runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Christine Antorini (S), 2014-12-10:
Det er rigtigt, at samfundsfag fylder meget efter reformen i 2005.
Hvis vi kigger på tallene fra 2014, ser vi, at 27,3 pct. af studenterne havde samfundsfag på A-niveau i studieretningen, og at 27,8 procent af studenterne havde samfundsfag på B-niveau i studieretningen.
Men ser vi på faget matematik, ser vi, at det også fylder rigtig meget i gymnasiereformen efter 2005.
Og igen, kigger vi på tallene fra i år, ser vi, at der var 27,6 pct., der havde matematik på A-niveau, og der var faktisk 37,1 pct., der havde matematik på B-niveau.
Så det er to store fag, der fylder, både samfundsfag og matematik, men det er også korrekt, at der er stor forskel på dumpeprocenterne.
Det er noget, vi er optaget af i regeringen, og som vi jo kommer til at drøfte i gymnasieforligskredsen.
Bare kort, fordi der er mulighed for flere runder: Vi vil simpelt hen gå fagene igennem, vi vil kigge på bedømmelseskriterierne, vi vil kigge på fagligheden i dem, og vi vil lave en analyse af, om der er en ensartet faglig kvalitet i fagene, for det skal selvfølgelig ikke være sådan, at der er forskel på den måde, som vi kan se på nogle af tallene der er.
Så det vil komme til at indgå i drøftelserne om regeringens gymnasieudspil.
Holger K. Nielsen (SF), 2014-12-11:
Hør lige her: I 1992 anerkendte vi Kroatien.
Det var den daværende borgerlige regering, der gjorde det.
Der var altså overhovedet ikke sammenhæng i Kroatien på det tidspunkt, det kan jeg forsikre for – hverken politisk eller økonomisk eller med hensyn til forskellige grupper i Kroatien.
Man gjorde det alligevel, fordi man mente, at det var rigtigt.
Så det er ikke noget nyt, at man anerkender et land, selv om der ikke er fuldstændig styr på alle de ting, som hr. Lars Barfoed nævner.
Og som sagt er det her et instrument til at få gang i de fredsforhandlinger for at få den tostatsløsning, som er så vigtig.
Søren Pind (V), 2014-12-11:
Jeg ville egentlig have kørt hr. Holger K. Nielsen igennem SF's ændring fra at være i regering til opposition eller støtteparti, eller hvad man nu er.
Men jeg blev lidt mere interesseret i fru Zenia Stampes udmelding, og jeg kunne egentlig godt tænke mig at høre hr. Holger K. Nielsens betragtning som tidligere udenrigsminister, for hvis den danske regering har valgt den kurs, som fru Zenia Stampe beskrev, mener hr. Holger K. Nielsen så, at det er en stor ting?
Holger K. Nielsen (SF), 2014-12-11:
Det tror jeg at det er.
Men jeg vil godt lige diskutere det lidt mere.
Derfor tror jeg, at der er grundlag for at stille nogle spørgsmål i udvalget.
Så ud fra det har det her forslag, som vi har fremsat og behandler i dag, haft en stor betydning for debatten her i Danmark og også for den danske regerings mellemøstenpolitik.
Søren Pind (V), 2014-12-11:
Så hr. Holger K. Nielsen betragter det med andre ord som en beslutning af større udenrigspolitisk rækkevidde.
Zenia Stampe (RV), 2014-12-11:
Men det er jo lodret forkert.
Det, som hr. Søren Pind siger, ville jo implicere, at en regering aldrig nogen sinde kunne ytre sig om udenrigspolitiske holdninger, medmindre man først havde bedt hr. Søren Pind og hr. Søren Espersen om lov.
Jo, det er faktisk det, man siger, men i et rent polemisk forsøg på at have en sjov debat
Men hvis vi går tilbage til VKO, tror jeg også, vi kunne finde adskillige udenrigspolitiske udmeldinger, som ikke først havde været i nævnet, fordi de endnu ikke var blevet effektueret og blevet til konkrete beslutninger med udenrigspolitisk rækkevidde.
Holger K. Nielsen (SF), 2014-12-11:
Det siger jeg da præcis ikke.
