Martin Lidegaard (RV), 2016-04-01:
Det er altid en stor og tung beslutning, når det danske Folketing skal overveje at sende medborgere ud i verden for at bidrage med militære indsatser.
Det første spørgsmål, man bliver nødt til at stille sig selv som lovgiver i den her sammenhæng, er selvfølgelig: Er den militære indsats nødvendig i det hele taget?
Og jeg må sige, at når man kigger på situationen i både Irak og Syrien, har jeg svært ved at se, at man kan undvære det militære ben i kampen mod Daesh, som jeg kalder dem.
Jeg kalder dem Daesh, fordi det er det, de nødigst vil kaldes.
Derfor er svaret på det første spørgsmål meget kort fortalt, at det er nødvendigt.
Jeg synes, at de fremskridt, der er sket, ikke mindst i Irak, i de seneste måneder, bekræfter, at det også at have en militær indsats gør en forskel.
Det andet spørgsmål, som man må stille sig selv, er selvfølgelig: Hvilken form for militært bidrag er det så, man skal vælge?
Og der er jeg meget enig med de ordførere, både dem, der er for, og dem, der er imod det her beslutningsforslag, der siger, at det er af afgørende betydning, at Danmark lærer af sine erfaringer.
Derfor svarede Det Radikale Venstre også, da regeringen spurgte, at der for os var tre ting, der skulle være på plads, før vi kunne støtte det her beslutningsforslag.
Den første ting var, at det militære aspekt ikke stod alene: Man holdt altså fast i en bredspektret tilgang, sådan at diplomatiske indsatser, stabiliseringsindsatser, humanitære indsatser, forsøg på at stoppe pengestrømmen til Daesh, forsøg på at stoppe foreign fighters, alle de spor, som koalitionen har, tog man lige så alvorligt og styrkede man i lige så høj grad, som man nu går ind og styrker den militære indsats.
Og vi er glade for, at det fremgår så klart af beslutningsforslaget, at det gør man, og at regeringen har indvilget i, at hver gang man gør en status på den militære indsats i Udenrigspolitisk Nævn, er man klar til også at gøre en status på de andre spor i bekæmpelsen af Daesh.
Det andet krav, vi havde fra radikal side, var, at vi havde et svar på, hvad vi stiller op, hvis vi mod forventning kommer i den situation, at danske soldater igen tager krigsfanger.
Hvad gør man ved dem, hvis ikke man umiddelbart kan sætte dem fri, hvis de udgør en sikkerhedstrussel, hvis det er danske foreign fighters, eller hvis det er en anden situation?
Regeringens svar er, at der – ud over at militærmanualen næsten er færdig; vi håber, den kommer, inden der skal sendes nogen folk af sted igen – er nedsat en såkaldt taskforce, som i de situationer, hvor man ikke kan løslade folk, finder ud af, hvad man stiller op, så det bliver et ansvar, der håndteres herhjemme og ikke af den enkelte soldat dernede.
Den løser ikke alle problemer, for der vil være dilemmaer, men den sikrer to ting: punkt 1, at der er transparens og totalt overblik over, hvad det egentlig er, der foregår på området, og punkt 2, at der kan tages politisk stilling til, hvad der er det rigtige at gøre i den enkelte situation, og i sidste ende, at der også er et politisk ansvar.
Det er en afgørende forskel i forhold til den retstilstand, der var på det her område under de første Irakkrige og sådan set også i forbindelse med Afghanistan.
Det tredje og sidste krav, vi havde, var, at der var et klart mål, en klar udsigt og en klar mulighed for exit i forhold til de her indsatser.
Der har det ikke været muligt for regeringen at give fuldstændig klare svar på alt, hvad der skal ske i fremtiden, af den enkle grund, at ikke en djævel ved, hvad der egentlig kommer til at ske, især i Syrien.
Hvis man skal ud over den første fase af operationen, som jo er træningsbidrag i Irak, for så vidt angår specialtropelementet, altså den mission, som der ligger i den første opgave, og vil bevæge sig enten ind i Syrien eller have andre former for aktiviteter, der er væsentlig anderledes, er løsningen derfor blevet, at regeringen har indvilget i – ud over selvfølgelig at konsultere Folketinget i Nævnet, for det skal man, og det støtter vi selvfølgelig også – at tage en politisk konsultation med de partier, der støtter det her beslutningsforslag, før man overhovedet sætter, om jeg så må sige, pennen til papiret, så vi har mulighed for at påvirke og mulighed for at vurdere, om det er det rigtige valg at ændre, kan man sige, missionens karakter.
På den baggrund føler Det Radikale Venstre, at vi sådan set har fået ganske meget ud af at stille de her forskellige betingelser, og at vi på den baggrund også kan støtte beslutningsforslaget.
Det sidste spørgsmål er selvfølgelig, om Danmark så skal bidrage til denne militære indsats, og som man kan høre, er svaret for vores vedkommende ja, også selv om det er svært, også selv om der ikke er nogen enkle løsninger, men fordi alternativet er værre.