Meta Fuglsang (SF), 2011-03-29:
Vi har jo her et forslag, hvor man kun kan være enig i formålet, nemlig at forhindre bortførelse af børn.
Det er meget sympatisk, at man vil sætte ind på det her område, og det kan vi selvfølgelig kun bakke op om.
Vi har alle set og hørt ulykkelige historier om børn, der bortføres, og om de problemer, som det giver børnene og den forælder, der står tilbage, når det er den ene forælder, der bortfører deres fælles børn.
Det er en situation, der er uacceptabel, og som der selvfølgelig skal sættes ind over for.
Det, der i meget kort form ridses op i det beslutningsforslag, som ligger her, er en meget mekanisk måde at give alarm på, når et barn er bortført, ved en efterlysning i radioen eller advarsler på motorveje.
Det er oplagt at kigge på, hvad de gør i andre lande, når man skal blive klogere, men vi skal jo ikke være blinde for de helt enkle geografiske forhold, der gør sig gældende i Danmark: Det er et lille land, hvor man til forskel fra f.eks. USA er hurtigt over grænsen.
Som tidligere ordførere også har nævnt, er den største risiko, når det gælder de børn, der bliver bortført fra Danmark, at børnene ikke kommer tilbage fra ferie eller samvær.
De er altså bortført af den ene forælder.
Det er jo en situation, hvor den form for alarmering, som det her beslutningsforslag lægger op til, overhovedet ikke rammer.
Det er helt andre steder, man skal tage fat, hvis man reelt vil gøre noget ved det her.
Det gælder om at få fokus på familier, hvor der er risiko for, at de bliver udsat for den ulykkelige situation, det er, at børnene bliver ført bort fra Danmark.
Jeg er sikker på, at mange har følt, at de talte for døve øren, når de satte ord på den frygt, de havde for en bortførelse, og jeg er lige så sikker på, at mange medarbejdere i socialforvaltninger og andre steder har savnet værktøjer til at hjælpe de familier, hvor en forælder har gjort opmærksom på, at der kunne være en risiko, eller hvor den ene forælder har følt sig truet af, at den anden forælder ville bortføre børnene.
Som jeg ser det, skal indsatsen gøres et helt andet sted.
Det kræver uddannelse, og det kræver ressourcer til dem, der har kontakt til de berørte institutioner.
Det gælder de socialrådgivere, der måske kender familierne.
De skal have bedre værktøjer.
Det gælder statsforvaltningerne, der måske skal have flere ressourcer eller andre muligheder for at løse de tunge samværssager, hvor bortførelse er en risiko.
Det gælder rådgivningstilbud til de forældre, der føler sig truet af bortførelse af deres børn, så de kan få en reel hjælp, inden ulykken sker.
Det er alt sammen ting, som man i en snæver vending godt kan føle sig fristet til at skære ned på eller skære væk, når der mangler nogle penge, men det er ting, som i den her situation faktisk vil batte.
Det gælder selvfølgelig også det at give politiet muligheder, og jeg kan høre på justitsministeren, at der er opmærksomhed på det her problem og opmærksomhed på, at politiet får de bedste muligheder for faktisk at gøre noget ved disse sager.
Jeg er enig med tidligere ordførere i, at forældreansvarsloven kunne være et sted, vi kiggede.
Hvad sker der egentlig, når man er i en brudt familie?
Hvad skal der til, for at vi kan løse det her bedre, så vi undgår bortførelse?
Måske skal vi i virkeligheden starte med at kigge på de sager, hvor der har været bortførelser, for at se, om det kunne have gjort en forskel, at vi havde handlet anderledes undervejs, altså for at se, hvad der kunne have gjort en forskel i de sager, som vi allerede kender.
Det forslag, der ligger her, er meget et forslag, hvor man faktisk ikke spørger, hvad det er, der skal gøres.
Man har svaret på, hvad der skal gøres.
Det er muligt, at det her forslag giver et øjebliks oplevelse af, at vi nu har gjort noget, men jeg tror faktisk ikke, at forskellen for de mange berørte familier ligger i dette forslag.
Jeg er bange for, at forslaget kan give indtryk af, at vi med meget enkle midler helt kan forhindre de her meget ulykkelige situationer med bortførte børn, og det tror jeg desværre ikke, vi kan.
Det, der skal til, er et grundigt og ressourcekrævende arbejde med at hjælpe udsatte børn og de brudte familier, der har svært ved at klare selv at lave aftaler.
Det vil jeg da gerne se, at forslagsstillerne medvirker til, men jeg kan ikke se, at det forslag, der ligger her, er et reelt svar på det.
Vi kan ikke støtte forslaget.