Julie Skovsby (S), 2011-04-07:
Den 16. juni 2005 måtte den socialdemokratiske ordfører, hr. Ole Stavad, desværre meddele Folketinget, at en så vigtig lov som loven om regionernes finansiering ville blive vedtaget af et meget snævert flertal.
Vi Socialdemokrater advarede direkte imod at indføre det, som blev kaldt brugerbetalingsinstrumentet.
Vi advarede imod øget bureaukrati og papirarbejde, ukontrollerbare udgiftsstigninger i vores sundhedsvæsen, placering af hele det store forebyggelsesområde under kommunerne med risiko for, at ulighed mellem kommunerne ville vokse.
Ved første øjekast bliver man derfor glad for dette lovforslag, fordi man selvfølgelig forventer, at regeringen nu har lyttet til det store mindretal i Folketinget og nu vil råde bod på nogle af kommunalreformens fejl.
Men desværre nej.
Som sagt blev den kommunale medfinansiering af sundhedsvæsenet indført med kommunalreformen i 2007.
Tankegangen var enkel.
Når kommunerne selv var med til at betale til sundhedsvæsenet både med bidrag pr. indbygger i kommunen og 30 pct. af prisen på selve sygehusindlæggelsen, ville kommunerne blive langt bedre til at forebygge sygdom og sygehusindlæggelser.
Det lyder dejlig enkelt.
Om det virker, ved vi ikke.
Regeringen og indenrigs- og sundhedsministeren ved det ikke.
Regeringen tror, at det virker, men har ikke iværksat nogen som helst undersøgelser eller søgt at få dokumentation for, om kommunalreformens økonomistyring rent faktisk virker.
Det, som regeringen i stedet for gør med dette lovforslag, og som Dansk Folkeparti åbenbart passivt lægger stemmer til, er at afskaffe grundbidraget.
Resultatet er en 100-procents-aktivitetsstyring.
Vi står altså i dag med et omfattende lovforslag baseret på mavefornemmelser, men hvad værre er, brugerbetalingsinstrumentet eller princippet om en 100-procents-aktivitetsstyring vender den tunge ende nedad.
Sagt med andre ord: De kommuner, hvis borgere er mest syge, hvis borgere har størst behov for sygehusbehandling og forebyggelse, bliver de kommuner, som taber.
Forslaget rejser som sagt en lang række spørgsmål.
Hvordan vil regeringen sikre, at stigende sundhedsudgifter ikke fører til budgetusikkerhed hos kommunerne?
Hvad er regeringens svar til den lille kommune med få unge, men mange ældre borgere, borgere, som efter et hårdt arbejdsliv har et stort behov for sygehusbehandling?
Hvordan vil regeringen med nulsumsløsningen sikre, at der kommer rigtige penge ud til kommunerne til forebyggelse, og ikke kun i den situation, hvor en kommune er mere effektiv end nabokommunen og gennemsnittet?
Hvorfor skal kommunen betale for samtlige sygehusindlæggelser?
Det er et nyt spørgsmål og inkluderer det, som kommunen ikke har en jordisk chance for at forebygge, sportsskaden, som resulterer i en knæoperation, havearbejdet, som ender med en tur til skadestuen, og endelig er der jo også aktiviteter på sygehusene, som en kommune hverken ønsker eller skal forebygge.
Det kan eksempelvis være en vellykket fødsel.
Hvorfor er fødslerne inkluderet i dette lovforslag?
Det er alle sammen spørgsmål, som vi gerne vil have besvaret.
Jeg kan forstå, at regeringen og KL er blevet enige om nogle ændringsforslag.
Det er selvsagt altid positivt, når regeringen lytter til, hvad kommunerne har at sige, men vi har endnu ikke set de konkrete forslag.
Ud fra den generelle betragtning at dette forslag vender den tunge ende nedad, kan Socialdemokraterne ikke støtte lovforslaget.