Pernille Rosenkrantz-Theil (S), 2014-03-18:
Jeg synes måske, at jeg vil anholde, at det der med, at alt det der fnidder kunne vi godt lægge væk, for det her handlede om at hjælpe nogle mennesker, blev en lille smule skinhelligt.
Ja, det handlede det sådan set også om, da vi tidligere foreslog, mens vi ikke havde regeringsmagten, at vi skulle hjælpe nogle mennesker.
Her brugte Venstre sit flertal på at stemme det ned.
Der er sådan set gået en årrække, hvor det så ikke har været muligt at hjælpe de mennesker, fordi Venstre stemte det, vi gerne ville, ned.
Det synes jeg måske blev lige lovlig helligt.
Så vil jeg sige, at det sådan set ikke kun var Dansk Folkeparti, men også Venstres egen minister på området, der sagde det, om end ikke helt så farverigt som Dansk Folkeparti, og derfor var det Dansk Folkepartis citat, jeg tog op.
Men også fru Karen Jespersen, der var minister på det tidspunkt, anholdt jo, at det her var et nationalt anliggende, og at Venstre og den daværende regering derfor ikke ville støtte forslaget, og at der var tale om, at der i perioder ville være folk fra helt andre samfund end vores, der så skulle til at sidde og tage stilling til det med, om handicappedes rettigheder blev overholdt.
Til det vil jeg bare sige, at for Socialdemokraterne er det afgørende vigtigt, at Danmark bringer sig i front, hvad angår handicappedes rettigheder.
For os er det selvfølgelig vigtigt, at vi også tilslutter os de internationale tiltag, der er på det her område.
Vi er stolte af, at vi har ratificeret handicapkonventionen, og vi glæder os over, at det nu lykkes at ratificere den her tillægsprotokol.
Det handler om at få lige adgang, og det handler om, at vi i Danmark på det her punkt har haltet bagefter.
Der er rigtig meget at være stolt af i dansk handicappolitik.
For nylig talte jeg med en, som har været på området de sidste 40 år af sit arbejdsliv, som sagde, at det unægtelig var et af de områder, hvor tingene, når man så tilbage på et 40-årigt arbejdsliv, jo havde flyttet sig meget, meget markant.
For i løbet af den her uge talte jeg også med en bekendt, som fortalte, hvordan situationen f.eks. er med hensyn til adgang til museer, men også adgang, når vi taler om f.eks. at skulle med toget, hvis man er kørestolsbruger i Danmark.
Ja, rigtig mange ting er blevet rigtig meget lettere, men der er altså også lang vej endnu.
Så til det her med at have sådan en selvgod opfattelse af, at i Danmark er vi meget længere med ligebehandling, end man er alle mulige andre steder, vil jeg sige: Altså, nu ved jeg ikke, om vi ønsker samme situation, som de har i New York, men i New York er det sådan, at hvis der ikke er adgang for en kørestol, kan man tildeles en bøde, indtil man får det i orden, og man får igen en bøde, hvis man så ikke har givet adgang for kørestolsbrugere.
Det er bare for at komme med et, synes jeg, relativt illustrativt eksempel på, at man i andre samfund er gået meget, meget længere i forhold til ligebehandling og tilgængelighed for handicappede.
Så jeg synes, at vi skal pakke selvgodheden væk.
Ja, vi kan meget i Danmark.
Ja, vi har et fantastisk velfærdssamfund.
Ja, vi har flyttet os helt vildt meget i løbet af de sidste 40 år, hvis det er det, man ser tilbage på handicapområdet.
Men hvor har vi dog også ufattelig meget at lære af andre samfund, og derfor er det vigtigt, at vi på det her område rækker hånden ud og bliver en del af det internationale samfund, der er, hvad angår ligebehandling af handicappede.
Så mener jeg i øvrigt også, hvis vi skal være lidt selvgode, at vi også har rigtig meget at byde på i forhold til samfund, som jo på ingen måde har nået de standarder, som vi har nået i Danmark.
Men vi skal huske på, at lige så meget som de har at lære af os, mindst lige så meget har vi altså også at lære af andre samfund.
Jeg tror, jeg fik sagt, at vi allerede har ratificeret selve handicapkonventionen.
Det, vi behandler i dag, er jo sådan set klageretten, og et eller andet sted virker det mærkværdigt på mig, at man i den tidligere regering valgte at ratificere konventionen, men de værktøjer, der er til, at man på en eller anden måde også sørgede for, at den konvention blev overholdt, valgte man så at lade være med at indføre.
Altså, det svarer jo til at lave en eller anden lovgivning om, at man ikke må køre mere end 130 km/t. på motorvejen, men hvis man gør det alligevel, er der ingen konsekvenser.
Altså, jeg er med på, at der ikke er nogen sanktionsmuligheder i det her, men jeg tror, at det at få en rapport fra en FN-komité, som siger, at der er nogle forhold, der ikke er i orden, tager de fleste politikere faktisk temmelig seriøst, særlig når det gælder f.eks. handicappede. Javel, der er ikke nogen sanktion, men det at have mulighed for at klage, det at have mulighed for at rejse sager har selvfølgelig rigtig store politisk konsekvenser, og derfor er det vigtigt, at vi gør det her.
Så det her med at lave konventioner bliver jo snak, hvis ikke man tør gå linen ud og sige, at selvfølgelig skal tillægsprotokollen også med, hvor klageadgangen er til stede, så vi igen efter min mening kan se os selv i øjnene i international sammenhæng, når vi drøfter spørgsmål om handicappede.
Jeg tror, at det skulle være klart, at Socialdemokratiet støtter forslaget.