Jeg siger, at det må jeg lige have undersøgt nærmere.
Jeg syntes også, det var svært at få fuldstændig klarhed over de helt præcise implikationer af det her.
Det kan vi jo efterfølgende få diskuteret nærmere i udvalget.
Hvis hr. Søren Pind så mener, at der efterfølgende er grundlag for en rigsretssag, må vi se på det, og så må hr. Søren Pind jo tage det op.
Christian Juhl (EL), 2014-12-11:
Nu har jeg snart hørt det fra alle partier: Vi er enige om en tostatsløsning, og vi vil arbejde for en tostatsløsning, men det skal ikke være lige nu, og det skal ikke være det her initiativ; det skal ikke være at anerkende Palæstina som stat.
Hvis der er to fløje i et land og vi ønsker at støtte den ene fløj, fordi det er dem, der vil forhandle og finde en forhandlet fredelig løsning – andre har opgivet, for de tror, at kun den militære løsning er den rigtige – skal vi så vente og se, hvem der får flertallet, eller skal vi prøve at handle og se, om vi kan bakke den fredsarbejdende fløj op?
Hvis der i det andet land er den samme holdning, skal vi da også bare vente og se?
Tænk, hvis dem, der ønsker at løse det med militære midler i begge lande, får flertallet og begynder at skabe en ganske uoverskuelig situation i Israel og Palæstina, ville det så ikke være et kæmpe ansvar at påtage sig at sige: Nej, folk må jo ville freden?
Lars Barfoed (KF), 2014-12-11:
Jamen jeg er jo fuldstændig enig i, at det må være en del af en forhandlet tostatsløsning, at den palæstinensiske stat anerkender, både formelt og reelt, Israels ret til at eksistere i fred inden for sine egne grænser.
Men et af problemerne ved at anerkende Palæstina som en stat nu ville jo være, at vi anerkender et område og en befolkning, som slet ikke er organiseret til samlet set at anerkende Israels ret til at eksistere.
Holger K. Nielsen (SF), 2014-12-11:
Jamen det vil jo være en forudsætning for en tostatsløsning, det er da indlysende.
Og det her er jo et instrument til at få gang i forhandlingerne igen i retning af en tostatsløsning.
Selvfølgelig skal Israel have sikkerhed og garantier, men det vil jo være indbygget i den løsning, som så skal forhandles.
Men problemet lige nu er, at der ikke er nogen forhandlinger, fordi den israelske regering fortsætter sin bosættelsespolitik, og fordi man har saboteret enhver form for at give indrømmelser til palæstinenserne.
Og derfor er det her et vigtigt skridt for, som jeg sagde før, at gøre forholdene mindre ulige mellem de to forhandlingspartnere.
Det er det, som palæstinenserne har bedt om.
Men der skal ikke være nogen tvivl om, at Israel også har krav på sikkerhed.
Den mor, der bringer sit barn i børnehave i Israel, skal også kunne gøre det uden at blive ramt i hovedet af en raket – selvfølgelig.
Alle har et krav på den form for sikkerhed, også den israelske befolkning.
Lars Barfoed (KF), 2014-12-11:
Jeg synes, det var interessant at høre hr. Holger K. Nielsens argumenter for, at man skulle anerkende Palæstina som en selvstændig stat.
Men jeg vil gerne spørge, om hr. Holger K. Nielsen har gjort sig nogen overvejelser om, hvorvidt Palæstina i dag ville være i stand til samlet at stå for en politik, hvor man anerkender Israels ret til at eksistere.
Holger K. Nielsen (SF), 2014-12-11:
Det har jeg ikke sagt, nej, det har jeg ikke sagt.
Jeg har ikke sagt, at så er vi færdige.
Jeg har sagt, at der er forskellige måder at gøre det her på, og det, jeg har sagt, er, at man i øjeblikket er i en fortvivlet situation omkring forhandlingsprocessen, og at man i øjeblikket er i en fortvivlet situation i konflikten.
Derfor er det nødvendigt, at der kommer ny dynamik i forhandlingerne.
Det her er et forsøg på at sparke nyt liv i forhandlingerne, at få et yderligere pres på den israelske regering.
