Martin Geertsen (V), 2012-05-25:
Tak for det, formand.
I mangel af lidt større profeter fra mit parti har jeg fået lov til i dag at være ordfører og substitut for hr. Peter Christensen
Først og fremmest vil jeg godt sige Liberal Alliance en stor tak for at have stillet denne forespørgsel.
Vores temperament er også til så ofte som muligt at prøve at sætte fokus på, hvordan vi bruger de penge, som vi, om jeg så må sige, hiver op af borgernes lommer til fælles velfærd.
Især er det selvfølgelig relevant på bagkant af den 2020-plan, som regeringen har fremlagt, de igangværende trepartsforhandlinger samt ikke mindst de angiveligt forestående drøftelser om en skattereform
– en skattereform, som i parentes bemærket sandt at sige bestemt ikke er blevet meget nemmere, efter at regeringen nu lufter tanker om at forringe fradragsretten.
I modsætning til stort set alt andet i regeringsgrundlaget holder man her sit løfte til vælgerne om ikke at forringe vilkårene for boligejerne i den igangværende valgperiode, men til gengæld får den så fuld gas efter det kommende valg.
Lige på det punkt skal man altså tage regeringsgrundlagets ord meget for pålydende.
Nu vi er ved det med at tage ord for pålydende eller ikke tage ord for pålydende, må man jo som medlem af i hvert fald to af de tre regeringspartier havde ualmindelig svært ved at kende sig selv igen fra situationen før valget.
Regeringen og måske i særdeleshed finansministeren er jo gået fra »En Fair Løsning« til det, man vel kan definere som en fair afløsning, for det er faktisk i dag ikke mere end 1 år og præcis 9 dage siden, at partilederne i S og SF, den nuværende statsminister og den nuværende udenrigsminister, fremlagde den økonomiske 2020-plan, de selv kaldte den mest gennemarbejdede, en opposition nogen sinde har lavet, og den kaldte man »Fair Løsning 2020«.
Nu levede »Fair Løsning 2020« som bekendt ikke helt op til de ambitiøse ord, for der er i hvert fald i to betydninger radikal forskel på den økonomiske kuglepen, som finansministeren brugte til at skrive »Fair Løsning 2020« med, og så den, finansministeren brugte til at skrive regeringens nye 2020-plan med, som finansministeren fremlagde i starten af maj.
For selv om der er mindre end 1 år mellem fremlæggelsen af de to planer, er der faktisk mere end 20 mia. kr. til forskel på de to planer.
Væk er ideen om at lade den offentlige sektor vokse uhæmmet, og i stedet har man jo overtaget den vækst i det offentlige forbrug, som blev skitseret af VK-regeringen, og som medlemmerne af de nuværende regeringspartier engang kaldte en massakre på velfærdsstaten.
Væk er al snakken om den sociale massegrav.
Hvor »En Fair Løsning« jo hovedsagelig bestod af det, som økonomerne kaldte fugle på taget, og hvor Finansministeriet fandt et hul på 22 mia. kr., så har finansministeren nu valgt at se VK-regeringen sådan lidt over skulderen i sin nye plan.
Ikke alene har finansministeren lånt VK-regeringens rammer for den offentlige forbrugsvækst, men han har også ladet sig inspirere til de reformer, som VK-regeringen jo støbte kuglerne til.
Dermed ligner planen jo langt hen ad vejen den politik, som Venstre fremlagde før valget.
Det kan man kalde en rigtig fair afløsning for »En Fair Løsning«.
Det er sådan set også den politik, som Venstre står for i dag.
Vi siger det samme efter valget, som vi sagde før valget, nemlig reformdagsorden og mådehold, også selv om der er gået mere end 1 år.
Derfor står jeg også i den paradoksale situation her i dag, at jeg vil støtte det forslag til vedtagelse, som jeg ved hr. John Dyrby Paulsen lige efter mig vil fremsætte her i salen.