser i Afrika eller i Indien.
Vi har adskillige gange hørt beretninger fra forskellige familier, som ikke har råd til at købe de mest basale ting, og som f.eks. ikke har råd til at købe medicin, når deres børn er syge.
De mennesker må man efter dansk standard betegne som fattige, fordi de har langt mindre end det, der er normalt her i et af verdens rigeste lande.
Det er altså noget besynderligt at opleve, at man mener, der er rigelig råd til at dele masser af penge ud til de rigeste, råd til at dele millioner og milliarder ud til bankdirektører og spekulanter, masser af penge til banditter i habitter, uanset hvad de gør.
Der bliver ikke stillet nogen krav om, at de skal have orden i økonomien, at de skal kunne finde ud af at holde styr på pengene.
Nej, jo mere de ikke har styr på det, jo flere milliarder får de smidt i nakken.
Men når det drejer sig om nogle af de fattigste, nogle af dem, der har allerfærrest ressourcer, nogle af dem, der har virkelig svært ved at klare sig, er svaret altså her, at det nok er, fordi de ikke holder ordentlig styr på deres penge.
Det synes jeg ikke er en særlig respektfuld måde at tale om andre mennesker på.
Regeringen rejser jo rundt i hele verden og fortæller om det berømte flexicuritysystem i Danmark, der skulle gå ud på, at vi har en social tryghed.
Regeringen er også i fuld gang med at lave privatiseringer - åbenbart efter princippet, som vi skal til at leve efter her i Danmark: Ingen arme, ingen kager.
Man viser en fin dåse kager frem til de mange børn og siger, at der er fuldstændig frit valg mellem kagerne, og de kan vælge en hvilken som helst fin kage, de vil have.
Men så holder man kagen så højt op, at lille Amalie, der ikke har nogen arme, altså ikke får nogen kage.
På samme måde er det med regeringens berømte frie valg, at hvis man har penge nok, kan man frit vælge, hvilket sygehus man vil behandles på, og hvis man har penge nok, kan man frit vælge, hvilken vuggestue ens barn skal gå i osv., men hvis man ikke har penge nok, kan man ikke længere.
Derfor er det vigtigt at få belyst, når man laver lovgivning, hvilke konsekvenser det har - også for de fattige i Danmark.
Hvis vi skal diskutere, hvilken betydning det har for de fattige i Danmark, er vi selvfølgelig også nødt til at diskutere, hvem vi mener der er fattige.
Der er umiddelbart to måder, man kan bruge.
Den ene er den metode, som EU og OECD anvender, hvor man tager gennemsnitsindkomsten og ser på, hvor folk så ligger i forhold til det.
Det er én måde at gøre det på.
En anden måde er den, som også ligger i det her forslag fra SF, nemlig at man ser på, hvad folk har af penge, og hvor meget de har tilbage til mad, tøj osv., når de faste udgifter er betalt.
Det er også den metode, som Københavns Kommune har anvendt i den store fattigdomsundersøgelse, de har lavet, og hvor de også har brugt den metode, der hedder afsavnsmetoden, altså hvor man har set på, hvor tit folk må undvære basale ting, såsom at købe mad nok til kunne spise tre gange om dagen, som at købe medicin, når man får at vide af lægen, at man skal have medicin osv.
Det viser også noget om, hvor mange fattige der er.
Så der er flere metoder.
Det kan man jo diskutere videre, men det afgørende er at se på, at vi skal kunne belyse, hvad konsekvenserne af de forslag, der bliver vedtaget, faktisk er for mennesker.