Bertel Haarder (V), 2011-05-19:
Med forslaget bliver regeringen pålagt at gennemføre et forsøgsprojekt i udvalgte kommuner med opsøgende behandlingstilbud, der angår følgevirkningerne af tortur og traume i allerede bosiddende flygtningefamilier.
Forsøgsperioden foreslås at strække sig over 5 år med start den 1. januar 2012.
Formålet med forsøget er at få svar på, om en tidlig indsats og behandling af forældrenes og børnenes tortur- og traumeoplevelser og følgevirkningerne af disse har en positiv effekt på børnenes trivsel og en forebyggende effekt i forhold til sociale problemer og kriminalitet blandt børnene.
Jeg har sympati for forslagsstillernes ønske om, at traumatiserede flygtninge og deres børn tilbydes fornøden behandling.
Jeg skal dog ikke gøre mig klog på, om behandlingen af torturofres og deres børns traumer også kan være med til at mindske kriminaliteten i den omhandlede gruppe.
Det vil jeg overlade til andre, som har mere forstand på det.
I sundhedsvæsenet behandler vi sygdomme.
Hvis vi kan sikre børnene en sundere opvækst ved hjælp af traumebehandling, er det selvfølgelig meget værdifuldt.
Netop for at sikre en bedre behandling og dermed trivsel blandt traumatiserede flygtninge og deres familier blev behandlingen af traumatiserede flygtninge i 2001 gjort til en sygehusopgave.
Det skete på baggrund af den rapport, som også bliver nævnt i forslaget, og det førte til, at de daværende amter udbyggede og opbyggede tilbud i det offentlige sygehusvæsen.
Der blev indført frit sygehusvalg inden for en økonomisk ramme til først OASIS og RCT-Jylland og senere også RCT i København.
RCT står for Rehabiliteringscenter for Torturofre.
Behandlingskapaciteten blev yderligere udvidet i 2008 ved hjælp af satspuljeaftalen.
Indgangen til behandlingen går normalt via den praktiserende læge, medmindre der er tale om en akut situation.
Den gruppe, vi taler om her, vil ofte være i tæt kontakt med kommunen og måske i knap så tæt kontakt med den praktiserende læge.
Derfor blev det overvejet, om sagsbehandlerne burde kunne henvise direkte til behandlingstilbuddene.
Arbejdsgruppen anbefalede dog, at der skulle en læge ind over henvisningen.
For kommunens vedkommende kunne det f.eks. være en kommunal lægekonsulent.
Henvisningen til behandling kan altså initieres af flygtningefamiliens sagsbehandler, eventuelt i samarbejde med en praktiserende læge eller en kommunal lægekonsulent.
Behandlingstilbuddene betyder, at flygtninge, der har opnået bopæl i en kommune, allerede i dag kan henvises til behandling.
En række af behandlingsstederne tilbyder i øvrigt familieterapi, hvor man inddrager hele familiens situation, ligesom der tilbydes konsulentbistand til f.eks. kommunale sagsbehandlere.
Senest er der givet satspuljemidler til et projekt i Varde, som gennemføres i samarbejde med Center for Traume- og Torturoverlevere, CETT.
Målgruppen er skolebørn i familier præget af posttraumatisk stress-syndrom, PTSD, herunder børn i familier af anden etnisk baggrund.
Kommunen har udvalgt skoler til projektet, som har de største andele af tosprogede elever.
Målet med projektet er at udvikle metoder og tilbud til forebyggelse af sekundær traumatisering hos børn i familier præget af PTSD.
Disse metoder kan udbredes til andre kommuner, når projektet er tilendebragt.
Det er netop et af formålene med projektet.
Samtidig har kommunerne i dag mulighed for at købe konsulentydelser og undervisning fra behandlingsstederne, ligesom de kan initiere en henvisning med henblik på behandling ved de særlige behandlingstilbud for traumatiserede flygtninge.
Det er derfor efter regeringens opfattelse ikke nødvendigt i øjeblikket at igangsætte yderligere projekter for offentlige midler, og derfor kan jeg ikke støtte det foreliggende forslag, men jeg håber, min redegørelse har vist, at emnet i høj grad har regeringspartiernes opmærksomhed.
Jeg vil godt nævne til sidst, at det første rehabiliteringscenter for torturofre faktisk blev gennemført, da jeg var undervisningsminister, for Undervisningsministeriets midler i det nordlige København, og jeg er faktisk ganske stolt af, at vi derved blev et foregangsland på det punkt. Det skulle vi gerne blive ved med at være.
For en ordens skyld vil jeg gerne understrege, at når regeringen tøver, er det, fordi Sundhedsstyrelsen og Sundhedsstyrelsens Diabetesstyregruppe mener, at der fortsat er tvivl om evidensen.
Specielt når det koster penge – og ikke ubetydelige beløb – skal der være en klar evidens, og det er blot det, jeg har sagt.