Jeg siger ikke, at det betyder, at vi bare sætter os uden for – overhovedet ikke.
Jeg tror faktisk, at vi på den her måde kan være med til at påvirke anderledes, end vi har kunnet tidligere.
Søren Espersen (DF), 2014-12-11:
Jo, men nu taler jeg altså om det rent praktiske, og jeg er uenig med hr. Holger K. Nielsen i, at EU vil kunne spille nogen rolle i den her konflikt, for israelerne har af forskellige grunde ikke særlig stor tiltro til EU som en mulig mægler.
Altså, som jeg sagde: Hr. Per Stig Møller var som udenrigsminister faktisk forfatter til den plan, der hedder »Roadmap for Peace«, og Norge har haft held med Osloaftalerne tidligere.
Derfor tror jeg, at de skandinaviske lande faktisk kan spille en rolle, men der har Sverige sat sig uden for, og jeg synes, det er fair nok, at hr. Holger K. Nielsen indrømmer, at hvis vi gjorde det samme, ville vi også være færdige.
Holger K. Nielsen (SF), 2014-12-11:
Jo, det er jo altid en risiko, og jeg vil da også gætte på, at den svenske regering har diskuteret det, men det har man så sat over for, hvad indflydelsen er i øjeblikket.
Det er jo det argument, man hører hele tiden: Det betyder, at I fraskriver jer at kunne påvirke Israel, og at det her ikke har nogen konstruktiv virkning på Israel.
Men den nuværende passive politik har jo heller ikke haft nogen påvirkning.
Altså, Israel har jo kunnet gøre, hvad Israel ville, fordi man har den opfattelse, at Europa, at Danmark, at de vestlige lande i sidste ende ser igennem fingre med det.
Jeg er fuldstændig med på, at det her handler meget om USA, det er jeg med på, men jeg tror også, at Europa kunne gøre mere.
Derfor er det interessante her jo, at den diskussion, der er i en række parlamenter i Europa, er ny.
Den er kommet her på det sidste.
Vi har den her debat i Folketinget i dag, som alt i alt faktisk er konstruktiv.
Ja, der er ikke flertal for vores forslag her, men det er da konstruktivt, at vi forhåbentlig kan få en debat med regeringen om, hvordan man kan justere den danske politik.
Det synes jeg faktisk er noget nyt og noget ganske positivt.
Søren Espersen (DF), 2014-12-11:
De der øst- og centraleuropæiske lande, som hr. Holger K. Nielsen henviser til, var jo fra sovjettiden.
Det er på nogenlunde samme måde, at vi også er ved at miste vores, kan jeg forstå: Alting skal foregå i EU.
Nå, det er en anden historie.
Står det ikke fuldstændig soleklart for hr. Holger K. Nielsen, at Sveriges skridt var helt unikt og helt nyt og helt overraskende?
De har diskvalificeret sig selv, fordi Israel nu ikke længere gider snakke med dem.
Er det løsningen på det?
Er det også det, hr. Holger K. Nielsen gerne vil med Danmark: at vi også skal fraskrive os enhver mulighed for dog at lave noget konstruktivt?
Den tidligere udenrigsminister, hr. Per Stig Møller, var i gang med et godt projekt om vejen til fred og nogle muligheder.
Hvis Danmark gjorde det her, ville vi så ikke også fuldstændig diskvalificere os selv i den henseende?
Mette Bock (LA), 2014-12-11:
Joh, det er da et kæmpe ansvar.
Det har du, og det har jeg, og det har vi, der diskuterer sagen i dag.
Men jeg vil godt protestere imod, at hr. Christian Juhl siger, at det ikke lige er det rigtige tidspunkt nu at arbejde for en tostatsløsning.
Christian Juhl må anerkende, at det faktisk er det, vi alle arbejder for.
Vi er bare uenige om, hvilke instrumenter der er de rette at tage i brug for at fremme en proces, der fører til en tostatsløsning.
Så lige nu og her i dette sekund arbejder vi jo, ganske vist fra hvert vores perspektiv, for en tostatsløsning, ikke imod en tostatsløsning.
Christian Juhl (EL), 2014-12-11:
Det er jo interessant.
