Lone Dybkjær (RV), 2010-04-06:
Problemet med Danmark i relation til det her er, at vi ikke har nok sol, og derfor styrter vi ud i solen hver evig eneste gang, vi ser den stråle.
På samme måde styrter vi også ud under persiennerne på cafeerne og sådan noget, så snart det overhovedet nærmest er blevet frostfrit, og så sidder vi derude med tæpper og alt muligt, fordi vi synes, det er så skønt at være i det fri.
Og udlandet kigger på os, som om vi er totalt idioter.
Det betyder altså, at vi ikke har nogen solkultur, og vi har i virkeligheden heller ikke en kultur, hvor vi for alvor lever med, at vi i mange af årets måneder skal være indendørs.
Men nu vil jeg gerne til sundhedsministeren – og specielt fordi det er den sundhedsminister, vi nu har – komme med et citat af vores gamle kollega, Knud Enggaard, i forbindelse med lovgivningen om sikkerhedsseler.
– at gå ind for et påbud om, at man skal have sikkerhedsseler.
Men så kom han med følgen: Men der er grænser for, hvor meget man kan vide uden at gøre noget.
Og det er lige præcis det, vi står over for her.
Jeg tror ikke, der er nogen mennesker, der i dag vil mene, at man ikke skal bruge sikkerhedsseler.
For man vidste, at det nedsatte risikoen for dødsfald, hvis der skete noget med bilen.
Og på samme måde er der jo ikke nogen – jeg tror ikke, der var en eneste i denne sal; måske Liberal Alliance, det skal jeg ikke kunne sige – der stemte imod, at man skulle spænde børnene fast i sikkerhedsseler.
Sådan udvikler tingene sig.
På samme måde bliver jeg nødt til at sige, at sådan er det nok også med solarier.
Altså, der er grænser for, hvad vi kan vide uden at gøre noget.
Det er sådan vores grundlæggende holdning til det, og jeg citerer jo netop Venstre, fordi vi dengang havde en fornuftig Venstremand, der stod for den lovgivning, og derfor appellerer jeg til vores nuværende sundhedsminister, som kører frem med mange fine ord om det personlige ansvar og alt mulig andet.
Det er bare ikke nok.
Det er ikke nok med det personlige ansvar i en moderne verden; der er også nødt til at være et samfundsmæssigt ansvar, og det er det, vi forholder os til her.
Men så er det, som om man ikke anerkender det gruppepres, som børn kan være under i f.eks. en skolesammenhæng.
Det er jo klart, at det er det, det handler om.
Jeg tror i hvert fald, at mange fra min generation vil erkende, at sådan var det, dengang vi selv styrtede ud i solen.
Det er den ene side af det.
Den anden side er, at når vi indfører en aldersgrænse på 18 år for køb af cigaretter og alkohol, er det jo nøjagtig det samme samfundsansvar, vi påtager os.
Vi siger: Vi løser ikke alle problemer med det, vi ved udmærket godt, at man kan have solarier hjemme, man kan drikke hjemme, man kan ryge hjemme og alting.
Men vi kan i hvert fald gøre det, vi kan gøre.
Det er jo sådan set det, det handler om: Gør samfundet det, samfundet kan gøre i den her sammenhæng for ligesom at begrænse noget, der er skadeligt?
De kampagner, vi ser i dag, så man jo unægtelig ikke i min tid – overhovedet ikke; da mente man vel stort set, at det var udmærket at gå ud i solen.
Og derfor skal det ene ikke udelukke det andet.
Men ved at man skrider ind over for solarierne, kommer der altså også en øget bevidsthed om den almindelige sol, en bevidsthed, som de jo har i alle andre lande, hvor der er meget sol.
Der er jo en stor bevidsthed i de sydlige lande om, at det ikke er klogt at smide sig ud i solen med det samme, sådan som vi gør her i Danmark, fordi vi ikke har så meget af den.
De har en helt anden fornuftig omgang med tingene.
Det er det ene.
Så er der det andet: Spørgsmålet om de 16 år.
Det synes jeg er fuldstændig håbløst valgt, må jeg indrømme.
Hvis man endelig skal lave en grænse, skal man selvfølgelig vælge 18 år – det er det, som jeg argumenterer for, og det synes jeg virkelig man skal tænke igennem og overveje.
Og hvorfor siger vi 18 år?
Det er jo på grund af de kurver, som i undersøgelsen har vist, at det topper omkring de 18 år, og så fader det ud efterhånden.
Det kan så være, fordi man er mindre interesseret i sit udseende eller man bliver mere fornuftig, eller hvad ved jeg.
Det skal jeg undlade at komme ind på; alle muligheder er her åbne.
Så er der så spørgsmålet, som også ministeren var inde på: Håndhævelse.
Jamen det kan man jo ikke håndhæve, siger ministeren.
Altså, vi kan ikke håndhæve det i forbindelse med vores ubemandede solarier.
Men vi kan jo sætte store skilte op, vi kan lave nogle lejlighedsvise check, eller vi kan gøre noget, som gør, at man tænker sig den ekstra gang om, inden man går ind i et solarium.
Og det er bare det, man skal opnå her.
Vi kunne jo ikke kontrollere, om forældre slog deres børn.
Men de facto – jeg skal lige være færdig, hr. formand – har det jo ført til, at det er almen kutyme, at man ikke slår sine børn.
Men det betyder jo ikke, at der er nogen, der går ind og giver straf og bøder og sætter folk i fængsel eller noget i den retning, medmindre det er rimelig katastrofalt.