Line Barfod (EL), 2010-04-20:
Det har jo i de år, den her regering har siddet, været temmelig absurd at følge og deltage i debatterne om fattigdom, fordi regeringen nægter at gå ind i debatten om, hvornår man er fattig.
Også i debatten her i dag bliver man ved med at blande sammen, hvad der er årsagen til fattigdom, og hvornår mennesker er fattige.
Det er jo to forskellige ting, og derfor bliver man nødt til at starte med at finde ud af, hvornår man faktisk mener at folk er fattige.
Derefter kan man så se på, hvad der er årsagerne til det.
Det er, nøjagtig ligesom når vi ser på arbejdsløshedsstatistikken.
Så har vi en definition af, hvornår man er arbejdsløs, og derefter kan vi så gå ind og se på, at der er forskellige grupper af arbejdsløse, og på, hvad vi så gør for at forebygge arbejdsløshed og for at få de forskellige grupper ud af arbejdsløshed.
På verdensplan har man jo i mange år arbejdet med forskellige fattigdomsgrænser, også den ultimative med, om man lever for under 1 eller 2 dollar om dagen, som regeringen har været med til at tilslutte sig.
Og den har været med til at tilslutte sig, at vi skal have udryddet fattigdommen.
Det går ikke så godt.
Nogle norske økonomer fastslog tidligere i år ud fra et gnierindeks, som de havde opstillet, at jo rigere verden bliver, jo mere nærige bliver de rige også, og jo mindre vil de være med til at afskaffe fattigdom.
Der er mange fra regeringspartiernes side, der her har sagt, at hvis man laver en grænse omkring indkomst, vil en række studerende jo falde ind under den.
Derfor bliver det lidt mere vanskeligt at se på, hvad deres indkomst er.
Men man kunne jo sagtens vælge at sige: Vi laver en fattigdomsdefinition, en fattigdomsgrænse, i Danmark, som vi ikke ønsker at tage de studerende med ind under.
I Københavns Kommune har man lavet undersøgelser af, hvor mange fattige der er.
Der har man bl.a. brugt afsavnsmetoden, som er en af de metoder, vi fra oppositionens side peger på i beslutningsforslaget, og hvormed man går ud og ser på, hvor mange der i Københavns Kommune rent faktisk har måttet lide afsavn, måttet undvære at købe frugt til deres børn, måttet undvære at købe nødvendig medicin osv.
Det er én metode.
Den har haft betydning for en viden om, hvor udbredt fattigdommen er i København.
Den har haft betydning for en viden om, hvordan fattigdommen er fordelt i de forskellige kvarterer.
Nøjagtig på samme måde er der blevet lavet undersøgelser om ulighed i sundhed, hvor man har kunnet se, at der er 10 års forskel på, hvor lang tid folk kan regne med at leve, afhængigt af om de bor i et af de rige eller et af de fattige kvarterer, og på samme måde kan det have betydning at gå ind og fastsætte en fattigdomsgrænse.
Den forhindrer ikke i sig selv, at nogle bliver fattige, men den vil have betydning, når man laver lovgivning i Folketinget.
Hvis man der laver en vurdering, der går på, at man siger, at hvis folk skal leve af de her ydelser, vil de rent faktisk komme under vores egen fattigdomsgrænse, så kunne det jo være, at det kunne få nogle politikere til at tænke sig om.
Hvis man ser, at fattigdommen er stigende, kan det også være, at man begynder at undersøge, hvorfor den er stigende, og hvilke grupper der bliver ramt af stigende fattigdom, og om man skal gøre noget for at forebygge det.
Det har faktisk en betydning at kortlægge statistik.
Det er derfor, vi på en række andre områder, både i forhold til andre sociale problemer, sundhedsproblemer osv., siger, at det er helt afgørende, at vi har et godt datagrundlag.
Gældsrådgivning er blevet nævnt flere gange i debatten.
Nu har jeg i årevis arbejdet for at få gæld anerkendt som et samfundsproblem, så det glæder mig selvfølgelig, at det er lykkedes.
Det glæder mig rigtig meget, at vi er kommet så langt, at der er forståelse for, at gældsrådgivning er nødvendigt, og at gæld hænger sammen med fattigdom.
Mange mennesker kommer ud i fattigdom på grund af gæld, og mange kan ikke komme ud af deres fattigdom på grund af gæld.
Jeg håber så, at man også en dag bliver parat til at gå skridtet videre og indføre reel gældsrådgivning, som man har i de andre nordiske lande, så folk har mulighed for at gå hen og få en anonym, gratis gældsrådgivning.
Her tænker jeg altså ikke kun på bankrådgivere, hvor søde og rare de end måtte være, der sidder frivilligt et par timer om ugen og skal nå at rådgive 50 mennesker på den korte tid.
Jeg taler om en reel anonym rådgivning med ansatte, der faktisk har mulighed for at gå ind og give en kvalificeret hjælp til de mennesker.
Derefter kan man begynde at gøre noget ved årsagerne og gøre noget for at få folk ud af den.