Eigil Andersen (SF), 2015-04-14:
Som vi har været inde på i nogle omgange, giver forslaget kommunerne et stort økonomisk motiv til at sætte ind med stor hjælp til at bringe folk tilbage på arbejdsmarkedet i den første tid, nemlig i de første måneder og op til det første år, for at man så undgår en langvarig arbejdsløshed eller sygdom med deraf følgende store udgifter.
Det, at det her lovforslag bidrager til, at der bliver sat ind med en stor indsats i starten af folks ledigheds- eller sygdomsperiode, er positivt, men som nævnt er der samtidig en meget stor risiko for, at den længerevarende indsats over for socialt udsatte grupper med meget komplekse problemer af fysisk eller psykisk art simpelt hen vil blive droppet i mange tilfælde, og at folk i endnu højere grad end i dag – for allerede i dag er det også et problem – vil blive parkeret på den ydelse, de får, fordi kommunen anser de pågældende for, desværre, at være en håbløs investering.
Det er noget særdeles negativt og alvorligt ved det her lovforslag.
Det er ikke godt, og det er årsagen til, at SF vil stemme imod denne ændring af refusionssystemet.
Så vil jeg tilføje, som jeg også har været lidt inde på i debatten, at det nye system desværre også vil indebære yderligere to ting, som vil være meget negative over for de mennesker, borgerne, som det vil gå ud over, og det er jo altså mennesker, der i forvejen har svære livsvilkår.
Det nye system vil give kommunerne endnu større økonomisk incitament til at presse flere mennesker helt ud af de offentlige ydelser, så de bliver selvforsørgende, uden at de har en indtægt, altså uden at de får en krone i indtægt.
Det er jo fint at være selvforsørgende, hvis det er, fordi man er kommet i arbejde og har en lønindtægt, men det er en katastrofe, hvis man bliver presset ud af systemet, så man ender med at have 0 kr. i indtægt.
Det andet, som kommunerne også får større incitament til end i dag, er, at man som nævnt i højere grad vil vælge at placere folk på den lavest mulige ydelse, simpelt hen fordi den kommunale egenbetaling bliver på de nævnte 80 pct., og 80 pct. af en kontanthjælp er væsentlig billigere for de slunkne kommunekasser end 80 pct. egenbetaling, hvis man giver revalidering eller førtidspension, som er på dagpengeniveau.
Til sidst vil jeg vende blikket et andet sted hen, men stadig væk drejer det sig om den her gruppe mennesker, som vi har et stort ansvar for som samfund.
I dag er det sådan, at til de udgifter, man sætter i gang for at hjælpe kontanthjælpsmodtagerne, er der 50 pct. refusion fra statens side til kommunerne, når kommunerne går i gang med nogle hjælpeprojekter, og den refusionsprocent er det meningen at man vil bevare efter regeringens tanker.
Men sagen er jo, at med den risiko, som jeg har beskrevet i nogle omgange her, at kommunerne desværre nok vil lægge armene over kors i mange tilfælde, når de første 52 uger af den pågældendes forløb er gået, ville det faktisk trods alt være en hjælp – i hvert fald en mindre hjælp – hvis man gjorde det, at man satte refusionen af de udgifter, som kommunen har på at få nogle hjælpeforanstaltninger, op til f.eks. 80 eller 90 pct. i stedet for de 50, den er i dag.
Jeg nævner det som en god mulighed, som jeg mener at forligspartierne kan og bør bruge for at forøge kommunernes interesse i at hjælpe denne gruppe.
Men det er ikke en del af dette lovforslag, som SF stemmer imod, fordi det ser ud til at blive en forringelse for meget udsatte grupper i vores samfund.