Helle Thorning-Schmidt (S), 2008-10-09:
Når man sådan træder ind i et nyt år, som vi gjorde ved årsskiftet til 2008, gør de fleste sig selvfølgelig nogle tanker om, hvad året vil bringe.
Det gjorde statsministeren, og det gjorde jeg også selv, og man må jo nok sige, at vi havde markant forskellige forventninger til det år, der skulle komme.
Statsministeren, der jo blev genvalgt på et løfte om, at 4 år mere med præcis den samme politik ville sikre fortsat fremgang, vurderede i sin nytårstale, at den største risiko faktisk var, at det kom til at gå for godt.
Socialdemokraterne gik jo til valg på at gennemføre nødvendige forandringer og prioriteringer, og jeg skrev selv i min nytårskronik for 2008, at dette år ville blive ansvarets år, at flødeskumstiden i dansk politik og økonomi var forbi, og at prisen for 7 år uden omsorg for fremtiden nu skulle betales.
Og det er netop på den baggrund, at vi igennem hele 2008 har foreslået, at Danmark skulle lægge kursen om, bide tænderne sammen, satse på fællesskabet, aflyse behagelige, men uansvarlige skattelettelser og lægge grunden til et nyt opsving med investeringer i fremtiden, i sundhed, i uddannelse, i grøn teknologi.
I dag, her 9 måneder inde i 2008,
håber jeg, at alle Folketingets partier nu er parate til at anerkende situationens alvor, og at statsministeren nu er klar til en oprigtig dialog med befolkningen om Danmarks reelle udfordringer.
Danmark har brug for nyt lederskab, ny handlekraft og ny ærlighed om den fremtid, der venter os, og de muligheder, vi har for at påvirke den fremtid.
Vi kan jo have forskellige politiske holdninger til, hvad der virker, og hvad der er mest retfærdigt, men vi bør stå sammen om en klar og realistisk vurdering af, hvad opgavens omfang er, og vi bør samarbejde om at finde holdbare løsninger.
Det var sådan set også det, vi gjorde natten mellem søndag og mandag, hvor samfundet måtte træde til i en situation, hvor overdreven grådighed og svag regulering herhjemme og i udlandet havde bragt selve fundamentet for dansk økonomi i fare.
Det var nødvendigt at spænde et sikkerhedsnet ud under den danske banksektor, for hvis markedskræfterne havde fået frit spil, kunne det have medført helt uoverskuelige konsekvenser, ikke bare for bankerne, men også for helt almindelige familier, der er dybt afhængige af muligheden for at kunne låne til bolig, til byggeri, til bil på rimelige, stabile vilkår og til en anstændig rente.
Derfor tog Socialdemokraterne ansvar for at løse problemet.
Vi krævede før forhandlingerne, at bankerne selv måtte finansiere en løsning.
Vi krævede samtidig en styrkelse af Finanstilsynet, større åbenhed om bankernes risikoprofil og et forbud mod de aktieoptioner, der har udløst uhæmmet grådighed og spekulation i den finansielle sektor.
I den endelige aftale er alle disse punkter helt eller delvis imødekommet, og Socialdemokraterne medvirkede dermed til, at vi nu har taget toppen af grådigheden og holdt bankerne fast på et betydeligt ansvar for at dække mulige tab.
Men når alt dette er slut, når vi ikke længere taler om den finansielle krise, venter der os en grundlæggende værdidebat om, hvordan man skal drive finansiel virksomhed i Danmark, og jeg vil gerne advare hele Folketinget om ikke at tage let på den sag.
For realiteten er, at vi alt for længe har tolereret en grundlæggende usund udvikling i blind, passiv tro på markedskræfterne, og det er tiden til et brud med den tankegang.
Den sidste uge har vist det, som det er, har vist, at hele forudsætningen for, at en globaliseret markedsøkonomi kan fungere stabilt, er, at den reguleres på en moderne socialdemokratisk måde.
Derfor holder Socialdemokraterne fast i vores krav.
Vi vil ikke tillade, at banksektoren slipper for ansvar fremover, og vi vil kæmpe for at få afskaffet de aflønningsformer, der har tilskyndet bankfolk til at lokke helt almindelige småsparere til at gå ind i risikable investeringer, som har risikeret at koste dem hele deres formue.
Det er i den nuværende økonomiske situation dybt uansvarligt at holde fast i forslaget om at dæmpe beskæftigelsen ved at genindføre Den Særlige Pensionsopsparing og ved at fastholde det anlægsloft, der forhindrer byggeri og renovering ude i vores kommuner.
