Kristian Jensen (V), 2015-11-10:
Da jeg forberedte mig på debatten i dag, tænkte jeg: Hvis jeg nu er heldig, er det en ny debat og ikke en gentagelse af førstebehandlingen; hvis jeg nu er heldig, så har ordførerne, deltagerne i debatten læst de spørgsmål, der er blevet stillet undervejs, og svarene, og så kommer vi ikke til at gentage den debat, vi havde under førstebehandlingen; så kunne vi ligesom gå videre og tage en fornyet debat ud fra nogle afklarede synspunkter.
Jeg har ikke en heldig dag, hvad det angår.
Jeg synes, at debatten i meget høj grad er en gentagelse af førstebehandlingen, og derfor bliver jeg også nødt til fra starten af at komme med et par indledende kommentarer, som i og for sig ikke har noget med ændringsforslagene at gøre, men noget med den generelle indgangsvinkel til debatten at gøre.
Nogle argumenterer med, at det er, fordi vi, der anbefaler et ja, vil have mere EU.
Det er ikke korrekt.
Grunden til, at vi har en folkeafstemning nu, er, at EU flytter sig.
EU flytter sig, ved at Europol, som hidtil har været en mellemstatslig organisation, bliver flyttet over i det normale EU-system.
Det betyder, at når EU flytter sig, så flytter Europol med.
For når resten af Europa flytter, og hvis vi står stille, så ender vi med at stå udenfor.
Det kan vi ikke være bekendt, når det drejer sig om at give danskerne tryghed, at sikre effektiv bekæmpelse af kriminalitet og at sikre, at vi arbejder sammen med de andre lande om bekæmpelse af kriminalitet, der er blevet mere og mere grænseoverskridende.
Derfor: Når Europa flytter sig, er det klogt at flytte med i spørgsmålet om Europol, og det gør vi her.
Dermed tager vi fat på den mulighed, vi har fået i Lissabontraktaten, nemlig at gå væk fra vores retsforbehold og over til en tilvalgsordning.
Det er den model, som de andre EU-lande har aftalt med Danmark at vi har.
Vi kan selv vælge.
Det er et spørgsmål om, at vi afgiver suveræniteten på området, fordi vi har et retsforbehold, vi får en tilvalgsordning.
Det er derfor, vi har en folkeafstemning.
Det er ikke noget nyt.
Hvis jeg nu havde været hjemme i Jylland, ville jeg have sagt, at det er træls, når f.eks. hr. Pelle Dragsted står og siger, at det er fantastisk, at hr. Rasmus Jarlov endelig indrømmer, at det er en afgivelse af suverænitet.
Hvis hr. Pelle Dragsted havde været til hele debatten og ikke var gået før tiden sidst, så ville han have hørt, at fru Pernille Skipper har rost mig for præcis det samme under førstebehandlingen.
Men det er sådan et trick, der kommer.
Nu er det, som om det ligesom er blevet afsløret.
Prøv at høre, ærede kollegaer: Det er jo sådan, at grunden til, at vi har en folkeafstemning, er, at det er et spørgsmål om suverænitetsafgivelse.
Men det er en klog suverænitetsafgivelse.
I det her Folketing får vi retten til at bestemme, hvordan vi vil deltage i samarbejdet.
Det er sådan i dag med de 22 retsakter, vi har valgt til, og i øvrigt med dem, vi har valgt fra, og dem, som vi slet ikke snakker om, nemlig om asylog indvandrerpolitikken, at hvis vi måtte ønske at deltage, skal vi gå til EU og bede dem om lov til, at vi kan være med.
Og så afhænger det af EU's nåde, om vi må være med i f.eks. bekæmpelse af børnepornografi, bekæmpelse af cyberkriminalitet, sikring af at voldsramte kvinder kan få deres polititilhold med ud i Europa.
Vi er afhængige af de andre landes nåde.
Sådan er det i dag med retsforbeholdet.
Men med en tilvalgsordning, som Dansk Folkepartis normale yndlingsland, Storbritannien, har, er det sådan, at Danmark får muligheden for igennem Folketinget selv at vælge.
Så skal vi ikke vente på, at de andre siger ja eller nej eller beder os om at lave en langvarig parallelaftaleforhandling.
Så får vi selv retten til at vælge, hvad vi vil være med i eller ikke være med i.