Altså, hvis man i ord fortæller, at man arbejder for det, så arbejder man for det – efter ordførerens mening.
Hvilke konkrete handlinger skal vi sætte bag vores idé om en tostatsløsning, når ordføreren siger, at de selv skal ville det, og før kan vi ikke få nogen forandring?
Jeg mener bestemt, at vi kan gøre noget, så der kommer en forandring, og jeg mener heller ikke, at det er et lokalt israelsk-palæstinensisk problem, om der bliver krig, eller om vi skal gøre, hvad vi kan, for at forhindre den krig.
Derfor mener jeg, at forudsætningen da er, at man vil handle og ikke bare tale om det.
Gad vide, hvad Liberal Alliance har udført af handlinger.
Gad vide, hvad Liberal Alliance har gjort for at skabe en fred dernede.
Lars Barfoed (KF), 2014-12-11:
Nu er det jo interessant nok, at det her skal blive en diskussion om, hvad hr. Per Stig Møller mente for et par år siden.
Men jeg kan da i hvert fald citere, hvad hr. Per Stig Møller sagde her i Folketingssalen, da vi behandlede B 30 i samlingen 2011-12, om netop anerkendelse af Palæstina.
Hr. Per Stig Møller sagde: »Derfor har Abbas hele sin gode vilje til trods – og jeg sætter meget pris på præsident Abbas – ikke mulighed for at garantere Israel den sikkerhed og indgyde Israel den tillid, som er forudsætningen for fredsplanen og anerkendelsen af Palæstina som en selvstændig stat.«
Uffe Elbæk (UFG), 2014-12-11:
Jeg vil bare meget kort sige tak til SF og Enhedslisten, fordi I har taget det initiativ at fremsætte det beslutningsforslag, som vi har diskuteret her i den sidste time.
Det er en både nødvendig og vigtig diskussion.
Det, der for mig har været interessant i debatten, har selvfølgelig været de forskellige nuancer i opfattelsen af, hvad der vil være klogt i forhold til den konkrete konflikt.
Fra regeringens side siger man, at man ønsker et stærkt fælles fodslag på EU-niveau, før man går ind og anerkender Palæstina.
Så har vi hørt fra andre ordførere heroppe, at de går ind for en tostatsløsning, men – og så kommer der et stort rungende »men«, som man selv kan fortolke.
Vi gør os her fra talerstolen rigtig mange overvejelser om, hvad der er rigtigt og forkert i forhold til at anerkende Palæstina eller ej.
Det, der er vigtigt for mig i den her sag, er, at Palæstina ønsker at blive anerkendt.
Der ligger en klar tilkendegivelse af, at man fra Palæstinas side ønsker, at Danmark anerkender Palæstina som stat.
Det er så, hvad det er.
Noget andet, som blot underbygger det, er jo, at vi alle her i Folketinget har modtaget et brev fra over 800 prominente personer og borgere i Israel, som siger det samme.
Vi taler vel at mærke om moderate borgere i Israel.
Progressive personer, tidligere ministre, nobelpristagere etc., som siger: Anerkend Palæstina, fordi det er vigtigt for Israels sikkerhed.
Det gør indtryk på mig, så ikke overraskende er jeg fuldstændig enig i ambitionen om at anerkende Palæstina.
Afslutningsvis vil jeg sige til Dansk Folkepartis ordfører, som spørger, om det bare er, fordi vi har ondt af palæstinenserne, og om det ikke er noget føleri, og som siger, at der i hvert fald fra Dansk Folkepartis side er et ønske om at være mere faktuel og om, at der ikke skal gå føleri i det: Jeg føler med palæstinenserne, og jeg har ondt af palæstinenserne.
Jeg tror, at det gjorde et kæmpe indtryk på alle, der oplevede de overgreb, der fandt sted i Gaza over sommeren.
Det var verdens største åbne fængsel, vi så i fuld aktion.
Dansk Folkeparti siger så samtidig, at det, der skete i sommer, var udtryk for, at staten Israel på allerypperste vis forsøgte at undgå civile tab.
Men når vi i dag stadig væk kan se billeder af et fuldstændig ødelagt Gaza, og når vi ser på dødstallene i Gaza sammenlignet med dødstallene i Israel, skaber det et billede af totalt ulige partner.
