Frank Aaen (EL), 2009-05-12:
Og trods alt tak til både Socialdemokratiet, SF og Radikale, for selv om man ikke vil støtte forslaget, er der en bred enighed om, at der her er en problemstilling, der skal kigges på, og som jeg er sikker på der også vil blive set på efter det kommende valg, hvor der kommer en ny regering baseret på de fire partier, som er positive over for det her område.
Hensigten med forslaget er for det første at skabe større retssikkerhed for borgerne, når de skal have hjælp fra det offentlige, og for det andet at skabe større økonomisk lighed mellem kommunerne.
Den regel, vi har i dag, med statsrefusion fører til, at mange mennesker kommer i klemme på grund af kassetænkning, og lige præcis kassetænkning gør, at retssikkerheden er truet.
Der er nemlig forskel på, om en kommune gør det ene eller gør det andet.
Udgifter til folkepension og efterløn refunderes fuldt ud af staten, og derfor er det jo sådan, at der, hvis man vil, er en økonomisk fordel i at få borgerne over på efterløn i stedet for at give dem førtidspension; i at give førtidspension til så få som muligt; i at jobvisitere til fleksjob, hvor der ligeledes gives ydelser på bekostning af dem, der får kontanthjælp; i, at syge mennesker er i sygedagpengesystemet i så kort tid som muligt, og det er ikke så godt, for det er jo kommunen, der beslutter, om man skal forlænge sygedagpengeperioden osv. En borger skal selvfølgelig have ret til sygedagpenge, indtil vedkommende er raskmeldt eller det er afklaret, om vedkommende kan genoptage arbejdet eller i stedet skal revalideres eller have et fleksjob eller måske førtidspension.
Men hvis man undlader at forlænge dagpengeperioden, indtil der er sket den afklaring, sker der altså det, at mennesker bliver sendt på kontanthjælp, og det kan for mange mennesker, nemlig dem, der er samboende, betyde, at de ikke får en eneste krone i forsørgelse.
Hvis der var 100 pct. statsrefusion for alle overførselsindkomster, ville kommunen kunne koncentrere sig om, hvad der er bedst for det enkelte menneske, i stedet for hele tiden at skulle overveje, hvad der er bedst for kommunekassen.
Med de refusionssatser, der er, er der meget ulige økonomiske vilkår for kommunerne, fordi de sociale problemer er meget forskelligt fordelt ud over landet.
I Rudersdal Kommune, en af de rige kommuner, modtog 3,8 pct. af borgerne førtidspension i 2002, mens det i Lolland Kommune var 12,6 pct. af borgerne, der fik førtidspension.
Det er dyrt for Lolland Kommune, fordi det kun er 35 pct. af udgifterne, der refunderes af staten.
I Lejre Kommune modtog 6 pct. af borgerne kontanthjælp mod 13,5 pct. i Lolland Kommune - igen dyrt for Lolland Kommune, fordi staten kun refunderer en del af kontanthjælpen.
Vi har bestilt nogle svar fra ministeriet, som viser, at en kommune som København mister 600 mio. kr. i forhold til den reelle udgift på grund af ordningen.
Det samme gælder en kommune som Århus, hvorimod Rudersdal Kommune har en fordel på 140 mio. kr., og Gentofte Kommune har en fordel på 168 mio. kr.
Det er det, der er mig så ufatteligt.
Jeg kan sådan set godt forstå, at Venstre og De Konservative har det syn, de har.
Deres venner bor jo nord for København, og de tager sig ikke så meget af dem, der bor i de røde kommuner.
Men at Dansk Folkeparti, som ellers plejer at sige, at de støtter den lille mand her i samfundet, her ikke bare er med til, men forsvarer et system, der flytter penge fra de kommuner, hvor der er de største sociale problemer, til de kommuner, hvor der er de mindste sociale problemer, synes jeg er meget sigende.
Det, vi hele tiden hører, er, at det er på grund af incitamenter.
Læg mærke til, at »incitamenter« næsten altid betyder straf til dem, der har mindst, og berigelse af dem, der har mest.
Sådan skal det ord altid oversættes inde i hovedet, så kan man forstå, hvad det betyder.
Det er så et spørgsmål om, siger man, at hjælpe folk i arbejde.
Det giver både flere skattekroner til kommunen, og det giver flere penge til borgeren.
Der er selvfølgelig et økonomisk incitament til at hjælpe folk i arbejde.
Jeg synes også, der er en meget mærkelig mistro til kommunerne.
Jeg mener, at kommuner, hvis de er drevet ordentligt, og det skal de være, selvfølgelig kerer sig om mennesket og ikke kerer sig om, hvordan de kan spare mest muligt.
Det er klart, at der skal være nogle økonomiske rammer for, at kommuner kan gøre et godt stykke arbejde, og det skal vi også sikre dem, men vi skal da også have tiltro til, at kommunen, og det vil altså her sige sagsbehandleren, siger: Hvad kan jeg gøre bedst for det menneske?
- og ikke hele tiden skal tænke på, at nu bliver kommunaldirektøren sur på mig, fordi jeg bruger for mange penge af én slags i stedet for at bruge færre af en anden slags.
Derfor vil en statsrefusion på 100 pct. øge chancen for, at man tager hensyn til mennesket i stedet for at tage hensyn til kommunekassen.
Kan vi bare komme op i nærheden af 100 procent, er vi glade for det, for det vil være til fordel både for de fattige kommuner og for de mennesker, som er havnet på en eller anden form for overførselsindkomst.