Pia Christmas-Møller (UFG), 2008-05-09:
Så sent som i morges modtog jeg følgende mail, som jeg gerne vil tillade mig at citere i sin helhed: Det er meget fint med de gode intentioner, men hidtil mener jeg, at man har fejlet fatalt på det operationelle plan.
Den eneste gang, jeg er blevet kontaktet om at give tilsagn om organdonation, var for nogle år siden.
Vi modtog en brochure/et brev og skulle skrive under på en slip.
Ikke noget problem… men jeg måtte selv finde en svarkuvert, og porto var ikke betalt, og jeg kunne ikke lige finde et frimærke.
Resultat: Jeg smed - undskyld mig, men det er citatet - lortet ud.
En privat virksomhed, der ville lave en salgskampagne, ville nok have grebet det lidt mere professionelt an… Ellers ville denne virksomhed næppe eksistere i dag.
Med venlig hilsen osv.
Altså, så sent som i morges har jeg fået sådan en henvendelse, og jeg har hørt utrolig mange eksempler som dette.
Mange vil gerne lade sig registrere, men på en eller anden måde får de det ikke lige gjort, fordi der er nogle praktiske forhindringer.
Jeg tror ikke, at vi behøver at gå så forfærdelig langt - jeg kan tage udgangspunkt i mig selv: Da vi indførte hjernedødskriteriet for en del år tilbage, kunne man hurtigt få sådan et lille klistermærke, man kunne sætte bag på sit kørekort og lignende, og det gjorde jeg også med det samme og har gået rundt med det i de følgende år.
Men jeg må da blankt tilstå, at da Donorregisteret blev etableret, gik der lidt tid, inden jeg fik sendt slippen ind.
Det er ikke nogen undskyldning, men det er virkeligheden.
Mange mennesker vil gerne, men får det ikke lige gjort, kommer fra det osv. Her tænker jeg: Hvordan gør vi noget for at løsne op for den her passivitet?
Og ideen og ærindet med mit forslag er at prøve at gøre noget ved passiviteten ved på den ene side at give et lille skub og på den anden side give en praktisk håndsrækning til at få det gjort i nogle trygge rammer.
Derfor lægger jeg op til, at alle over 18 år - og det gælder altså også de 30-, 40-, 50-, 60- og 65-70-årige - på en ganske ubureaukratisk måde lige skal spørges.
Og jeg lægger betydelig vægt på, at alle svarmuligheder er lige gyldige, lige værdige og lige legitime.
Jeg vil ikke acceptere, at vi kommer med et kollektivt pres i en bestemt retning.
Det skal altså være lige o.k., om man svarer ja, begrænset ja, nej eller ved ikke.
Det er i orden at sige, at man ikke har kunnet gøre regnebrættet helt op.
Det er også afgørende for mig at fremhæve, at forslaget indebærer, at man selvfølgelig til enhver tid kan gøre sin beslutning om.
Pointen er at få givet skubbet i retning af, at flere af os får fortalt vores omgivelser og får registreret i Donorregisteret, hvor vi står i spørgsmålet, for derigennem bl.a. at hjælpe vores nærmeste pårørende.
For sagen er jo, at hvis vi i levende live svigter at fortælle, hvor vi står, så skal de pårørende svare på vores vegne, for de bliver spurgt.
De skal altså oven i deres personlige sorg håndtere det her meget svære spørgsmål, for det er svært, som også flere ordførere var inde på, bl.a. den konservative ordfører, fru Vivi Kier, som jo meget præcist har beskrevet, hvilke voldsomme følelser der er involveret i det her spørgsmål, når man skal tage stilling til, hvad der skal ske i sådan en situation. Så det er, hvad mit forslag går ud på.
Jeg har forsøgt at forme det på en så ubureaukratisk måde som gørligt, og jeg er meget åben over for ideer til forbedringer af forslaget, for det er fuldstændig korrekt, som den radikale ordfører har sagt det, at dette forslag ikke er det mest geniale.
Nej, det gør jeg mig heller ikke nogen forestilling om.
Det, jeg håber på, er at få sat en proces i gang, så vi kan få sat noget handling bag alle de fine holdninger.
Jeg håber på, at vi kan få bevæget os et skridt i den rigtige retning, for det, der forekommer som den meningsløse død, skulle vi jo så gerne prøve at kunne bevæge lidt i retning af så dog at give en slags mening for nogle andre, der svæver imellem liv eller død, ved dog at få fortalt, hvor vi står.
