Morten Østergaard (RV), 2010-04-06:
Jeg skal da med det samme gøre mig skyldig i det samme som fru Helle Sjelle, nemlig at jeg nu vil sige noget, der kan tolkes som en opbakning til ideen bag forslaget, men jeg må også samtidig sige, at vi ikke kan stemme for beslutningsforslaget, hvis det skulle blive bragt til afstemning i Folketingssalen.
Det kan man jo som hr. Villum Christensen synes er noget mærkeligt noget, men det skyldes jo det, som nogle af os forsøger at bedrive mest muligt af her i Folketinget, nemlig at vi har indgået en aftale med andre partier i Folketinget – velfærdsaftalen – som gør, at vi i sagens natur har en aftale om, hvordan efterlønnen skal være indrettet, men at vi også har nogle synspunkter på, hvordan der med fordel kunne ændres på det.
Derfor kan man sige, at debatten her jo lidt har karakter af det, man kunne kalde for en Thomas Helmig-debat, altså hvor nogle står derude og banker på.
Men virkeligheden er jo, at når der skal gøres noget ved efterlønnen, bliver det de ansvarlige partier, der tog sig af velfærdsaftalen, som også vil mødes og gøre noget ved efterlønnen.
Her kan man se, at for de 18-60-årige er danskernes erhvervsdeltagelse helt i top.
Vi er tæt på toptre for alle aldersgrupper fra 18 til 60 år.
Det betyder, at der er meget lidt ekstra arbejdskraft at hente i de yngre aldersgrupper.
Helt anderledes ser det ud med erhvervsdeltagelsen for de 60-64-årige.
Samspil, som udgives af Arbejdsmarkedsstyrelsen, har beregnet, at hvis de 60-64-åriges erhvervsdeltagelse også var på en OECD-toptre, ville den offentlige økonomi være hele 27 mia. kr. bedre.
Vi hører meget om de nedslidte efterlønnere, som blot går på velfortjent tidligt otium, men spørgsmålet, man må stille sig selv, er jo, om de danske ældre er mere nedslidte end de ældre i resten af OECD.
Og der er vores svar, at det er de nok næppe.
I hvert fald kan man sige, hvis man kigger fremad, at så vil de situationer, som selvfølgelig kendes fra nogle, som er kommet ud at tjene fra barnsben af, inden de var blevet myndige, og som måske, måske ikke, har fået en faglig uddannelse undervejs og har været på arbejdsmarkedet i 40-50 år, blive færre og færre.
Men velfærdsforliget fra 2006, som der kan siges meget godt om i øvrigt, er jo i sin essens et generationstyveri, som tiden forhåbentlig vil modne en revision af.
Efterlønnens forsvarere hævder, at der med forliget er gjort det, der skal til i forhold til efterlønnen, men virkeligheden er jo, at det først er fra 2019, reformen sætter ind.
Arbejdsmarkedskommissionens formand, Jørgen Søndergaard, kaldte det med rette en gave til mennesker, der er født mellem 1948 og 1959.
Økonomisk svarer det ifølge kommissionen til et tab på 270 mia. kr. eller mere end en Storebæltsbro pr. årgang i runde tal.
Ikke efter vores opfattelse, hvis det skal ske på klods, og det er jo det, der er tilfældet, hvis ikke man har andre kilder til at finansiere det gabende hul, der er i dansk økonomi.
Det Radikale Venstre har som det eneste parti – regeringen medregnet – fremlagt en 2020-plan, der hænger sammen; en 2020-plan, hvor vi sætter loft over gælden.
Vi accepterer højst 25 pct. af BNP i offentlig gæld; vi skaber holdbarhed i de offentlige finanser; vi skaber rum til et realistisk mål for den offentlige vækst; vi sætter konkrete mål for vækst i BNP som det eneste parti; og vi prioriterer ekstra til fordel for de mest udsatte personer og grupper i det danske samfund.
Planen er fuldt finansieret af de generationer, som både skal yde og nyde godt af planens mål, men det kræver reformer, og dem har vi heldigvis et fuldt menukort af: Vi vil udfase efterlønnen ved at hæve efterlønsalderen med ½ år hvert år, indtil den har hentet pensionsalderen; vi vil afkorte dagpengeperioden, som vi skal drøfte i forbindelse med et senere beslutningsforslag, og øge genoptjeningskravet; vi vil lave en bedre beskæftigelsesindsats; vi vil øge rekrutteringen af udenlandsk arbejdskraft; og vi vil også finde et bidrag ved at lave en ændring af regeringens skattereform, som samlet set vil bidrage varigt til beskæftigelsen, når det er gennemført, med 140.000 personer, have en forbedring af de offentlige finanser på 30 mia. kr. og bidrage til vækst i BNP på 0,7 pct.
Det giver luft og mulighed for at have en vækst i de offentlige udgifter på helt op til 1,3 pct. over årene, altså noget helt andet end det nulvækstscenarie, som regeringen lige nu turnerer med, og dermed også noget langt mere realistisk end det, som regeringen har lagt frem, og som jo er underkendt af alle uafhængige økonomer, inklusive Europa-Kommissionen.
Når jeg bruger tid på det her, er det jo, fordi elementerne kan diskuteres løsrevet, som vi gør i forbindelse med beslutningsforslagene i dag, men det, der er afgørende, er jo, at uanset hvem man er, uanset hvilket parti man er, så har man en forpligtelse til at fremlægge en samlet plan, der skaber sammenhæng i de offentlige udgifter; en samlet plan, der sikrer, at vi har mulighed for at udbygge velfærdsstaten, for det bliver der brug for.
Sådan en plan har Det Radikale Venstre – det er der ikke andre der har.