Morten Østergaard (RV), 2009-12-16:
Danmark har været og er fortsat i en økonomisk krise af historiske dimensioner.
Mange danskere har oplevet at miste deres job, og mange flere vil følge næste år.
Mange har set deres højt belånte huse dale drastisk i værdi, mange har mistet deres formue.
Det er alt sammen med til at skabe en velbegrundet økonomisk utryghed hos danskerne.
Det har ført til øget opsparing, mindre privatforbrug og fortsat fald i de oppustede huspriser.
En del af årsagerne er den globale finanskrise og den økonomiske afmatning i verdensøkonomien, men det er slet ikke hele forklaringen.
Danmark har været hårdere ramt end andre lande.
Regeringen vil ikke anerkende det, men mange har taget bladet fra munden: Det Økonomiske Råd og senest Nationalbankens direktør, som har betegnet regeringens økonomiske politik under opsvinget som medløbende.
Skattestoppet bidrog til boligboblen, og reformmangel bidrog til overophedning.
Regeringen var ikke sin opgave voksen, da det gik godt, og det svier til danskerne i dag – i dag, hvor omkring 150 nye ledige hver eneste dag tager plads i de arbejdsløses række.
Men om 2 dage afslutter Folketinget det parlamentariske arbejde for 2009, og blandt de sidste gerninger bliver vedtagelsen af næste års finanslov – en finanslov, som desværre vil blive husket mest for det, man ikke gjorde.
Men inden vi kommer til finansloven, så lad os lige tænke tilbage på den første arbejdsdag i 2009.
Det var en dag, hvor vi havde debat om regeringens økonomiske politik, og her fik VKO jo virkelig lejlighed til at demonstrere sit suveræne overblik over den økonomiske situation med følgende vedtagelse, og jeg citerer: »Der er et solidt fundament for en fortsat sund udvikling i dansk økonomi med høj og stabil beskæftigelse, gode rammevilkår for vækst samt en holdbar udvikling i de offentlige finanser.« Den økonomiske redegørelse fra december var endnu en stor nedjustering af forventningerne til dansk økonomi.
Vi får i år et fald i BNP på 4,3 pct. og kan næste år forvente 155.000 ledige danskere og et underskud på 94 mia. kr. plus de 20 mia. kr. i udestående skat, som skal hentes hjem fra virksomhederne.
Kald lige det stabil beskæftigelse og holdbar udvikling i de offentlige finanser en gang til.
Underskuddene fortsætter frem til 2020, og gælden eksploderer, fordi regeringen ikke vil tage fat om reformerne.
Men lad os så kigge på årets finanslov.
Finansministeren afsluttede sit indlæg under førstebehandlingen med at sige: Jeg indbyder alle partier til at deltage konstruktivt i forhandlingerne.
En central del af finansministerens værdifællesskab med Dansk Folkeparti er jo netop blokpolitikken.
Derfor var der måske også relativt store besværligheder med at få have færdigforhandlet de delforlig, som grundet gamle aftaler nødvendigvis måtte ske i en bredere kreds.
Vi fik med satspuljeforliget sat markante aftryk på indsatsen mod ungdomskriminalitet, og årets globaliseringspulje blev også udmøntet, om end med besvær.
SR fremlagde en fælles vækst- og videnspakke, og vi fik skabt et markant og tiltrængt løft til ungdomsuddannelserne og fik lavet en stor grøn omstillingspulje til erhvervslivet i stedet for fortsat knopskydning.
Vi fik også udmøntet de første dele af trafikforliget.
Dog stod Det Radikale Venstre uden for motorvejsaftalen, fordi de to udvidelser nord og syd for København er en uklog beslutning – dels gøres arbejdet begge steder halvt med risiko for nye flaskehalse, dels vil de nye motorveje efter eksperternes vurdering sande til i biler, lige så hurtigt som de kan bygges.
En bedre og mere attraktiv kollektiv trafik er den eneste vej ud af hovedstadens trængselsproblemer.
Vi forstår, at SF gerne vil i regering, men er lidt skuffet over, at vores normale kampfæller i trafikpolitikken vil asfaltere deres vej derind.
Men trods gode enkeltelementer er det undladelsessynderne på finansloven for 2010, som den vil blive husket for.