Det er derfor, jeg er glad for, at SF og Enhedslisten har taget det her initiativ og har fremsat det her beslutningsforslag.
Jeg håber, at det gør indtryk på regeringen, og jeg fornemmer også, at der en anelse bevægelse.
Kirsten Brosbøl (S), 2014-12-11:
Der er ikke mere at foretage i dette møde.
Folketingets næste møde afholdes i morgen, fredag den 12. december 2014, kl. 10.00.
Jeg henviser til den dagsorden, der fremgår af Folketingets hjemmeside.
Søren Espersen (DF), 2014-12-11:
Jeg vil ikke gå ind i den diskussion, fordi jeg synes, det er klart, at hvis målet var at dræbe masser af palæstinensere, kunne man altså have gjort det på 20 minutter, hvis man ville.
Man gjorde virkelig, hvad man kunne, men lad det nu ligge.
Når hr. Uffe Elbæk taler om, at vi skal sige ja til det her, fordi det ønsker palæstinenserne, vil jeg sige, at det ønsker catalanerne også, og det ønsker korsikanerne også, det ønsker baskerne, og det ønsker dem i Vestsahara.
Vi kan da ikke tage hensyn til, hvad de enkelte frihedsbevægelser ønsker og så agere derefter med en diplomatisk anerkendelse.
Det er da ikke en stat værdig.
Det er det, jeg mener med føleri.
Det er såmænd ikke, fordi jeg ikke kan have ondt af nogen mennesker.
Jeg siger bare, at det ikke er den måde, vi agerer politisk på i Danmark og laver udenrigspolitik på, fordi så er det i virkeligheden skruen uden ende.
Er det ikke sandt?
Det andet, jeg vil spørge hr. Uffe Elbæk om, er: Hvis han skulle vurdere, hvilken udenrigsminister der ville have bedst mulighed for at kunne mægle i konflikten i Mellemøsten mellem israelere og palæstinensere, ville det så være den svenske udenrigsminister, eller ville det være den danske udenrigsminister?
Hvilken af de to ville kunne gøre en forskel og have en mulighed for at tale med begge parter og muligvis nå frem til et eller andet fornuftigt?
Uffe Elbæk (UFG), 2014-12-11:
I forhold til en konkret forhandlingssituation er det jo givet, at den pågældende, der skal forhandle, gerne skulle anerkendes af begge parter, altså accepteres af begge parter.
I den her konkrete situation kan det godt være, at man ikke ønsker en Margot Wahlström, men hellere ser en Martin Lidegaard.
Det kan godt være, men det ændrer ikke ved, at den konsekvens af, at Margot Wahlström og den svenske regering har gjort det, de nu har gjort, nemlig at anerkende Palæstina, kan have fantastisk stor indflydelse på den måde, Israel i øvrigt og Palæstina i øvrigt vil agere på i sagen.
Uffe Elbæk (UFG), 2014-12-11:
Den diskussion har allerede fundet sted.
Det ene er, at der er en permanent befolkning; det andet er, at der er et defineret territorie; det tredje er, at der er en regering; og det fjerde, at den regering er i stand til at indgå aftaler med andre lande.
Så ved jeg godt, at man fra Dansk Folkepartis side mener, at man kan sætte spørgsmålstegn ved, om der er et defineret territorie, men alle de her fire kriterier passer på situationen omkring Palæstina, så derfor synes jeg, at det er fuldstændig korrekt at anerkende Palæstina.
Christian Juhl (EL), 2014-12-11:
Det citat er almindeligt kendt, det er fra Politiken den 27. november 2012.
Her gav Per Stig Møller opbakning og sagde direkte, at der var brug for opbakning til de forhandlingsvenlige palæstinensere, hvis det her projekt skulle lykkes.
Det er jo det, der er det interessante, men nu siger ordføreren: Nej, vi vil ikke nu give opbakning til Abu Mazen, det er ikke nødvendigt.
De skal først fortælle, at de anerkender Israels ret til at eksistere.
Det har Abu Mazen gjort gang på gang!
