Joachim B. Olsen (LA), 2012-01-27:
Danmark er et fantastisk land.
Vi har en stærk kultur.
Vi har en høj grad af tillid til hinanden.
Langt de fleste danskere er ærlige.
Vi har ingen korruption.
Det er alt sammen kvaliteter, som er rodfæstet i den danske kultur.
Det er kvaliteter, som man ikke kan lovgive sig til herindefra, og som giver Danmark en styrkeposition, som mange andre lande ikke har.
Danmark har alle muligheder for at være en velstående og succesrig nation.
Antallet af folk på overførselsindkomst i den arbejdsdygtige alder er steget med over 400 pct. siden starten af 1960'erne fra ca. 220.000 i 1960 til 857.300 i dag.
Det er fuldtidspersoner.
Det er et paradoks, for i samme periode er reallønnen steget med over 300 pct.
Det er altså blevet lettere at klare sig selv, men alligevel er flere på offentlig forsørgelse.
Velfærdskommissionen siger det ganske klart.
På det danske arbejdsmarked er der høje mindstelønninger og en relativt sammenpresset lønstruktur.
Mindstelønningerne på det danske arbejdsmarked er aftalebestemte, men er påvirket af niveauet lagt af sociale ydelser som dagpenge og kontanthjælp m.m.
Dette niveau afspejler fordelingspolitiske mål knyttet til løn- og indkomstforhold.
En mere lige fordeling af lønninger sikrer imidlertid ikke automatisk en mere lige fordeling af beskæftigelsesmulighederne.
Ikke alle kan nødvendigvis finde et job, som giver en aflønning svarende til mindstelønningerne eller mere.
Omkostningerne ved denne form for fordelingspolitik viser sig derfor indirekte ved højere ledighed.
Professor Gunnar Viby Mogensen, som er tidligere leder af Trygfondens forskningsenhed, skriver i sin bog »Det danske velfærdssamfunds historie«, at i 2000, når man spurgte de mest arbejdsduelige kontanthjælpsmodtagere, svarede 63 pct., at de ikke stod til rådighed for arbejdsmarkedet.
Det var vel at mærke, efter at man havde indført kontanthjælpsloftet.
46 pct. svarede, at de ikke stod til rådighed for arbejdsmarkedet.
Det er halvdelen af de mest arbejdsduelige kontanthjælpsmodtagere.
Det viser med al tydelighed, at der er incitamentsproblemer forbundet med de danske overførselsindkomster.
De incitamentsproblemer forværrer regeringen nu, når man fjerner kontanthjælpsloftet, starthjælpen og 225-timers-reglen.
Argumentationen er, at disse reformer giver fattigdomsydelser.
I valgkampen deltog jeg i flere debatter, hvor jeg hørte politikere fra venstrefløjen bruge al deres taletid på at snakke om fattigdom i Danmark, vel at mærke på et tidspunkt, hvor Danmark stod i en af de værste kriser i nyere tid, og hvor det, vi burde snakke om, var jobskabelse.
Men man valgte at snakke om fattigdom.
Det førte så via Facebook til en debat, som er endt med at få mange danskeres øjne op for absurditeterne ved den socialdemokratiske socialstat.
Ifølge Finansministeriet er der 74.000 danskere, der får mindre end 1.000 kr. mere ud af at gå på arbejde.
Der er 187.000 danskere, der får mindre end 2.000 kr. mere ved at være i arbejde.
Der er 400.000 danskere, som får mindre end 3.000 kr. mere ud af at være i arbejde.
Det er da absurd, og det er ikke rimeligt.
Ifølge »Agenda«, som udkom for nylig, svarer 37 ud af 100 kontanthjælpsmodtagere, at de vil have mere end 3.000 kr. ud af at komme i arbejde for at sige ja til et job.
22 svarer, at de vil have mere end 4.000 kr. ud af at tage et arbejde.
Det viser med al tydelighed, at der er incitamentsproblemer.
Det er beklageligt, at regeringen ikke tager det her alvorligt.
Men hvad er svaret så?
Svaret er selvfølgelig, at man genindfører kontanthjælpsloftet, at man genindfører starthjælpen, at man genindfører 225-timers-reglen, at man laver reformer.
Vi glæder os til at se de reformer.
Jeg synes, det er vigtigt, og at det er godt, at beskæftigelsesministeren har bebudet reformer, for det er nødvendigt.
Det er nødvendigt, at vi får øget arbejdsudbuddet, hvis Danmark fortsat skal være en velstående nation.
Tusind tak.