Mette Bock (LA), 2014-12-11:
Ordet tro er blevet brugt rigtig mange gange i den her debat.
Ja, det har vi ikke nogen opskrift på.
Mennesker har til alle tider været krigeriske og undertrykkende og imperialistiske i deres adfærd – stædige og med en meget svag vilje til kompromis.
Konflikten mellem israelere og palæstinensere er en bundfrossen konflikt, det ved vi alle sammen, og det har den været i mange år.
Hver gang man tror, at nu nærmer der sig en løsning, så smides der en bombe eller begås der et drab, som fører til yderligere voldsanvendelse og sammenbrud af forhandlinger.
Jeg vælger i dag, hvor vi nu for tredje gang behandler det her spørgsmål, at fokusere på det, som vi faktisk er enige om her i Folketinget.
I dag handler vi og diskuterer vi på følelser og på tro, for sagen er den, at ingen af os ved, hvad der vil være det bedste at gøre, hvis en tostatsløsning skal realiseres.
Vi taler om instrumenter.
Vi ved heller ikke, hvordan det internationale samfund skal agere for at fremme en fredsproces frem for at hæmme den.
Enhedslisten og SF tror, at en anerkendelse af en stat, der egentlig ikke er en stat endnu, er vejen frem.
Det bygger på en opfattelse af, at vi ikke behøver klare grænser eller en klar jurisdiktion, før vi kan tale om en stat.
Det er naturligvis ikke rigtigt, og derfor vil en anerkendelse af Palæstina som en stat, før en forhandlet tostatsløsning er på plads, være et symbolsk slag i luften.
Jeg er sådan set ikke i tvivl om, at både Enhedslisten og SF oprigtigt tror, at en sådan anerkendelse vil være hjælpsom i forhold til fredsprocessen, men i Liberal Alliance deler vi ikke den opfattelse.
Grænser er ikke nødvendigvis af det onde, grænser kan faktisk være med til at skabe fred, men de skal være klart fastlagt, og de skal være anerkendt.
Jeg tror, at en anerkendelse af Palæstina som en stat uden grænser – det er for øvrigt et helt nyt begreb, som vi aktuelt kun kender fra et andet uhyggeligt område i nærheden – på nuværende tidspunkt vil få parterne til at vende sig yderligere bort fra forhandlingsbordet.
Den israelske regering vil opfatte det som en provokation at skulle opleve at blive tvunget til et forhandlingsbord med en stat, som endnu ikke er der, og palæstinenserne vil opfatte det som en anerkendelse af metoder og terroraktioner, som vi naturligvis ikke kan acceptere.
Folkenes selvbestemmelsesret er fuldstændig som et afgørende princip og pejlepunkt, når der skal findes varige fredsløsninger.
Det internationale samfund kan stille forhandlingsbordet frem, fylde det med muligheder og scenarier, men det internationale samfund kan ikke tvinge parterne til at sætte sig til bordet og spise.
Varig fred skal villes, og varig fred forudsætter tillidsopbygning og kompromisvilje.
Det afgørende pres i retning af reelle fredsforhandlinger skal komme fra befolkningerne selv i forhold til deres egne ledere, det skal komme indefra.
Ingen af os i denne sal ved i dag reelt, hvad der vil ske, uanset hvad vi vælger at gøre.
I Liberal Alliance finder vi det både forkert og uacceptabelt at anerkende Palæstina, før grænserne i en tostatsløsning ligger fast, selv om vi ved, at alle, som sidder i denne sal, ønsker en tostatsløsning, og derfor kan vi ikke støtte det fremsatte forslag.