Pernille Frahm (SF), 2011-05-30:
Nu gik jeg sådan lidt langsomt herop, fordi jeg tænkte, det kunne være, at undervisningsministeren ville benytte lejligheden til at komme op og svare på nogle af de spørgsmål, som fru Christine Antorini stillede, for det er meget tæt på at være de samme områder, som jeg har undret mig over, og som SF har undret sig over i det her forløb.
Muligheden for at lave de lovede hold er jo netop en mulighed for, at grupper, som ellers ikke brugte folkeoplysningsloven, på en eller anden måde kunne komme indenfor i varmen, kunne blive en del af noget, kunne få en mulighed for at snuse til den danske kulturarv.
Jeg sagde det også ved førstebehandlingen, selv om jeg normalt ikke bruger det her med danske værdier eller dansk kulturarv, for hvis jeg skulle bruge udtrykket, ville det være i forbindelse med folkeoplysningen.
Det er virkelig om noget et fundament for den måde, vi laver demokrati og laver uddannelse på i det her land.
Så derfor er det ærgerligt, at den der paranoide holdning – altså om, at driver man klapjagt på de etniske minoriteter, bliver de nok hurtigere integreret – er slået igennem, og at regeringen har gjort det knæfald over for den holdning.
Det er ærgerligt, og jeg håber meget, at ministeren vil komme op og forklare, hvad det er, der er foregået, for der må have været en eller anden overvejelse, der har gjort sig gældende, en eller anden fornuft, der styrer det her.
Det håber jeg stadig væk at der er.
Det andet, jeg vil sige noget om, er, at vi i arbejdet med det her er blevet opmærksomme på, at der er en del konfliktflader mellem kommercielle tilbud og foreningsfriheden.
Det er specielt på idrætsområdet, men det er sådan set også i forbindelse med andre folkeoplysningsaktiviteter, at man føler sig jaget af de kommercielle tilbud.
Og fordi jeg synes, det er et vigtigt spørgsmål, og fordi jeg synes, det er et spørgsmål, det kan være svært at skrive ned i paragrafform og at give klart udtryk for i lovgivningsteksten, hvordan man vil skelne, gør jeg, som man ofte gør, når man laver lovgivningsarbejde, nemlig stiller et spørgsmål og håber, at ministeren kommer med et svar, der så kan bruges til at optrykke i betænkningen, så det i hvert fald der bliver en smule klarere, hvad hensigten er.
I det omfang at der findes kommercielle tilbud, skal man ifølge det svar, jeg har fået fra Undervisningsministeriet, være ekstra – ekstra – opmærksomme på, at folkeoplysningens principper bliver overholdt.
Og det er jo en måde at betone, at det er det kommercielle, der går forud for foreningsfriheden og for det, som er det demokratiske.
Altså, der, hvor man er borger, skal stå tilbage for der, hvor man er forbruger.
Det synes jeg er en ærgerlig besvarelse, og derfor har jeg selvfølgelig ikke valgt at få det optrykt i betænkningen.
Jeg mener simpelt hen ikke, at det kan bruges til noget som helst.
Jeg er fuldt opmærksom på, at den lovgivning hører under et andet ministerium, men derfor synes jeg alligevel godt, at man som ansvarlig minister for et område, der også er så vigtigt for mennesker med et handicap og måske netop for mennesker med et handicap, kunne komme med en eller anden form for hensigtserklæring om, at det bør man tage op, at det bør man kigge på, eller at det bør der gives bedre muligheder for.
Også her må jeg sige, at det svar, jeg fik, i hvert fald ikke var et, der kunne bruges i en betænkning – ikke medmindre man syntes, at det var totalt ligegyldigt, om mennesker med et handicap havde samme adgang til folkeoplysningsaktiviteter som alle andre.
Men som fru Christine Antorini sagde, og som alle formentlig også er med på, ender alle jo med at stemme for det her forslag, fordi der er en række forbedringer i det – det skal jeg medgive undervisningsministeren, trods alt.
Og vi ville under alle omstændigheder have meget svært ved ikke at være en del af en beslutning på et område, der er så vigtigt, som folkeoplysningen er.