Per Clausen (EL), 2009-05-11:
Nu har jeg jo nået en alder, hvor 41 år er lang tid, og derfor er jeg ikke sikker på, at jeg får mulighed for at kontrollere, om den politik, som oppositionen nu er enige om skal være udgangspunktet, bliver opfyldt.
Men det er jo tilladt at have politiske visioner, der rækker ud over ens egen levetid.
For hvis man ikke har det, sker der bare det kedelige, at mængden af visioner falder støt igennem hele ens liv.
Og det er der jo sådan set ikke noget perspektiv i.
Hensynet til fremtiden og også hensynet til at sikre udviklingsmuligheder for de mennesker, der er så uheldige, at de er født i en del af verden, hvor de økonomiske, sociale og demokratiske forhold er langt ringere, end de er i Danmark, tilsiger jo, at vi allerede nu lægger os fast på en ambitiøs målsætning og en ambitiøs handlingsplan i Danmark.
Når man lyttede til statsministeren og klimaministeren, kunne man vel sige, at det med, at vi skal over til hundrede procent vedvarende energi, er skudt ud i en uvis fremtid.
Det forlyder dog, at man inden næste valg vil få et tal på, hvornår denne uvisse fremtid indtræder.
Det lød jo lidt på hr. Per Ørum Jørgensen, da han stillede spørgsmål lige før, som om der slet ikke var nogen eksperter, der havde ytret sig i den debat, at der ikke var lavet nogen rapporter, at der ikke var lavet nogen redegørelser, sådan at vi handlede fuldstændig i blinde.
Jeg skal jo ikke tage stilling til, hvad hr. Per Ørum Jørgensen handler på baggrund af, men bare sige, at vi andre har læst ikke et utal, men ganske mange rapporter og redegørelser, hvoraf mange jo faktisk er skrevet af nogle af de mennesker, der nu indgår i regeringens Klimakommission, og som har gjort det klart, at det er muligt at udfase fossile brændstoffer inden 2050.
Det er muligt at være hundrede procent på vedvarende energi inden 2050, hvis man vælger at prioritere det.
Det er jo rigtigt, som fru Margrethe Vestager sagde, at prioriteringer og helhedsafvejninger er politiske spørgsmål, som politikere må tage stilling til.
Men det klart, at hvis eksperter fortalte os, at det ikke kunne lade sig gøre, eller at det ville ødelægge vores samfund,
Så var der et andet element, som måske mest gik igen i klimaministerens indlæg, nemlig alle de konkrete planer og aftaler, der er indgået, og som vil føre til enestående resultater.
Jeg skal ikke i dag tale meget skidt om de aftaler, som de øvrige oppositionspartier har medvirket til, men bare sige, at hvis man nu i al stilfærdighed går dem igennem, vil man jo se, at målsætninger i forhold til at reducere CO2-udslippet er det jo ikke nemt lige at få øje på.
Og hvis man så går ind og kigger på de beregninger, som regeringen selv laver, kan man i al stilfærdighed konstatere, at halvdelen af den reduktion, der skal ske i CO2-udslippet inden år 2020, forventer man skal ske i udlandet - altså den, der skal tælle med på det danske regnskab.
Man kan så med det, regeringen nu lægger frem, bare konstatere, at man så yderligere skal købe sig til reduktioner i udlandet.
Det synes vi faktisk i Enhedslisten hverken er ansvarlig politik eller for den sags skyld en målrettet politik med henblik på at sikre en god, social og økonomisk udvikling i Danmark fremtiden.
Man kunne jo så forstå, at der muligvis er sådan en lille smule debat i regeringen om klima- og energispørgsmål.
I hvert fald var det vel karakteristisk, at statsministeren gjorde meget ud af at understrege, at det var markedet, der skulle styre udviklingen - næsten lige så meget, som klimaministeren gjorde ud af, at det var nødvendigt at have visionære og konkrete planer.
Jeg tror nok, at man kommer til at træffe den afgørelse, som hedder, at vi bliver nødt til at sikre, at der er afsat midler og ressourcer både til forskning og demonstrationsprojekter og til at understøtte de energiformer, som vi ønsker skal være dominerende i fremtiden.
Hvis ikke vi gør det, bliver det marked, der skal drive udviklingen, jo igen bare et offer for en ideologisk bestemt sådan fast opfattelse af, at markedet skulle kunne være i stand til at løse en lang række problemer og udfordringer.
Pointen er jo, at man i det, der karakteriserer vores økonomi, og det, der karakteriserer markedet, går efter de kortsigtede og hurtige gevinster.