Så vi får i Folketinget her langt større indflydelse på, hvordan danskerne kan være beskyttet mod kriminalitet, hvordan danske lønmodtagere og virksomheder nemmere kan få adgang til handel ude i Europa, og hvordan vi kan sikre, at danske borgere i arvesager eller familiesager får en bedre retsstilling.
Det bliver vores ret.
Derfor får vi reelt i det her Folketing meget mere at skulle sige med hensyn til at beskytte danskerne.
Nu er det sådan, at meget af debatten indtil videre har været spildt tid på grund af nogle falske påstande om dansk selvbestemmelse og suverænitet.
Det er lidt ligesom Ludvig Holbergs Erasmus Montanus: Hvis vrøvl bliver sagt på latin og gentaget nok gange, så er der nok nogle, der tror på, at det er rigtigt.
Det er ikke rigtigt, ligesom det heller ikke er rigtigt, når man snakker om, at der skal dispenseres fra § 20 eller andet.
Det skal man ikke.
Det er en normal § 20-procedure, og det er derfor, vi har en folkeafstemning.
Derfor rejses af nogle også diskussionen om, at det her bare er en glidebane mod udlændinge- og flygtningepolitik.
Det bliver modbevist i dag af Enhedslisten, der begræder, at det netop ikke er en åbning indtil udlændinge- og asylpolitikken.
Vi har to relativt aktive nejpartier.
Det ene siger stem nej, for så kommer asylpolitikken med; det andet parti siger stem nej, fordi asylpolitikken ikke kommer med.
Man siger, folk skal stemme nej, fordi man langt hellere vil have, at asylpolitikken kommer med.
Man beklager sig over, at der nu kommer et ændringsforslag, hvor vi er tre partier, der har tilkendegivet, hvordan vi vil bruge den vetoret, vi politisk har aftalt.
Hvad er det egentlig for et ændringsforslag, vi har med?
Vi har et ændringsforslag med, hvor der i bemærkningerne står beskrevet, præcis hvordan tre partier – mit eget, Socialdemokratiet og Det Konservative Folkeparti – vælger at bruge den vetoret, vi politisk har aftalt.
Så vetoretten er der, og vi har tilkendegivet, hvordan vi vil bruge den.
Det er sådan, at tilvalgsordningen giver os mulighed for at være med.
Jeg har noteret mig fra førstebehandlingen, at DF's ordfører sagde, han ikke vil være med i 21 ud af 22 retsakter.
Der var slet ikke nødvendigt at være med.
Han ville slet ikke have dem.
Det betyder altså et nej til styrket bekæmpelse af børnepornografi, et nej til styrket bekæmpelse af cyberkriminalitet, et nej til at beskytte danske kvinder, der er forfulgt af voldelige ægtemænd i Danmark.
Det siger Dansk Folkeparti nej til.
Det var ordførerens tale under førstebehandlingen.
Der er ikke noget i talen i dag, der har ændret det.
Jeg håber sådan set, at det vil blive korrekset, for jeg kan simpelt hen ikke forstå, hvis det er sådan, at talen fra førstebehandlingen står ved magt, og at DF stadig væk siger, at de ikke vil have 21 ud af 22 retsakter.
Ud fra den betragtning, som man kan læse i referatet, virker det, som om at DF's ordfører mente, at Europol er den 22. retsakt.
Der er 22 retsakter ved siden af Europol, som vi har valgt at sige ja til.
Jeg synes, at man skal gøre det sværere at være kriminel, og derfor vil jeg gerne fremhæve f.eks. Politiforbundet, der fastslår, at det er en forudsætning for effektiv bekæmpelse af grænseoverskridende kriminalitet, at dansk politi har fuld adgang til Europols databaser, at vi ikke skal arbejde bilateralt fra sag til sag, at dansk politi har maksimal indsigt i internationale organisationers kriminelle netværk, at vi kan indgå i fælles efterforskningshold, og at Danmark ikke mister indflydelse på den strategiske retning for Europol.
Det samme hører vi om værdien af Europol fra Foreningen af Offentlige Anklagere, der fastslår, at anklagemyndigheden drager stor fordel af at deltage i Eurojust, der er det europæiske samarbejde mellem anklagemyndigheder.
Og det er ikke kun Europol, vi diskuterer; vi diskuterer også de andre retsakter, man siger ja til.
