Lars Barfoed (KF), 2011-05-24:
Beslutningsforslaget, vi skal debattere her, går ud på at pålægge regeringen inden april 2011 at igangsætte de nødvendige initiativer med henblik på en sikring af borgernes frihedsrettigheder ved dels at forbedre borgernes rettigheder i terrorlovgivningen og i reglerne om tålt ophold, dels at forbedre borgernes forsamlingsfrihed og dels at begrænse overvågning af borgerne.
I beslutningsforslaget bliver der anført en række konkrete bestemmelser og love, der efter forslagsstillernes opfattelse udhuler vores retssikkerhed.
Det drejer sig om terrorpakkerne og reglerne om tålt ophold, om bl.a. uropakken, tv-overvågnings-loven og bestemmelser i forskellige lovgivninger, som giver myndighederne adgang til tvangsindgreb over for borgerne uden retskendelse.
Der er altså tale om ret forskellige love, som forslagsstillerne mener har udhulet retssikkerheden.
Forslagsstillerne anfører, at de grundlæggende er bekymrede over, at myndighederne i tiltagende grad får beføjelser, der ifølge forslagsstillerne underminerer borgernes frihedsrettigheder.
Som konservativ justitsminister er jeg selvfølgelig også optaget af, at borgernes retssikkerhed ikke bliver trådt under fode, men jeg deler ikke den opfattelse, som forslagsstillerne har af lovgivningen, og dermed heller ikke deres bekymring.
Jeg vil gerne gennemgå beslutningsforslaget punkt for punkt og redegøre for, hvorfor der ikke er behov for et initiativ som det, der bliver foreslået.
I beslutningsforslaget bliver det om antiterrorlovgivningen anført, at der bør ske en forbedring af borgernes rettigheder i den danske antiterrorlovgivning, herunder i reglerne om tålt ophold og i domstolsprøvelsen af terrorsager.
Nu vil jeg gerne indledningsvis sige, at antiterrorlovgivningen jo er gennemført netop for at sikre danskernes personlige frihed.
Den blev gennemført for at sikre vores frihed i forhold til terrorister, som vil begrænse vores frihed, og som i sidste ende vil tvinge os til at have et samfund, hvor vi f.eks. begrænser ytringsfriheden.
Så antiterrorlovgivningen er jo til for at sikre vores personlige frihed og også for at sikre den tryghed og sikkerhed, der gør, at vi føler frihed til at kunne færdes frit på gader og stræder.
I 2002 og 2006 gennemførte Folketinget to antiterrorpakker, og det er så dem, man gerne vil diskutere med henblik på at forbedre politiets muligheder for at forebygge og efterforske terrorhandlinger.
I den forbindelse var man samtidig meget opmærksom på, at der ikke måtte ske noget, som skete på bekostning af de grundlæggende rettigheder.
Med antiterrorpakke 1 blev politiets efterforskningsmuligheder forbedret, bl.a. ved, som forslagsstillerne jo også nævner, at der blev indført en pligt for teleselskaber og internetudbydere til at registrere og i 1 år opbevare de oplysninger, der er relevante for politiets indgreb i meddelelseshemmeligheden.
De mere detaljerede regler om, hvilke oplysninger der skal lagres, følger så af en bekendtgørelse, der gennemførte et EU-direktiv.
Men det kan måske i den forbindelse være rigtigt at understrege, at der jo ikke er tale om en pligt til at lagre indholdsmæssige oplysninger, f.eks. om indholdet af e-mails.
Jeg vil også gerne understrege, at politiet kun kan få adgang til de pågældende oplysninger, hvis retsplejelovens regler om indgreb i meddelelseshemmeligheden, herunder om indhentelse af en retskendelse, er opfyldt.
Forslagsstillerne nævner også den del af antiterrorpakke 2, hvor reglerne om retskendelser vedrørende telefonaflytning og teleoplysninger i sager om terrorisme blev ændret, så aflytning kan fortsætte uden indhentelse af ny retskendelse, selv om den pågældende skifter sin telefon eller sit telefonnummer.
Desuden nævnes lovændringen i 2009, hvor også anden alvorlig kriminalitet, som indebærer fare for liv eller helbred, blev omfattet af disse regler.
Der var forud for vedtagelsen af antiterrorpakkerne en række forskellige synspunkter fremme i den offentlige debat om de retssikkerhedsmæssige konsekvenser af pakkerne.
I forbindelse med lovgivningsarbejdet var der i lyset af den debat betydeligt fokus på at skabe en lovgivning, som kunne sikre en effektiv terrorbekæmpelse, uden at vi kompromitterede borgernes grundlæggende rettigheder.
I forbindelse med antiterrorpakke 2 fra 2006 tilkendegav den daværende justitsminister, at der ville blive gjort status over forhandlingerne om antiterrorpakkerne, og den status kom i september 2010 i form af en redegørelse, der blev sendt til Folketingets Retsudvalg.
Som det også fremgår af redegørelsen, giver erfaringerne med anvendelsen af reglerne efter Justitsministeriets opfattelse ikke anledning til at overveje nogen ændringer af den gennemførte lovgivning ud fra retssikkerhedsmæssige hensyn.
Antiterrorpakkerne har også netop været genstand for en høring i Retsudvalget, så der er og der vil fortsat være fuldt fokus på relevansen og nødvendigheden af de regler, der blev gennemført med pakkerne.
Så er der reglerne om meldepligt for personer på tålt ophold og om prøvelse af sager om administrative udvisninger af personer, som anses for at være en fare for statens sikkerhed.