Så sent som i tirsdags sagde statsministeren i sin åbningstale, at mangel på arbejdskraft er Danmarks største udfordring.
Ja, det virker af og til, som om statsministeren synes, at det er nationens eneste udfordring.
Jeg opfordrer til, at vi i dag gør op med forestillingen om, at arbejdskraftmangel er det altoverskyggende og presserende problem i dette land.
Med den økonomiske opbremsning, vi står over for, er den primære udfordring ikke at finde arbejdskraft, nej, den primære udfordring er at fastholde og skabe nye arbejdspladser.
Det er helt rigtigt, at det på længere sigt er korrekt, at vi har brug for, at flere arbejder mere, og Socialdemokraterne har også fremsat en serie af forslag til at sikre netop det.
Bl.a. vil vi give pensionister og efterlønnere mulighed for at tjene op til 3.000 kr. om året uden modregning og uden bureaukrati.
I den kommende tid bliver det primære problem at sikre job til de mange danskere, der allerede er på arbejdsmarkedet.
Og en stædig ideologisk fornægtelse af realiteterne vil være direkte farlig.
Vi har udsigt til en fordobling af arbejdsløsheden næste år, og der er ingen garanti for, at det stopper der; tværtimod, alle advarselslamper blinker rødt.
Væksten er gået i nul, og alle prognoser viser, at den vil forblive lav mange år fremover.
Det tynder ud i industriens ordrebøger, antallet af konkurser er det største siden 1979, antallet af tvangsauktioner er fordoblet siden sidste år, og mange unge familier er fanget i en gældsfælde.
Samtidig må man jo sige, at de grundlæggende forudsætninger for at skabe langsigtet vækst i vores samfund er svækket systematisk i de sidste 7 år, og det er derfor, vi taler om 7 forsømte år.
Regeringen har forsømt at øge uddannelsesniveauet.
Og regeringen har svigtet udviklingen i vedvarende energi.
I stedet for at gå foran på nye hastigt voksende eksportmarkeder er regeringen gået tilbage til gammeldags kulkraft og til stigende, ikke faldende, CO2-udslip.
Det er tid til at vende den udvikling.
Det er tid til at holde hånden forsigtigt under beskæftigelsen, det er tid til at droppe Den Særlige Pensionsopsparing, og det er tid til at åbne op for, at man kan komme i gang med anlægsarbejder i regionerne og kommunerne.
Det er tid til at skabe bedre nye job i Danmark gennem uddannelse af alle vores unge og ved at satse massivt på fremtidens teknologi og løsninger, ikke mindst på energi- og miljøområdet.
Regeringen gik jo til valg på at forbedre borgernes velfærd og borgernes tryghed.
Hvordan går det så med de valgløfter?
Vores ældre, der har krav på at blive behandlet med værdighed og respekt, må se den ene nedskæring efter den anden udhule deres livskvalitet.
Den kollektive trafik, som for mange ældre medborgere er den eneste transportmulighed til familie og fritidsaktiviteter, befinder sig i en reel dødskamp.
Og i den kommunale madordning er priserne så høje, at de ligger flere gange over, hvad en gennemsnitsdansker bruger på mad, uden at kvaliteten er derefter.
Regeringen har valgt at gøre ingenting.
Den forsøger desperat at dække over de mange brudte valgløfter.
I valgkampen talte statsministeren fint og flot om uhumske toiletter og generende lukkedage.
Og den Kvalitetsfond, som statsministeren talte om, på hele 50 mia. kr. har vist sig at være lige så meget værd som aktierne i Roskilde Bank.
I tirsdags kom det frem, at vores folkeskoler, der jo er selve rygraden i vores uddannelsessystem, siden 2001 har fået tilført færre og færre midler til renovering og vedligeholdelse.
Faktisk er det så grelt, at hver fjerde skole, der har haft besøg af Arbejdstilsynet, får at vide, at deres indeklima rummer en klar sikkerhedsrisiko.
Alligevel hævder regeringen frimodigt, at folkeskolen har fået flere penge til at løfte opgaverne.
Det er jo en virkelighed, som hverken forældrene, lærerne eller eleverne for den sags skyld kan genkende.
Jeg tror heller ikke, at borgerne kan genkende, at det skulle være mere trygt at færdes på gaderne siden 2001.
Økonomi- og erhvervsministeren kaldte sig forleden dag for moster skrap, da hun i rette tid kom ud af Justitsministeriet.
