Marianne Jelved (RV), 2012-01-19:
Finansudvalget har afgivet betænkning til L 1, dvs. til finanslovforslaget for 2012, og Venstre og Dansk Folkeparti har afgivet deres betænkningsbidrag, som begge er en sønderlemmende kritik af den politik, der ligger bag den nye regerings forslag til finanslov.
Det er bemærkelsesværdigt af to grunde, og det er inspirationen til den tale, som jeg holder nu.
Og for det andet fordi de udfordringer, vi står over for i dag, er megastore, og der er brug for rigtig mange nye arbejdspladser, og der er brug for, at vi får rettet op på underskuddet og på økonomien i det hele taget.
Det underskud, vi har nu på 100 mia. kr., skal vi bogstavelig talt arbejde os ud af alle sammen.
Det underskud er ikke bare et resultat af en finansiel krise.
Det er grundlagt af en letsindig og uansvarlig økonomisk politik under VK-regeringen.
Jeg mener grundlæggende, at vi skal lære af historien, og derfor kan man også blive klog af at iagttage i sammenhæng, hvad det egentlig var, der skete i 00'erne.
I 2001 arvede VK-regeringen en økonomi fra SR-regeringen, og den økonomi var stærk og holdbar og anerkendt internationalt.
Det er faktisk i store træk blevet formøblet i årene fra 2002 til 2011.
Ødelæggelsen af den danske økonomi begyndte, da VK-regeringen indførte skattestoppet i 2002.
Det skattestop medførte en udhuling af statens indtægter, og det betød, at skatteprovenuet i 2010 blev i størrelsesordenen 100 mia. kr. mindre, end det ville have været uden skattestoppet.
Det andet skadelige element i skattestoppet var indførelsen af det nominelle skattestop på ejendomsværdiskatten, fordi det bidrog til en boble i ejendomspriserne og en overophedning af byggesektoren.
Fordelen ved ejendomsværdibeskatningen er, at den afbalancerer prisudsving på ejerboliger, så udsvingene ikke bliver så store, som de ellers ville være blevet.
Men kombinationen af skattestop, afdragsfri lån og rentetilpasningslån førte til en prisudvikling på boligmarkedet, der ikke kunne holde til ændringer i konjunkturerne.
Miljøafgifter og energiagifter blev også udhulet af skattestoppet, så incitamentet til at spare på f.eks. energi blev udhulet år for år.
Men VK-regeringen drog aldrig den logiske konsekvens af skattestoppet.
Og det var sådan set rigtig ærgerligt.
Til et skattestop hører nemlig logisk nok et udgiftsstop, men det hørte vi aldrig om, tværtimod.
Det, der skete, skal ses i lyset af en vækst, der i årene fra 2004 til 2007 i gennemsnit var på 2,5 pct. om året, og det er en relativt høj vækst i Danmark.
Og hvad er så baggrunden for, at den vækst og den bedre konjunktur kom?
Det var de strukturelle reformer i 1990'erne, der gjorde det muligt.
Men det var ikke godt nok for VK-regeringen.
Man førte en alt for lempelig finanspolitik.
Kort sagt hang finanspolitikken i de år overhovedet ikke sammen med de konjunkturudviklinger, der var.
Der var advarsler fra både Nationalbanken, vismændene og universitetsøkonomer i flere omgange.
Den daværende regering valgte at overhøre alle advarsler og proklamerede, at lærebøgerne i økonomi skulle skrives om.
Jeg har taget et citat fra TV 2 Nyhederne så sent som den 29. november 2007.
Der siger speakeren: »Statsminister Anders Fogh Rasmussen afviser de økonomiske vismænds opfordring til regeringen om at spænde livremmen ind.
Det vil tværtimod være den forkerte medicin lige nu, mener han.
Det sker, efter at vismændene i en rapport opfordrer regeringen til at stramme finanspolitikken, men Anders Fogh Rasmussen svarer igen ved at opfordre økonomerne til at omskrive lærebøgerne.
Ledigheden faldt ifølge Danmarks Statistik i dag til 3 pct.
Det er ikke set siden 1974«.
Så er der et citat fra statsminister Anders Fogh Rasmussen, og det lyder: »Alt i alt deler jeg ikke den pessimisme, som visse økonomer giver udtryk for.
Jeg glæder mig faktisk over, at dansk økonomi er så stærk, at vi nu igen har set et fald i ledigheden.
Jeg tror, der er økonomer, som må begynde at overveje at skrive lærebøgerne på universiteterne om, fordi det er meget lang tid siden, at økonomerne begyndte at advare om, at nu var ledigheden nået så langt ned, at nu ville det hele gå grassat.
Det er faktisk ikke sket endnu«.
Som bekendt gik det gruelig galt, og lærebøgerne blev ikke skrevet om.
Den høje konjunktur fra 2005-2007 samt den meget ekspansive finanspolitik medførte uforholdsmæssig høje lønninger, som var ødelæggende for lønkonkurrenceevnen.
Fra 2002-2008 blev lønkonkurrenceevnen forværret med 25 procentpoint.