Finansministeriet opregner i den økonomiske redegørelse tre hovedhensyn, som finanspolitikken skal balancere.
For det første skal der på kort sigt gang i aktiviteten, og stigningen i ledigheden skal dæmpes.
Alligevel sidder regeringen anbefalingerne fra bl.a. de økonomiske vismænd om en vækstpakke på 10 mia. kr. overhørig.
Kun godt en tiendedel heraf kunne VKO enes om.
Vi havde håbet på en grøn vækstpakke, som kunne give 10.000 nye job.
For det andet skal finanspolitikken også undgå såkaldt unødig store forringelser af de offentlige finanser og øge det fremadrettede konsolideringsbehov.
Det er selvfølgelig heroisk ikke at ville forværre finanserne unødigt, men når man har oplevet, at konsolideringsbehovet er vokset fra 22 til 31 mia. kr. på bare 4 måneder, og man ikke kan fremvise et eneste initiativ, der forbedrer holdbarheden på sigt, ja, så klinger det hult.
Det radikale bud var klart: Vi skal kombinere en vækstpakke med en reformpakke, som kan skabe balance i økonomien.
Vi vil ikke bare se til, mens gælden vokser som følge af krisen.
Vi vil ikke vente, til nedskæringerne står for døren.
Velfærden skal sikres nu.
Endelig og for det tredje skal der tages hensyn til konkurrenceevnen, der jo som bekendt er faldet støt i denne regerings levetid, men også det kræver jo åbenlyst reformer.
Lønpresset kom jo under højkonjunkturen, fordi der ikke var arbejdsudbud nok, men det kræver også langsigtede investeringer.
Det Radikale Venstre havde drømt om, at det her skulle være folkeskolens finanslov.
Vi havde gennem omprioriteringer fundet vej til et løft på 1 mia. kr. til folkeskolens driftsudgifter uden så meget som at hæve en eneste skat, fordi vi bekymrer os, når der nu er generationer, som opnår en ringere uddannelsesgrad end deres forældres generation, fordi vi bekymrer os, når vi, som vi har set det på det seneste, har svært ved at få unge igennem en ungdomsuddannelse, fordi de skal vente mere end 2 måneder på specialundervisning, og fordi vi bekymrer os, når lærere underviser i fag, de ikke har en uddannelse i, hvis de da ikke ligefrem hentes ind fra gaden og får et hurtigt kursus for så at varetage undervisningen bag landets katetre.
Konkluderende må vi derfor konstatere, at finansloven ikke rummer en vækst- og reformpakke, som vi foreslog under førstebehandlingen, og at det ikke blev folkeskolens finanslov.
Men uanset om det er vores målestok eller regeringens egen, man bruger, efterlader det ingen tvivl om dansk økonomis sande tilstand.
Og der er ingen anledning til at gå i vinterhi og håbe på snarligt forår.
Derfor vil jeg også slutte med nøjagtig den samme opfordring til finansministeren, som jeg gav ved førstebehandlingen
: Prøv noget nyt, et bredt samarbejde om den økonomiske politik, kald dog de ansvarlige partier, som i 2006 tog ansvar for at hæve efterløns- og pensionsalderen om 10 år, sammen på ny.
Det er ikke et øjeblik for tidligt, og vi gør gerne Nationalbankens direktørs ord til vores, når han på Finansrådets årsmøde sagde, at en troværdig plan for den økonomiske holdbarhed ikke bare anviser mål, men også midler til at nå målene.
Et konvergensprogram i januar uden klare anvisninger af, hvordan dansk økonomi skal genoprettes, vil ikke i vores øjne være troværdigt og tilsyneladende heller ikke i Nationalbankens.
Og så kan man for vores skyld kalde det 2015-planen, man kan kalde det en ny plan, man kan kalde det en revideret plan, men hvis ikke der er sammenhæng mellem mål og midler, er det ikke en plan.
Så er det bare skønne løse tanker fældet ned på et stykke papir.
Det Radikale Venstre stemmer som altid for den samlede finanslov, men vi har stillet en række ændringsforslag, der viser, at vi ikke synes, at regeringen tager tilstrækkelig hånd om den økonomiske krise, og vi havde håbet, at der var blevet plads til bl.a. at styrke den danske folkeskole; det er der god brug for.