Men hvad var det, hun opnåede?
Den triste virkelighed er, at antallet af uopklarede sager sætter nye rekorder, at borgerne bliver mødt med en telefonsvarer, når de ringer efter hjælp, og at tilliden til politiet styrtdykker.
Der findes i dag kvarterer, tæt på, hvor vi står nu, hvor borgerne ikke tør gå ud på gaderne om aftenen, fordi der skydes med skarpt.
I min egen hjemby, Ishøj, brænder de unge biler af og skræmmer mennesker.
Antallet af unge med indvandrerbaggrund, der har rodet sig ud i kriminalitet, er steget, og antallet af unge, der begår vold, er eksploderet.
Jeg tror ikke, at borgerne føler sig mere trygge efter 7 år med fru Lene Espersen som justitsminister.
Det viser sig jo, at moster skrap i stedet for var moster snak, og snak duer ikke, når det handler om borgernes tryghed.
Eller tag vores sundhedsvæsen.
Efter 7 år med en borgerlig regering kan man konstatere, at ventelisterne trods løfter om det modsatte er helt på samme niveau, som vi kendte dem i 2001, og det er jo ganske enkelt ikke rimeligt, at patienter med alvorlige sygdomme bliver placeret på ventelisten, det er ikke værdigt i et moderne velfærdssamfund.
Og læg mærke til, at den udvikling startede før strejkerne i foråret, ja, faktisk allerede under sidste valgkamp for knap et år siden lå patienterne - til statsministerens store undren naturligvis - faktisk på gangene, og allerede under valgkampen steg antallet af patienter på ventelisterne.
Regeringens svar har været at sidde på hænderne og vente på bedre tider og færre patienter.
Nåh nej, det er selvfølgelig ikke rigtigt, for i statsministerens åbningstale i tirsdags sagde statsministeren, at han ville overvåge udviklingen.
Det er lige så produktivt som at sætte sig til at vente på, at maling tørrer.
Vi foreslår, at skattelettelser fra næste år bliver annulleret, og at de 5 mia. kr. i stedet for bruges på at skabe et historisk løft for vores fælles sundhed.
Regeringen er i stedet for gået i gang med et storstilet ideologisk projekt, der går ud på at flytte ressourcer fra det offentlige sundhedsvæsen til det private, ja, regeringen har faktisk med åbne øjne skabt et system, hvor det offentlige må betale så store summer til private hospitaler på grund af alt for høje priser, at man nærmest skal være idiot for ikke at tjene penge på at drive privathospital i Danmark.
Socialdemokraterne er ikke imod privathospitaler, og vi har heller ikke noget imod behandlingsgarantier, det synes vi faktisk er godt, men vi har noget imod ulighed i sundhed, og vi har noget imod, at skatteborgernes penge bruges til at styrke de private hospitaler.
Der må være fuldstændig fair konkurrence.
For Socialdemokraterne er den fri og lige adgang til sundhed velfærdssamfundets kronjuvel.
Vi vil gerne have en åben og ærlig debat med danskerne om det her, og vi ønsker ikke en skjult privatisering, og der er vi måske fremme ved den nye skillelinje i dansk politik.
Socialdemokraterne siger det, som det er.
Vi skyder ikke skylden på nogen, der var der for 8 år siden, vi tager ansvar og fortæller, hvordan tingene er.
Når en økonomisk krise er under opsejling, siger vi tingene, som de er, og fejer ikke tingene ind under gulvtæppet, og vi siger, at der ikke er råd til skattelettelser, som nok er behagelige, hvis vi samtidig vil have bedre velfærd.
Vi er nødt til at indstille os på, at der venter os nogle år med en anderledes økonomisk situation, og det vil kræve et bredt samarbejde i Folketinget, hvor vi trækker i samme retning.
Jeg tror også, det vil kræve et opgør med den lidt verdensfjerne, arrogante blokpolitik, der har eksisteret i 7 år.
Socialdemokraterne er helt parat til at tage ansvar.
Vi er parat til at tage ansvar for at få bragt Danmark igennem det urolige hav, vi skal igennem i det næste stykke tid, og danskerne kan stole på, at vi vil sige tingene, som de er, og de kan stole på, at vi vil tage situationen alvorligt og altid tage ansvar for Danmark.
Jeg skal på vegne af Socialdemokraterne, Socialistisk Folkeparti, Det Radikale Venstre og Enhedslisten fremsætte følgende: