Morten Østergaard (RV), 2010-05-31:
Dansk økonomi er helt ude af balance, og det skyldes ikke alene finanskrisen og den økonomiske krise, men en fejlslagen økonomisk politik med manglende reformer, et skattestop, der har kostet milliarder og bidraget til en farlig boligboble og en alt for sen erkendelse af den økonomiske krise og en efterfølgende utilstrækkelig håndtering af den.
Alt sammen har bidraget til varigt underskud på de offentlige finanser, en hastig gældsætning og vanskelige forhold for virksomhederne.
Dertil kommer, at regeringen i sin økonomiske politik har prioriteret til fordel for dem, der kan klare sig selv, og ikke de mest sårbare og udsatte grupper.
Det Radikale Venstre gik til forhandlingerne om genopretningsplanen med et krav om, at hele regningen skulle betales, og at det primært skulle ske gennem reformer af arbejdsmarkedet.
Vi var bevæbnet til tænderne med reformforslag og et bud på en 2015-genopretningsplan, der skabte fuld balance i dansk økonomi.
Den insisterede på kun at se frem til 2013, fordi kortsigtet økonomisk politik er blevet finansministerens valgsprog.
Det Radikale Venstre blev da også smidt på porten efter bare 40 minutters forhandling.
En dagpengereform som den, vi behandler i dag, indgik i De Radikales forhandlingsoplæg.
Derfor vil vi naturligvis også stemme for forslaget, som det ligger i dag, da det er et udtryk for en årelang radikal politik.
Jeg vil gerne gentage nogle af vores argumenter for en sådan reform.
Den danske dagpengeperiode blev igennem 1990'erne reduceret betragteligt, men er stadig Nordens længste.
Med de ændringer, vi behandler i dag, kommer vi næsten ned på niveau med andre nordiske lande, som vi normalt ikke tøver med at betragte som velfærdssamfund på lige fod med det danske.
Både Velfærdskommissionen og Arbejdsmarkedskommissionen har anbefalet en afkortning af dagpengeperioden.
Det skyldes en forventning om, at det vil føre til betragtelige forbedringer af samfundsøkonomien.
I 2015-perspektiv taler vi om 4,5 mia. kr., et beløb, der jo svarer til regeringens oprindelige forslag om forringelser i daginstitutioner, skoler og ældreomsorg via besparelser i kommunerne.
Der kan man se afvejningen: Reformer eller besparelser.
Provenuet opstår, fordi flere vil finde beskæftigelse tidligere efter en dagpengereform.
Det er velkendt, at mens langt de fleste ledige er uden for beskæftigelse i ganske kort tid, er der blandt langtidsledige en tendens til, at flere kommer i arbejde mod slutningen af dagpengeperioden.
Det gælder i Danmark, når vi nærmer os de 4 år, men det gælder også de andre nordiske lande, som har en kortere dagpengeperiode, måske fordi den ledige bliver mere fleksibel i sine jobønsker, måske fordi beskæftigelsessystemet intensiverer indsatsen, men effekten er der.
I den radikale plan valgte vi en mere lempelig indfasning, således at dagpengeperioden gradvis blev reduceret, og vi er heller ikke begejstrede for processen.
Vi har jo i årevis haft synspunktet om en dagpengereform, men man må jo sige, at det står i skarp kontrast til VKO, som fik dagpengereformen til at springe ud af forhandlingslokalet som en trold af en æske.
Da SR-regeringen i 1990'erne lavede reformer af dagpengesystemet, var det efter grundige drøftelser med arbejdsmarkedets parter.
Det giver jo unødig uro at lade den her type reformer komme som lyn fra en klar himmel, og jeg tror, at regeringen her har gjort sig selv en bjørnetjeneste: Beskæftigelsespolitik kan med fordel føres med arbejdsmarkedets parter, ikke mod dem.
Men vi glæder os da over, at vi i torsdags langt om længe kunne lande en aftale om en ekstraordinær indsats for langtidsledige i de kommende år.
500 mio. kr. vil i de næste 3 år blive fordelt til at øge basale kompetencer blandt de langtidsledige, f.eks. til at lære at læse, skrive og regne.
Der bliver målrettede regionale indsatser i samarbejde med parterne gennem beskæftigelsesrådene, og endelig finansieres et massivt løft i jobcentrenes bevillinger, så der kan føres en tættere kontakt med de ledige og tættere kontakt med virksomhederne, som forhåbentlig vil udnytte flere af de mange ordninger, som kan indsluse langtidsledige på arbejdsmarkedet, når de oplever, at virksomhederne får én adgang til kommunen og dermed også langt lettere ved at navigere i de mange offentlige systemer.
Ingen nye proceskrav, ikke noget nyt ulideligt bureaukrati, bare mere service for de ledige og for virksomhederne.
Men det er ikke nok bare at reducere dagpengeperioden til 2 år.
Det skal samtidig sikres, at det gøres attraktivt at forsikre sig mod ledighed.
Det er helt afgørende for det danske arbejdsmarked, at flest mulige danskere forsikrer sig mod ledighed.
Derfor synes vi, at man skal kigge på, om man kan sænke a-kasse-kontingentet, således at vi får en meget lavere selvfinansiering af dagpengene.
Det kunne man f.eks. gøre ved at øge efterlønsbidraget, indtil efterlønnen eventuelt kan indfases, således at vi ikke som i dag oplever, at der faktisk er en højere selvfinansiering af dagpenge, end der er for efterløn.
Samtidig foreslår vi det, som de økonomiske vismænd kalder en håndholdt beskæftigelsesindsats, hvor man altså fremrykker aktivering selvfølgelig på en individuel og målrettet måde.
Det giver ikke mig nogen særskilt glæde at skulle se danskerne i øjnene og sige, at ikke alt kan blive, som det var, og være, som det er, men demografien er der ikke nogen, der kan løbe fra.
Med genopretningsplanen kan vi både se, at reformer virker, og også hvad der sker, når reformviljen er utilstrækkelig.
Så skærer vi i benet på uddannelse og forskning, som vi skal leve af, og så skærer vi i budgetterne for børnefamilierne.
I Det Radikale Venstre vil vi ikke lægge ryg til, at regningen efterlades hos børnene, der allerede i dag klemmes sammen i klasselokaler med uuddannede lærere, eller hos de syge, som allerede i dag fragtes rundt, fordi der ikke er sygeplejersker nok, eller hos de plejekrævende ældre.
Man må spørge sig selv, hvem der skal holde for, for at vi andre kan ride videre på bølgen fra de gode tider: Er det de syge, børnene og de plejekrævende ældre, eller er det reformer?
I Det Radikale Venstre mener vi klart, at der skal flere reformer til.
Krisen har ikke udskudt behovet, men snarere forstærket det.
Økonomisk politik er ikke en tilskuersport, den kræver handling og ansvar.