Kristian Thulesen Dahl (DF), 2011-12-20:
Når jeg vælger at tage ordet – jeg havde egentlig ikke troet, at jeg skulle tage ordet i den her debat – er det, fordi der er en ting, der undrer mig såre, og det er, at det parti, der her i Folketinget igennem årene vel har været det mest ivrige parti her på talerstolen og har været det parti, der oftest har klandret andre, hvis de ikke gik ind i debatten, det parti, der har villet stå for de meget klare synspunkter, så det var til at forstå, hvad partiet mente, har jo ved den her andenbehandling været fuldstændig fraværende.
Og det synes jeg er højst overraskende.
Derfor vil jeg i hvert fald gerne give mit bidrag til at opfordre Enhedslisten til at tage ordet og også deltage som ordfører heroppe, så vi får lejlighed til at spørge ind til Enhedslistens holdning.
Det er lidt paradoksalt, at man lige præcis i den her sag har valgt at blive fuldstændig væk, være fuldstændig usynlig i debatten.
Og dog er det måske ikke så underligt endda, for når man lige kradser lidt i overfladen i forhold til den her sag, kan man jo se, at det drejer sig om en sag, som har været genstand for en finanslovforhandling, hvor regeringen og Enhedslisten har indgået en aftale, der – må man gå ud fra – har været meget fordelagtig for Enhedslisten.
Man kan her pege på et af de områder, hvor Enhedslisten har fået sin politik gennemført.
»Regeringen og Enhedslisten er enige om at reducere grænsen for finansielle aktiver ved succession til 25 pct. med virkning fra den 1. januar 2012.« Det står at læse på side 44 i den finanslovaftale, der er indgået mellem regeringen og Enhedslisten.
Kigger man lidt i historiebøgerne, kan det ikke undre, at den her aftale kom i stand i finanslovforhandlingerne.
Tilbage i 2002 var der jo et forslag om at ændre på grænsen for lige præcis det, vi taler om her.
Jeg skal bare lige citere den daværende ordfører for Enhedslisten, fru Pernille Rosenkrantz-Theil, der jo som bekendt i dag er folketingsmedlem for regeringspartiet Socialdemokratiet.
Hun sagde på daværende tidspunkt: »Jeg skal meddele, at Enhedslisten ligesom Socialdemokraterne ikke kan støtte dette forslag.
« Nej, undskyld, det citat er fra 2006.
I 2002 var det hr. Søren Søndergaard, der var ordfører for Enhedslisten.
Det var min fejl; jeg beklager.
Det er svært med alle de partiskift, der jo kan finde sted i partierne.
Men i 2002 var sagen den, at man var skarp modstander af den daværende regerings forslag om at justere grænsen til 50 pct. – altså til de 50 pct.
»Forslaget er derfor endnu et forslag i regeringens række af forslag, der giver de privilegerede danskere bedre muligheder for at slippe for at betale skat«, sagde hr. Søren Søndergaard i ordførertalen fra 2002.
Altså endnu en mulighed for, at de her privilegerede danskere kan slippe for at betale skat; det var modstanden mod grænsen, som den bliver nu.
I 2006, hvor man fra den daværende regerings side foreslog at flytte grænsen til det, den så er i dag, før man nu vil lave den om, var ordførertaleren så fru Pernille Rosenkrantz-Theil, som jeg startede på at citere før: »Jeg skal meddele, at Enhedslisten ligesom Socialdemokraterne ikke kan støtte dette forslag.
I 2002 var vi modstandere af, at man udvidede kredsen, vi var også modstandere af, at man satte grænsen op fra 25 pct. til 50. pct., og vi mener, at man her åbner en ladeport for udskydelse af skat, som vi ikke er enige i skal åbnes.
Derfor kan det heller ikke undre nogen, at vi ikke bryder os om ideen om at sætte grænsen yderligere op til 75 pct.
« Det var da klar tale.
Både i 2002 og i 2006 fortæller man altså, at man er modstander af at justere på grænsen, altså både til 50 pct. og også yderligere til
75 pct.
Så må man jo sige, når man ser på finanslovaftalen i år, at det ikke kan undre, hvad indholdet blev af den aftale, for der gennemfører man jo blot den politik, som Enhedslisten de sidste 10 år har kæmpet for.
Det, der så står tilbage, og som jo er det fantastiske – og der kan man selvfølgelig sige, at det jo altså handler om noget af det her med at være omstillingsparat i livet, og det er jo det, hr. Frank Aaen så lige pludselig er blevet offer for – er jo en overraskelse over, at hvis man gennemfører den politik, Enhedslisten altså har argumenteret for i 10 år, så har selv Enhedslisten nu indset, at det vil det få nogle dramatiske konsekvenser, så store konsekvenser, at man øjensynlig har sagt til regeringen: Det må vi have lavet om, men vi må finde et alibi for at lave det om, så I må finde et andet parti, I kan få det igennem sammen med.
Problemet for Enhedslisten i den her sammenhæng har så selvfølgelig været, at i og med, at det parti, man kunne lave det sammen med, er De Konservative, ville der ikke have været mandater nok, og derfor er det ved afstemningen i den her sag Enhedslistens stillingtagen, der afgør, at resultatet nu kan blive de 50 pct., som det ændringsforslag, der er stillet nu, lyder på.