René Christensen (DF), 2012-04-17:
Tak, formand.
Dette er er et lovforslag, som har flere aspekter, og flere af de tidligere ordførere har været inde på dem alle sammen.
Det, som Dansk Folkeparti glæder sig over i forbindelse med det, der ligger her, er bl.a. den styrkelse, der er af den juridiske ekspertise i de sociale nævn.
Og hvorfor glæder vi os over det?
Det gør vi egentlig på grund af det næste i forslaget, nemlig det, der drejer sig om refusionerne, for det, vi ser nu, nemlig at Ankestyrelsen kommer ind over de sociale nævn, ser vi også, som at forældrene, som også er en del af tvangsanbringelsessagerne, også får en stemme i de her udvalg.
Vi føler også, at det sikrer, at man træffer de her afgørelser ud fra et meget – hvad hedder det? – objektivt synspunkt og også kigger meget nøje på lovgivningen i de her sager.
Det er jo sådan, at man skal huske på, at ikke alle børn, der bliver anbragt, bliver anbragt, fordi der har været nogle onde, onde forældre i den anden ende, det er jo ikke alle sager om anbragte børn, der ligner de sager, der har været oppe i medierne.
Nogle af de familier er familier, der har det rigtig svært, der er nogle forældre, der har rigtig svært ved at påtage sig forældrerollen.
Derfor griber samfundet ind og varetager den opgave.
En anden ting, man kan undre sig over – og det var også det, der var udgangspunktet for spørgsmålet til den socialdemokratiske ordfører – er jo det her med, at det nu beskrives, hvordan lovgivningen er ud fra de saglige og økonomiske hensyn.
Når man snakker om de her serviceniveauer, der er i kommunerne, må man spørge: Jamen hvad er et serviceniveau?
Vi har jo det fine indeks 100, hvor man spørger, hvordan gennemsnittet i kommunerne er, og så kigger man på, hvad kommunerne bruger på borgerne på ældreområdet, på børne- og skoleområdet og på andre områder i forhold til, hvad der bliver brugt på den enkelte borger, og derudfra laver man så et serviceniveau.
Jeg går ikke ud fra, at det er det serviceniveau, man sådan overfører til den her problematik med anbringelser af børn og unge.
Her går jeg ud fra, at man kigger på de saglige hensyn.
Hvad er det for en udfordring, det her barn eller den her unge har?
Og hvad er det så for et tilbud, man kan få?
Har de tilbud, som kommunerne kan købe, ofte til en meget, meget høj pris, den kvalitet, som man også foregiver de har på tilbudsportalen?
Det håber vi meget de har.
Børn og unge har krav på at få det, som det enkelte barn og den enkelte unge har behov for.
Derfor skal kommunerne selvfølgelig hele tiden være på vagt over for, om den ydelse, de køber, også lever op til det, man foregiver den har.
Og jeg håber faktisk, at det her kan være med til, at kommunerne tænker sig lidt om.
Det kan være, at kommunerne kommer lidt mere frem i skoene, undskyld udtrykket, når de laver tilsyn på opholdsstederne.
Får kommunerne den kvalitet i de tilbud, de reelt betaler for i forbindelse med det barn eller den unge, som skal have det pågældende tilbud?
Kommunerne skal være opmærksomme på, hvad det er, de køber, og hvad det er, de får.
En anden ting, som også Venstres ordfører var inde på, og hvor man kan blive sådan lidt, nu skal man passe på med at sige nervøs, for så siger man jo egentlig, at kommunerne ikke vil det gode, er, at man kan glæde sig over, at der kommer et forslag her, som gør det mindre økonomisk hårdt for kommunerne at stå med en familie, som har flere børn og har mange udfordringer og derfor selvfølgelig også skal have nogle dyre tilbud, fordi det drejer sig om mange individer i den pågældende familie.
Derfor lægger man i forslaget op til, at vi ændrer beløbsstørrelsen på refusionen fra staten til kommunen, når det drejer sig om fire børn eller derover.
Det er sådan set en positiv tankegang at have, for en kommune skal ikke straffes, fordi den pågældende familie har valgt at bosætte sig i den kommune.
Derfor skal kommunerne ikke den vej rundt vente længe med at sætte ind, fordi det er nogle dyre tilbud, de skal give, som vi måske kan have en formodning om at nogle kommuner har gjort. Så det kan vi være positive over for.
Det, vi kan være nervøse for, er den forebyggende indsats, for der har man jo ikke den her refusion i forbindelse med hjælp til familierne.
Så kan man sige, at kommunerne jo kunne bruge den langt billigere løsning, hvor de ingen refusion får, som en meget, meget tidlig indsats.
Så kan man, når tingene har kørt over en årrække og er eskaleret, få statslig refusion på helt op til 50 pct., når det er gået rigtig galt.
Der håber vi selvfølgelig ikke at kommunerne har den tankegang.
Det tror jeg heller ikke på at kommunerne har, men jeg er glad for, at den socialdemokratiske ordfører sagde, at det her ville blive en lovgivning, der ville blive fulgt tæt.
Det bakker vi meget op om.
Vi har nogle spørgsmål til det med refusionsdelen, de andre dele er vi meget positive over for.