Og investeringer i en langsigtet og bæredygtig energipolitik er formentlig ikke det, der giver den største kortsigtede gevinst.
Jeg vil ikke bruge meget tid på at tale om fortiden.
Det er jo en kendsgerning, at regeringens politik har virket.
Det lykkedes.
Vi kan se, at CO2-udslippetstiger, og vi kan se, at energiforbruget stiger.
Vi kan se, hvordan udbygningen af vindmøller blev sat i stå.
Så regeringen havde meget succes med en meget præcis politik i 2001, og man må så bare sige, at politikken nu måske er blevet lidt mere upræcis, men derfor kan det selvfølgelig godt blive en succes.
Og der må man jo sige, at hvis man tager det, forskerne siger, alvorligt - og jeg forstod, at regeringen tager det meget alvorligt - er det jo sådan, at deres advarsler jo bliver stadig skærpede.
Klimaet forandrer sig langt hurtigere, end selv de mest pessimistiske modeller forudså for bare få år siden.
Markant hastig handling og drastiske indgreb var jo det, som klimaforskerne her for nylig, da de var samlet i København, meget klart sagde.
Vi er faktisk allerede på vej til det niveau af drivhusgasser i atmosfæren, som betyder, at vi risikerer, at der sker nogle spring i udviklingen, som man slet ikke har været i stand til at forudse, og som man jo heller ikke kan forudse med sikkerhed.
Så hvis nogen har modet til det, kan man selvfølgelig gennemføre sådan et storskalaforsøg med jordkloden og med menneskenes mulighed for overlevelse.
Det er jo det, vi er i færd med.
Der er jo heller ikke nogen tvivl om, at en retfærdig løsning på klimakrisen kræver, at vi i den vestlige verden tager hårdest fat, så der også er plads til, at verdens fattigste lande kan udvikle sig og udlede CO2 knyttet til forbedringer af levevilkårene.
Det er vældig godt, rigtig godt, at mange mennesker i Danmark tager det her alvorligt - mange mennesker, det har vi fra klimaministeren, så det må være rigtigt.
De går ind på den der med, at man skal spare 1 t, altså 1tonmindre.dk , fordi de gerne vil gøre en indsats.
Men vi ved jo også godt, at selv om bevidsthed og engagement i befolkningen er altafgørende, kræver en løsning af klimakrisen en hurtig omstilling af energisystemet, af transportsystemet og af landbruget, og det er ikke en opgave, vi kan pålægge den enkelte borger.
Det er en opgave, som kræver politiske beslutninger.
Så befinder vi os jo også i en krisetid, og vi befinder os sådan set i en situation, hvor vi har op til flere kriser.
Vi har en økonomisk krise, som i virkeligheden stiller et helt fundamentalt spørgsmålstegn, som sådan set blev meget godt beskrevet i dag i Børsen, hvor man skriver, at det, der er det store problem, er, at virksomheder, som ønsker at udvikle sig, ikke kan skaffe den kapital, de har brug for, fordi den finansielle sektor ikke fungerer.
Men vi har så også en klimakrise eller i hvert fald en klimaudfordring, som er ganske alvorlig.
Og så kunne man jo godt sige, at når vi nu har en økonomisk krise, så må vi vente med klimakrisen, indtil vi har løst den økonomiske krise.
Efter Enhedslistens opfattelse er det et fuldstændig forfejlet synspunkt.
En løsning på klimakrisen kan, hvis den håndteres rigtigt, også bidrage til at minimere konsekvenserne af den økonomiske krise.
Det burde næsten være unødvendigt at sige, men en total omstilling af samfundet skaber masser af arbejde.
Vi skal energirenovere vores boliger, vi skal bygge tusindvis af vindmøller, vi skal færdigudvikle andre vedvarende energiteknologier end vindmøller, vi skal bygge letbaner, udbygge skinnenettet og meget andet.
Derfor vil en ambitiøs klimaplan efter vores opfattelse være en grøn beskæftigelses- og jobplan.
Så der er altså en sammenhæng og nogle muligheder, som er enestående, og som vi kunne udnytte, og som vi kan udnytte, og som vi skal udnytte, hvis vi vil. Jeg synes da, det for så vidt er glædeligt, at vi i dag kan konstatere, at oppositionen er samlet om at fremlægge en vision for det, som skal til, og at vi kan gøre det ud fra den klare erkendelse, at man selvfølgelig godt kan have forskellig opfattelse af, hvilke aftaler man skal medvirke i.