Det betød, at rigtig mange arbejdspladser ikke ville kunne fortsætte i Danmark ved de første krisetegn, på grund af det høje omkostningsniveau.
Vi mistede rigtig, rigtig mange arbejdspladser, da krisen satte ind.
I 2006 indgik VK-regeringen en velfærdsaftale med Dansk Folkeparti, Socialdemokraterne og Det Radikale Venstre.
Alderen på efterløn og folkepension blev hævet og indekseret i sammenhæng med middellevealderen.
Det var klogt, det var endda rigtig klogt.
I en kort periode kunne vi alle sammen være lettede og glade, fordi det så ud, som om at dansk økonomi nu var holdbar også på længere sigt.
Men det blev snart spist op af skattelettelser, der ikke var finansieret, og af uholdbare stigninger i de offentlige udgifter.
Og så kom finanskrisen i slutningen af 2008.
Alligevel udtalte daværende statsminister Anders Fogh Rasmussen på forsiden af Børsen den 19. august 2008: »Jeg tror ikke på recession«.
Arbejdspladserne forsvandt i hundredtusindvis, beskæftigelsen faldt, og danskerne blev utrygge.
Selve tacklingen af den økonomiske krise var også skadelig.
VK-regeringen fejldiagnosticerede den økonomiske krise og førte en uhensigtsmæssig finanspolitik.
Man lempede finanspolitikken for sent og for lidt og strammede op for tidligt.
Hvad kan man lære af det her?
Hvad kan man lære af den førte økonomiske politik under VK-regeringen?
Ja, man kunne kalde det manglende alvor eller manglende respekt for de uafhængige institutioner, som vi har i form af Nationalbanken og Det Økonomiske Råd.
Ja, det må enhver efter temperament og ståsted jo gøre op med sig selv.
Men uanset hvad vi vil kalde det, blev der ført en politik, der var skadelig og dyr for Danmark.
Ikke kun konkret i form af at spare op, men også at man indretter strukturen i samfundet – i vores skattesystem og i vores overførselssystemer – på en måde, der gør, at de bliver mere robuste over for de forandringer, der sker i samfundet i både Danmark og omkring os, og som påvirker os.
Den finanslov, vi behandler i dag, er afmålt og ansvarlig.
Det er sådan set meget, meget banalt, og det er faktisk også ret ufarligt.
Så er der også prioriteret indtægter i form af bl.a. afgifter på usunde fødevarer.
Den nye regering har valgt at samle penge ind – havde jeg nær sagt – for 5 mia. kr. til 2012, fordi vi har nogle prioriteter, vi gerne vil varetage.
De indtægter er målrettet de initiativer, der bidrager til et samfund, hvor fællesskabet i højere grad tager hånd om de forskellige mindretal, der har fået deres muligheder beskåret af VKO's prioriteringer.
Vi har f.eks. fulgt op på Forebyggelseskommissionen, som VK-regeringen nedsatte, og som kom med sine anbefalinger under VK-regeringens sidste år.
Og det samme gjorde VK-regeringen jo i virkeligheden.
Der blev også indført en fedtafgift, som gjorde det dyrere at være dansker.
Så vi var jo stærkt inspireret af, hvad VK havde gjort, da vi selv satte afgifterne på de usunde fødevarer op for at skabe en bedre sammenhæng i tingene, når vi taler om sundhed, og for at vi samtidig har mulighed for at bruge de indtægter til at prioritere de grupper i samfundet, som har det ringest.
Jeg synes, man skal anerkende forskellen på partierne og forskellen i prioriteringer.
I den nye regering mener vi ikke, at Danmark skal spare på udviklingsbistanden, som Venstre, Konservative og Dansk Folkeparti har gjort.
Vi mener faktisk, at Danmark skal gå foran som et godt eksempel for at bidrage til, at flere mennesker i verden får mulighed for at forme deres fremtid.
Vi mener ikke, at barnløse selv skal betale for fertilitetsbehandlinger.
Vi mener ikke, at de mest udsatte og sårbare skal leve på et eksistensminimum.
Der er mennesker, der ikke har det overskud eller de ressourcer, der gør, at de kan følge økonomiske incitamenter.
Det får tværtimod mange mennesker, der har svage ressourcer, til at opgive.
De skal derimod have tålelige vilkår, så de har mulighed for at bruge deres kræfter på at komme i gang med at lære nyt og prøve sig af på arbejdsmarkedet.
De har brug for en fremstrakt hånd og ikke for stryg, og de har brug for at opleve sammenhængen mellem pligter og rettigheder.
I den nye regering tror vi, at vi kommer længere med det gode og ved at give mennesker muligheder og stille forventninger til dem.
Og det er en reformregering, der står med de største udfordringer i mands minde.
Det er reformerne af skattesystemet og af overførslerne – i det hele taget de systemer, vi har bygget vores velfærdssamfund op på – der skal skabe det råderum, der giver mulighed for at styrke uddannelse og forskning og gøre noget for de grupper, som har mest brug for det.
Det er det, finansloven er indledningen på i en længere regeringsperiode.