Red Barnet vurderer, at danske og europæiske børns rettigheder er bedre beskyttet, hvis Danmark tilslutter sig en tilvalgsordning, end hvis Danmark ikke gør.
Red Barnet henviser bl.a. til værdien af det praktiske samarbejde i EU vedrørende bekæmpelse af børnepornografi og nævner, at dansk deltagelse i Europols Icarusoperation i 2011 førte til 122 anholdelser, hvoraf 19 var danske mænd.
Red Barnet nævner, at Danmark frivilligt har valgt at indrette sin straffelovgivning i overensstemmelse med direktivet, men påpeger, at retsforbeholdet har betydet, at Danmark ikke har kunnet påvirke og være med til at udforme de fælles regler.
Børnerådet, Børns Vilkår afgiver grundlæggende høringssvar med det samme budskab.
Jeg synes, det skal være tryggere at være dansker.
Derfor er jeg helt enig med Børns Vilkår.
Deres høringssvar giver et godt eksempel på, hvordan et barn bliver kastebold mellem forskellige myndigheder i langvarige juridiske trakasserier.
Det ville være nemmere, hvis det entydigt blev afgjort, hvordan man afgør det, og det kan ifølge Børns Vilkår ske, ved at Danmark tilvælger familieretlige retsakter, der forenkler og effektiviserer behandlingen af grænseoverskridende tvister.
Der er altså en stribe gode forslag, og der er en stribe gode argumenter for at sige ja til en tilvalgsordning.
Jeg synes, vi skal forlade den teoretiske tågesnak om, hvorvidt det her er i overensstemmelse med grundloven.
Det er det.
Det er blevet besvaret i svarene på de spørgsmål, der har været.
Lad os dog tale om, hvad det konkret er, nemlig at vi skal deltage fuldt og helt i Europol.
Fra flertallets, fra japartierne side har vi peget helt konkret på 22 retsakter, som vi ønsker at deltage i, fordi vi vurderer, at det er noget, Danmark har gavn af; vi vurderer, at det er noget, danske borgere og virksomheder har gavn af i hverdagen.
Til sidst vil jeg sige, at det er blevet nævnt fra flere sider, at man bare kunne få en parallelaftale.
Det er i hvert fald det forslag, som Dansk Folkeparti har.
Jeg mener ikke, at en parallelaftale på nogen måde kan substituere det forhold, at vi fra dansk side fuldt og helt skal være med.
Det siges i øvrigt af politiet og de øvrige myndigheder på området, at de ikke ønsker en parallelaftale.
De ønsker en fuld og hel aftale.
Og den eneste måde, der gør, at vi kan være sikre på det, er ved at vælge en tilvalgsordning.
Hvorfor har vi så valgt en tilvalgsordning, hvor vi siger ja til de her 22 retsakter?
Det har vi, fordi vi mener, at de 22 retsakter styrker danskerne.
Vi har sagt nej til andre retsakter, også nogle retsakter, som nogle af de fem partier bag aftalen kunne mene havde været rigtige at have med.
Det betyder så også, at vi så fremadrettet har den myndighed i Folketinget, at det så er os, der vælger, hvad vi kan vælge til fremadrettet.
Sådan er vilkårene.
Det vil jeg ikke lægge skjul på.
Omvendt vil jeg ligesom hr. Rasmus Jarlov sige, at når jeg vurderer, hvad det her Ting i øvrigt har ret til at vælge af beslutninger i forhold til danske borgere, danske virksomheder, danske retsforhold, så er de 22 punkter, som vi nu vælger at sige ja til, punkter, som vi trygt og roligt kan vælge at deltage i.
I forvejen har vi i øvrigt langt hen ad vejen lagt os meget tæt op ad det, som resten af EU-landene har valgt, men vi har ikke indflydelse på, hvad der i givet fald vil ske, hvis der skulle ske en fornyelse på området.
Ved at sige ja, ved at lave en tilvalgsordning har vi mulighed for fremadrettet at kunne vælge indflydelsesvejen og påvirke, hvis der måtte komme ændringer undervejs.
Det får samlet set regeringen til at sige, at vi håber på et ja.
Det har vist sig, at førstebehandlingen ikke var nok til at få afklaret hele debatten, så nu må vi se, om andenbehandlingen her er.
Jeg glæder mig i hvert fald over, at det stadig væk er et meget bredt flertal i Folketinget, der bakker op om et ja og dermed bakker op om lovforslaget.