Der findes også toneangivende israelere, som ikke vil anerkende Palæstinas ret til at eksistere som stat.
Er vi ikke nødt til at tage chancen og se, om ikke forhandlingerne kan komme i gang alligevel, eller skal vi bare sidde tilbagelænet med armene over kors og ingenting gøre?
Lars Barfoed (KF), 2014-12-11:
Først forstår jeg på hr. Christian Juhl, at der ikke var noget nyt i det, jeg sagde, i forhold til hvad Det Konservative Folkeparti plejer at sige.
Det mener jeg sådan set heller ikke der var.
Vi har den samme politik på det område, som vi har haft længe.
Men hr. Per Stig Møller udtalte sig som ordfører for Det Konservative Folkeparti om Enhedslistens beslutningsforslag både i 2012 og i 2013 – det var B 30 og B 52 – og ved begge lejligheder gav hr. Per Stig Møller udtryk for, at Det Konservative Folkeparti ikke mente, at tiden var inde til at anerkende Palæstina som en selvstændig stat.
Det, hr. Per Stig Møller derimod – jeg tror, det er det, der er tilfældet – henviste til i forbindelse med det citat, som hr. Christian Juhl nu fremfører, men som jeg ikke kender, var spørgsmålet om anerkendelse i FN med observatørstatus, og det er jo en helt anden sag.
Mette Bock (LA), 2014-12-11:
Altså, jeg kan sige, at for mit eget vedkommende har jeg foreløbig i tre helt forskellige sammenhænge været dernede, tre gange i løbet af de sidste 3 år.
I meget forskellige sammenhænge har jeg mødt både palæstinensere og israelere.
Så vi kan jo fra hvert vores hjørne gøre tingene på vores måde.
bede hr. Christian Juhl om at overveje, om hr. Christian Juhl ikke selv påtager sig et enormt ansvar, da Christian Juhl jo ikke kan vide, hvad en anerkendelse af Palæstina som stat – på trods af at der ikke ligger grænser fast – vil udløse af reaktioner.
Det er et ansvar, som Christian Juhl må påtage sig, ligesom vi i Liberal Alliance må påtage os ansvaret for, at vi ikke ved, hvad resultatet vil være af, at vi ikke anerkender en stat, som ikke er en stat endnu.
Holger K. Nielsen (SF), 2014-12-11:
Jo, men lige her til sidst: Det er jo et ansvar, som 135 lande i verden må påtage sig, og man kan da ikke påstå, at det har fuldstændig uoverskuelige konsekvenser
Tror fru Mette Bock ikke, at palæstinenserne og deres præsident ligesom er bedre til at vurdere det, end vi er her i det danske Folketing?
Mette Bock (LA), 2014-12-11:
Jeg tror sådan set i det hele taget, at israelerne og palæstinenserne er bedre til at vurdere tingene, end vi er, når vi står her i fred og ro på sidefløjen.
Så det er jeg fuldstændig opmærksom på.
Holger K. Nielsen (SF), 2014-12-11:
Jo, men når fru Mette Bock siger israelere og palæstinensere, sidestiller hun ligesom de to, og det er jo ikke rimeligt.
Israel har klart en modsat interesse i det her.
For specielt den nuværende israelske regering, altså den regering, der sidder der i øjeblikket, med Netanyahu som leder – for der skal jo være valg i Israel, hvor Netanyahu muligvis igen vinder valget – har jo konsekvent undermineret forhandlingerne.
De har konsekvent modarbejdet, at der kommer en tostatsløsning, og det er en af grundene til, at man reagerer så voldsomt imod det her.
Derfor handler det her jo meget om, hvordan palæstinenserne modtager det her forslag.
Mette Bock (LA), 2014-12-11:
Det handler jo i høj grad også om, hvordan israelerne modtager det her forslag.
Jeg er bestemt ikke nogen stor beundrer af den nuværende regering i Israel, overhovedet ikke,
men jeg vil samtidig sige, at jeg ser med kæmpestor bekymring på, at der sker en radikalisering også i Israel, og den radikalisering tror jeg vi vil puffe til ved at anerkende Palæstina som en stat.
Jeg tror ikke, vi vil dæmpe den radikalisering.