Frank Aaen (EL), 2012-03-02:
De argumenter for lukkethed, som vi lige nu hørte fra den konservative ordfører, har vi hørt før – mange gange før.
Den sidste gang vi hørte det, som jeg kan huske nu og næsten sætte dato på, var i 2003, hvor hr. Bendt Bendtsen sagde, at det var nødvendigt at gennemføre forhandlingerne om olieaftalen med Mærsk Mc-Kinney Møller bag lukkede døre.
Af hensyn til børskurser, af hensyn til forretningshemmeligheder, af hensyn til hvad ved jeg, gennemførte man de forhandlinger og vedtog reelt det, man vedtog, bag lukkede døre uden inddragelse af Folketinget, og det har indtil videre kostet den danske stat 75 mia. kr. i tabte indtægter fra nordsøolien.
Det viser lidt om, hvor galt man kan komme af sted med det princip, at ting af hensyn til børskurser skal holdes bag lukkede døre.
Når det drejer sig om statens økonomi, milliarder af kroner for staten, er det altså ikke noget, der skal afgøres på et lukket regeringskontor lidt henne ad gangen og afgøres i et lukket møde i Finansudvalget oppe på anden sal.
Så er det noget, der skal i Folketingssalen og debatteres.
Det burde være indlysende for enhver.
Det er jo et helt utroligt forløb, vi har været tilskuere til.
I dag er der ingen, der ved, hvor mange bankpakker vi i virkeligheden har vedtaget.
Det er jo en helt stribe af bankpakker, der er blevet lavet.
Det er godkendelse af milliardgarantier, der er sendt til Finansudvalget.
Det er staten, der nu overtager en af landets største banker.
Det er banker, der får gratis – bemærk: gratis! – lånemuligheder i Nationalbanken.
Det er milliarder af kroner, der leges med.
Redningspakkerne er kommet og kommer åbenbart i en lind strøm.
Og når der kommer en pakke mere, er det måske det bedste udtryk for, at den forrige pakke ikke virkede, og at pakken før den forrige pakke heller ikke virkede.
Det er derfor, det er en meget uheldig udvikling, man er i gang med, hvor man bare lader den ene bankpakke afløse den anden.
I dag diskuterer vi en bankpakke til 50 mia. kr.
Men samtidig med at vi forhandler den bankpakke her i Folketingssalen, har man siddet ovre i Erhvervs- og Vækstministeriet og forhandlet om yderligere en bankpakke på 15 mia. kr. til at overtage fallerede ejendomsprojekter – ja, måske mere, som der står.
Det var i hvert fald det, drøftelserne åbenbart gik på i går aftes, men vi ved ikke, hvad der kom ud af det.
Vi ved det ikke helt præcist, men man har åbenbart lavet en mekanisme, der gør, at andre banker end FIH Bank kan komme susende med deres dårlige lån og deres fallerede ejendomsprojekter og bede staten om også at overtage dem.
Jeg ved det ikke.
Men det er i hvert fald sådan, at jeg kan se, at man i dag i Jyllands-Posten taler om en bankpakke – altså den, der lige er blevet behandlet færdig bag lukkede døre – med en milliardelastik, fordi ingen ved, hvor mange penge den kommer til at koste statskassen.
Det er også bare blevet lavet bag lukkede døre.
Vi synes, at de her initiativer falder over hinanden, og vi synes, som jeg også har sagt i debatten, at det da er en rigtig god ting – og det skal ikke have nogen knubbede ord med på vejen, mener jeg ikke, fra nogen her i salen – at det, der foregår bag lukkede døre, i hvert fald glimtvis kommer frem i en åben debat her i salen.
Den der leg med skatteydernes penge må stoppe.
Hvis det er sådan, at staten skal redde banker, må der stilles krav, og det er det, vi har gjort med det beslutningsforslag i dag, som jeg ikke forstår at man ikke bare kan støtte her i Folketingssalen.
For når staten støtter og kommer til at dominere en bank, skal der stilles krav til, at den pågældende bank eller de pågældende banker ledes ud fra samfundsnyttige formål.
Vi skal ikke bare pumpe aktiekursen op, som det hidtil er sket.
Vi skal sige, at ledelser, der spekulerer deres banker ud i fallit, skal afsættes, og at der skal sættes loft over de uhyrlige direktørlønninger, vi ser udbetalt i bankerne.
Det er fuldstændig rimelige krav, men jeg kan forstå på debatten, vi har haft her i dag, at man gerne åbner for skatteydernes pengekasse med en risiko på 50 mia. kr.
Men når det drejer sig om at stille meget konkrete krav til, hvordan de banker, der reddes, skal ledes, er man fuldstændig tavse.