De her regler hører som bekendt under integrationsministerens område, og jeg kan oplyse, at det er integrationsministerens vurdering, at med de regler, der er indført på området, er der fundet en løsning, der er retssikkerhedsmæssigt forsvarlig og i overensstemmelse med Danmarks internationale forpligtelser.
Lovgivningen blev vedtaget af Folketinget i henholdsvis 2008 og 2009, og jeg vil derfor henvise til den debat, der var i forbindelse med Folketingets behandling af de pågældende lovforslag.
Man anfører også fra forslagsstillernes side, at uropakken bør rulles tilbage, og der henvises til, at ca. 1.000 demonstranter i december 2009 blev administrativt frihedsberøvet.
Der er igen tale om en lovgivning, der er vedtaget for kort tid siden, nemlig i december 2009, og derfor vil jeg også her henvise til den debat, der var i Folketinget i forbindelse med behandlingen af lovforslaget.
For så vidt angår de administrative frihedsberøvelser under klimatopmødet, er det jo et emne, som både den daværende justitsminister og jeg selv har forholdt os til i samråd og en række besvarelser af spørgsmål.
Som det sikkert er forslagsstillerne bekendt, er en række sager om lovligheden af de tilbageholdelser for tiden på vej igennem domstolssystemet.
Forslagsstillerne har herudover specifikt nævnt tv-overvågning som et område, hvor der bør sættes nogle grænser for overvågning af borgerne.
Forslagsstillerne peger endvidere på, at opsætning af kameraer, som skal overvåge gader og stræder, ingen kriminalpræventiv effekt har.
Der er undersøgelser fra det svenske kriminalpræventive råd, der ifølge beslutningsforslagets bemærkninger viser, at tv-overvågning ikke er noget mirakelmiddel, der kan stå alene i kampen mod kriminalitet.
Det er i øvrigt efter min mening umuligt at sige noget fuldstændig skråsikkert om, hvor stor en præventiv effekt tv-overvågning kan have.
Det afhænger jo nok af mange forhold, og det kan være svært at måle det.
Folketinget har sidste år vedtaget en ændring af tv-overvågnings-loven, som bl.a. giver mulighed for, at boligorganisationer kan få tilladelse til at tv-overvåge områder, der bliver plaget af f.eks. hærværk.
Tilladelsen gives af politiet efter en konkret politifaglig vurdering af, om området har været plaget af kriminalitet, som tv-overvågning kan modvirke, og politiet skal i den forbindelse påse, at tv-overvågningen ikke udstrækkes videre end det, det kriminalpræventive hensyn kan begrunde.
Derudover har regeringen fremsat et lovforslag, der giver kommuner adgang til at tv-overvåge offentlige arealer, som ligger tæt på de områder, som boligorganisationen overvåger efter polititilladelse, hvis f.eks. de personer, som formodes at begå kriminalitet på boligorganisationens område, også skaber utryghed på de nærtliggende offentlige arealer.
Jeg synes, at den lovgivning, vi har på det her område, fastholder den nødvendige balance mellem på den ene side hensynet til kriminalitetsbekæmpelsen og borgernes tryghed og på den anden side hensynet til privatlivets fred.
Når jeg har haft lejlighed til i nogle af de områder, der er relevante for tv-overvågning, at drøfte det med borgerne og med repræsentanter for boligorganisationerne, hører jeg kun tilfredshed.
Jeg hører kun, at det gør borgerne mere trygge, og den tryghed styrker jo i virkeligheden borgernes personlige frihed, fordi de føler en større frihed til at kunne bevæge sig på gader og stræder i de pågældende områder, bl.a. fordi man har opsat kameraerne, og det er jo efter beboernes og deres valgte repræsentanters eget valg, at kameraerne bliver sat op.
Endelig bliver det anført i beslutningsforslaget, at der i dag er 234 love eller bekendtgørelser, som giver myndighederne mulighed for tvangsindgreb over for borgere uden retskendelse, og at myndighedernes muligheder herfor er steget støt siden 2003.
Jeg kan til det oplyse, at Retssikkerhedskommissionen i sin betænkning fra 2003, der jo dannede grundlag for retssikkerhedsloven, har overvejet spørgsmålet om retskendelse i forbindelse med forvaltningens iværksættelse af tvangsindgreb uden for strafferetsplejeloven.
Retssikkerhedskommissionen pegede i den forbindelse bl.a. på, at indførelse af et almindeligt krav om forudgående retskendelse ikke vil medføre en reel retssikkerhedsmæssig gevinst.
Der vil således normalt ikke være nogen nærmere beskrivelse i lovgivningen af, hvilke betingelser der skal være opfyldt for at kunne foretage tvangsindgreb i form af f.eks. stikprøvekontrol og dermed normalt heller ikke noget grundlag for en nærmere domstolsprøvelse.
Jeg er enig i de overvejelser og mener altså ikke, at et almindeligt krav om forudgående retskendelse i forbindelse med forvaltningens stikprøvekontroller vil medføre en reel retssikkerhedsmæssig gevinst, og derfor kan jeg heller ikke støtte den del af beslutningsforslaget, der vedrører et krav om forudgående retskendelse.
Jeg vil gerne slutte med at sige, at selv om jeg ikke mener, at der i de mange regler m.v., som forslagsstillerne peger på, er retssikkerhedsmæssige problemer, er jeg glad for debatten, for det er selvfølgelig helt centralt, at vi hele tiden holder os borgernes retssikkerhed for øje.
Men af de grunde, som jeg har været inde på, mener jeg ikke, at der er behov for et initiativ som det, der er foreslået, og regeringen kan derfor ikke støtte beslutningsforslaget.