Der er jo mange mennesker, der står og venter på et organ, og det er altså en livsbetingelse for dem, at de får et sådant organ i tide.
Det skal vi også have med i vores overvejelser på det etiske niveau.
Jeg vil gerne sige tak for den debat, jeg har fået på baggrund af mit forslag allerede i dag og i det offentlige rum.
Jeg vil også gerne kvittere for de mange tilsagn om at fortsætte debatten og den konstruktive politiske proces i udvalgsarbejdet fremefter.
Det er jeg meget glad for.
Sundhedsministeren kommer med en række betænkeligheder.
Nogle af dem beror altså på direkte misforståelser i forhold til indholdet af mit forslag.
Det håber jeg at jeg har bidraget til at få afklaret her i dag, og jeg håber også, at bemærkningerne både fra den konservative sundhedsminister og den konservative ordfører om at arbejde seriøst med det her spørgsmål på et oplyst og indsigtsfuldt grundlag vil vise sig i den konservative indsats.
Det vil sige, at debatten altså har været rullet i gang i regi af Det Konservative Folkeparti med afsæt i lille mig, og nu sparker jeg så altså til det ved at komme med et konkret forslag, for allerede dengang var det jo ved at blive fuldstændig indlemmet i positive vibrationer, men der var så ikke rigtig nogen handling til rådighed hos den daværende sundhedsminister.
Nu synes jeg, tiden er kommet, til at vi får sat lidt handling bag holdning, som jeg også hører at den konservative ordfører er indstillet på.
Så jeg vælger at opfatte også den konservative melding meget konstruktivt.
Venstres ordfører har jeg også kommenteret tidligere.
Jeg er meget glad for bemærkningerne og meget glad for, at man har arbejdet grundigt og seriøst med forslaget og også agter at gå videre ad samme spor.
Jeg er glad for, at regeringspartierne nu er åbne over for også at få en grundigere diskussion om nogle af de meget mere vidtgående temaer, der ligger inden for hele organspørgsmålet.
Altså, Det Etiske Råd arbejder jo i sin redegørelse først og fremmest med mulighederne for at bevæge sig endnu længere i retning af formodet samtykke.
Det er jo det, Det Etiske Råd virkelig diskuterer, og det er da en diskussion, som er på sin plads.
Jeg forstår også, at den radikale ordfører er meget optaget af den diskussion.
Den bidrager jeg naturligvis gerne til, og jeg har som sagt selv aktivt støttet det radikale forslag om en høring på dette felt.
Jeg er bare nødt til at sige, at det intet har at gøre med mit forslag, og hvis vi skal have Det Etiske Råd ind at rådgive os i så simple spørgsmål som spørgsmålet om en blanket og et spørgeskema, tror jeg, at det bliver vanskeligt for nogle at tage stilling til noget som helst inde i Folketingssalen uden Det Etiske Råds forudgående rådgivning.
Jeg har lyttet meget grundigt til samtlige ordføreres bemærkninger, også de kritiske bemærkninger og betænkeligheder.
Jeg har forstået, at der er en udbredt opfattelse af, at pligt er et meget stærkt ord i den her sammenhæng.
Jeg vil give mit bidrag til, at vi under udvalgsarbejdet kan bevæge os konstruktivt fremad.
Jeg er ikke fastlåst i, at tingene skal være, præcis som jeg har lagt op til i det her beslutningsforslag.
Alene mine formuleringer i retning af »f.eks.«, »bl.a.« og »bør« lægger jo op til en betydelig grad af åbenhed, og jeg kan garantere Folketinget for, at den åbenhed er der handling bag fra min side, og derfor vil jeg tage initiativ til at mødes med partierne for at diskutere, hvordan vi kan bevæge os videre frem.
For jeg mener faktisk, at det er et selvstændigt, positivt mål at få så bredt et fundament bag beslutninger, der knytter sig til disse temaer, om end det konkrete forslag er et meget lillebitte skridt, som mestendels har administrativ, praktisk karakter, og som jo altså ikke har at gøre med selve de etiske overvejelser, den personlige beslutning om, hvorvidt ens organer skal bruges på den ene eller anden måde efter en eventuel hjernedød.
Det har mit forslag ikke nogen indflydelse på.
Mit forslag har alene indflydelse på, hvordan vi registrerer menneskers position i dette spørgsmål.
Men med disse bemærkninger ser jeg frem til et konstruktivt, grundigt og kvalificeret udvalgsarbejde, og jeg takker for debatten i dag.