Morten Østergaard (RV), 2010-04-29:
Jeg vil gerne takke for debatten, som jo har været lang og omfangsrig, og vi har haft adskillige lejligheder til at udspørge finansministeren.
Jeg ville ønske, at jeg kunne sige, at vi var blevet klogere på, hvad regeringens økonomiske plan er nu her efter disse mange timers debat.
Men situationen er jo den samme, som da vi startede, nemlig at man ikke har godtgjort, hvordan man agter at fylde det hul på 10 mia. kr. indtil 2013.
Vi ved, der skal komme et bidrag fra nulvækst, men vi ved ikke, hvor de andre skal komme fra, og vi ved ikke, hvordan man vil nå 7 mia. kr. i beskæftigelsesfremmende initiativer frem til 2015.
Så kan vi forstå, at man er meget ivrig efter, at oppositionen skal fremstå som enig og fremlægge en plan, men det, som vi kan høre fra især finansministeren, er jo, at i hvert fald den plan, Det Radikale Venstre har fremlagt, ikke duer til noget, fordi den indeholder reformer.
Selv om det godt nok er reformer, der virker på lang sigt og dermed også er med til at løse nogle af de gældsproblemer, vi med regeringens plan vil få på sigt, er det altså ikke noget, som en praktisk mand kan bruge, når han tager problemerne i den rækkefølge, som de kommer.
Til gengæld kan vi forstå, at den plan, som regeringen endnu ikke har fremlagt, vil udfolde sig i den kommende tid, og man vil afslutte med en 2020-plan ved årets udgang.
Det, vi til gengæld er blevet klogere på, er, at Dansk Folkeparti ikke har skrevet under på de ting, som regeringen har lagt frem, og derfor er der simpelt hen også usikkerhed om, om der er rygdækning for det beskedne bidrag, der er kommet frem, i Folketinget.
Jeg synes, det var spændende, at hr. Peter Skaarup lovede, at også Dansk Folkeparti vil komme med en økonomisk plan – det bliver jo rigtig spændende.
Det svæver lidt i luften, hvornår Dansk Folkeparti vil komme med den, men lad nu det ligge.
Der må man bare sige, at det jo ikke er rigtigt.
Det er simpelt hen decideret forkert, og når finansministeren svinger sig op til at sige, at det ene og alene er krisen, der er årsag til de problemer, vi har i dag, de udfordringer, vi har i dag, så er det jo tilsvarende notorisk forkert.
Man kan så spørge, om man skal tage mine ord for gode varer.
Jeg forventer ikke, at regeringen vil det, men jeg konstaterer bare, at når vi kigger på, hvad det er, man har sagt fra Det Økonomiske Råds side, fra overvismand Hans Jørgen Whitta-Jacobsens side, om, hvad den finanspolitik, der blev ført før krisen, har medført af ekstra særlig hårde betingelser i Danmark, nu hvor vi har forsøgt at komme igennem krisen, og når vi hører, hvad Nationalbankens direktør har sagt om forventningerne til regeringens evne til at styre den offentlige økonomi, nemlig om regeringen, i betragtning af at den ikke har kunnet styre den offentlige økonomi de sidste 9 år, kan gøre det de næste 3 år, så står det jo i kontrast til de to ministre, vi har hørt føre sig frem, som om der er fuldstændig styr på økonomien.
Virkeligheden har været, som overvismand Hans Jørgen Whitta-Jacobsen sagde i Politiken den 29. december: Vi kan kun takke os selv for, at krisen i Danmark blev langt dybere end i andre lande.
Det er jo det, der gør, at der er en så svag tillid fra uafhængige kilder til regeringens nuværende økonomiske politik.
Men det, som jeg så ikke fik finansministeren til at anerkende, men som er virkeligheden, er, at selv hvis regeringen når sine mål i 2013 og når sine mål i 2015, så vil der være underskud på de offentlige finanser fra 2015 og frem, lige så langt øjet rækker.
Der vil blive opbygget gæld, der vil blive renter, man vil få præcis den gøgeungeeffekt, som finansministeren taler om, fordi der ikke er langsigtet holdbarhed, og fordi der ikke er tænkt over, hvordan man vil undgå den kurve, som ligger foran os med meget store, voksende underskud.
Det er jo, fordi man hele tiden vil vælge – og det er jo en klar prioritering fra finansministerens side – de kortsigtede løsninger, fordi det tager for lang tid, før de langsigtede løsninger virker.
Men jeg siger tak for debatten og håber, at vi får lejlighed til, efterhånden som regeringen ønsker at konkretisere det, at blive klogere på, hvordan det er, man agter at nå sine mål.
Indtil videre kender vi blot målene.