Men når man er i en situation, hvor man står over for en så alvorlig udfordring, som klimaudfordringen er, og er nødt til at kræve, at en aftale på energiområdet kun rækker frem til 2013, fordi man kan se af aftalen, at man ikke vil nå de langsigtede mål, man har, så er det vel meget fornuftigt, at man også prøver at se, om der efter et kommende valg skulle være nogle politiske muligheder for faktisk at gå længere.
Og helt udelukke, at der skulle være enkelte af de partier, der i dag indgår i regeringssamarbejdet, som også ville være med til at gå længere, kan man vel heller ikke.
Den mulighed må vi jo se på.
Enhedslisten har tilsluttet sig det forslag til vedtagelse, vi kommer med i dag.
Det er udtryk for, tror jeg, en realistisk vurdering fra vores side, nemlig at de styrkeforhold, der eksisterer på nuværende tidspunkt, vil fortsætte.
Der er en vis risiko for, at de vil eksistere efter et valg blandt de fire partier, der står bag vedtagelsen - i hvert fald bliver der nok ikke fuldstændig kompenseret for det, sådan at det bliver helt, som det burde være, hvis det gik for sig på en retfærdig vis.
For i et demokrati er det jo ikke den højere retfærdighed, men antallet af stemmer, der afgør, hvor meget indflydelse man skal have, og så selvfølgelig ens evne til at placere sig et eller andet sted, hvor det vipper.
Man kan jo studere historisk, at nogle har været meget gode til det, andre mindre gode.
De elementer, som efter Enhedslistens mening skal indgå i en visionær energipolitik, der kan føre til, at vi kan klare os hundrede procent ved vedvarende energi, er et spørgsmål om realisering af energibesparelser.
Der findes jo enorme uudnyttede muligheder der.
Vi har sagt, at vi så og det er bare for at hjælpe til, så det bliver nemmere for oppositionen også efter at valg at lave en plan for at få hundrede procent vedvarende energi i 2050 - har lavet en plan, der gør, at vi kan nå det i 2040.
Så er der da lidt tid til lidt forsinkelser, der er tid til lidt kompromisser, og der er måske endda tid til at tage lidt hensyn til ønsker, som andre skulle have.
Vi skal sikre, at vores nybyggeri bliver CO2-neutralt.
Vi skal have en byplanlægning, der reducerer transportbehovet.
Enhedslistens opfattelse er ikke, at det forholder sig på den måde, at jo mere transport, vi har, jo bedre et samfund har vi.
Vi opfatter transport som en nødvendig omkostning for at sikre mobilitet og sikre, at der kan være en vis arbejdsdeling.
Det kræver masser af investeringer i den kollektive trafik, og det er jo blevet sagt tidligere i dag, at man allerede er i gang med det.
Til det må vi bare sige: Det er meget fortidens synder, man reparerer på, og det kan alle jo tage et medansvar for.
Indimellem er der nogle, der påstår, at Enhedslisten også har et medansvar, fordi vi har stemt for, at man skulle have nogle IC4-tog.
Under alle omstændigheder er det i hvert fald sådan, at det er påkrævet, at man får repareret på det.
Men der er også brug for nye investeringer, og der er også brug for at satse, så den kollektive trafik i fremtiden bliver billigere.
Det handler om at gennemføre de tiltag, der skal til for at begrænse privatbilismen.
Her og nu er det jo et spørgsmål om at give kommunerne mulighed for at indføre nogle afgifter i forhold til biler.
Det handler om at få mere godstransport på skinner.
Det handler om omlægning til økologi, i det hele taget satse på at få udviklet en landbrugspolitik, der i CO2-mæssig henseende, men også på andre miljømæssige og dyrevelfærdsmæssige områder fungerer bæredygtigt.
Jeg vil bare til beroligelse for dem, der er bekymret for beskæftigelsen, sige, at det også kan ske på en måde, hvor vi øger beskæftigelsen.
For det er jo det sidste, og det lægger vi selvfølgelig meget vægt på i Enhedslisten, nemlig at den her gigantiske omstilling af det danske samfund, som er nødvendig, skal ske sideløbende med, at vi etablerer masser af nye grønne job.
Og hvis det er, som vi tror, og hvis det er, som videnskaben tror, nemlig at det er en global udfordring at få gennemført den her omstilling hurtigere, end ret mange går rundt og tror på i dag, så er der masser af arbejde til de mennesker, til de lande, som sørger for at være først i udviklingen.
Og dem, der er sidst i udviklingen, kommer bare til at betale prisen.
Det er dumt at sætte sig i den situation.