Per Clausen (EL), 2009-05-19:
Hvis nogen, der overværer den her debat, kan få indtrykket af, at glæden måske ikke er så stor hos dem, der har indgået den her aftale, så er det sikkert rigtigt.
Det er der efter min mening meget god grund til, for det, der gemmer sig bag den her aftale og flere andre aftaler, der af regeringen gang på gang er blevet præsenteret som en prioritering af det psykiatriske område, er en systematisk underprioritering og nedprioritering af det psykiatriske område år efter år.
Hvis vi tager ministerens egne svar, er det sådan, at det beløb, man har afsat, og som man har brugt til den almindelige drift af de psykiatriske sygehuse, er lavere for 2008, end det er for 2002.
Det er lavere!
Det vil sige, at i de aftaler, man har lavet med regionerne, i de finanslovforslag, man har vedtaget herinde, har man - på trods af de mange skåltaler om, at man vil gøre noget godt for de psykiatriske patienter - sørget for, at der er færre penge til det område.
Så er det jo rigtigt, at man også år efter år har indgået nogle satspuljeaftaler, hvor man har afsat penge til det psykiatriske område.
Det er jo dejlig synligt, for det gør, at man kan gå frem og reklamere med det og sige: Her gør vi virkelig en stor indsats.
Hvis man lægger de tal til, vil man stadig væk se, at det psykiatriske område får væsentlig færre penge til vækst i forhold til det almindelige sundhedsområde.
Derfor burde det ikke undre nogen, når vi i dag i pressen kan læse om en stigende anvendelse af ikke bare tvang, men af ulovlig tvang, for det er jo en naturlig konsekvens af, at man har mangel på personale, at man har mangel på ressourcer og sikkert også nogle andre ting, men jeg tror ikke, der er nogen, der behøver være i tvivl om, at det ressourcemæssige spiller en afgørende rolle.
At man så i den sammenhæng, hvor der er mangel på personale, mangel på ressourcer, indfører en behandlingsgaranti, som man kalder det, og forsøger at gøre det til sådan en særlig stor bedrift, synes jeg ikke er særlig rigtigt.
Det vil jeg godt sige.
Pointen er, at vi da udmærket godt ved, hvad konsekvenserne af en såkaldt behandlingsgaranti på områder, hvor der er for få ressourcer, og hvor der er for få medarbejdere, er.
Det vil betyde, at nogle vil komme til behandling tidligere, men det betyder også, at vi risikerer, at de alt for få ressourcer, der er, skævdeles og flyttes steder hen, hvor der måske er mindre brug for ressourcerne end der, hvor ressourcerne bliver flyttet fra.
Her skal vi virkelig sætte mindre i gåseøjne, for inden for det psykiatriske område er der brug for medarbejdere og personaleressourcer på alle områder.
Men jeg er med på, og jeg kan godt forstå, at man selvfølgelig må betragte det som en gevinst ud fra det psykiatriske områdes særlige problemer, at man får noget, der minder om en halv ligestilling i forhold til det almindelige område, for det er selvfølgelig en gevinst.
På et område, hvor nogle har behandlingsgaranti, går det jo særlig ud over dem, der ikke har.
Problemet er bare, at der er mange, mange mennesker på det psykiatriske område, der ikke får nogen som helst form for behandlingsgaranti ved hjælp af det her lovforslag.
Det er derfor, Enhedslisten vil stemme imod det, altså fordi vi mener, at man fokuserer fuldstændig forkert.
Hvor meget der skal til, er såmænd ganske enkelt, for hvis man mener det alvorligt, altså at det psykiatriske område skal behandles ligesom andre sygehusområder, kan man jo bare se på den vækst, der har været på de andre sygehusområder, og sige, at vi skal have en tilsvarende vækst, som der har været på de områder bare siden 2002.
Så er jeg sikker på, at de, der har beskæftiget sig med det i længere tid, også vil kunne erindre, at det område heller ikke i særlig stor udstrækning blev prioriteret særlig højt under tidligere regeringer.
Det betyder, at vi i virkeligheden har et efterslæb, der er meget større.
Det var den opgave, der skulle løftes.
Da vi oprindelig hørte om den her satspuljeaftale, måtte man få det indtryk, at det nu var aftalt, at det blev klaret med satspuljemidler den her gang, og så måtte de, der er på dagpenge, kontanthjælp og pensionister, igen betale til de psykisk syge mennesker, for når der skal ske en vækst på det område, er det åbenbart ikke noget, som almindelige skatteydere skal have mulighed for at bidrage til.
Det var så sidste gang.
Nu ville der komme styr på det, nu ville der komme finanslovløsninger.
Så selv om lovforslaget isoleret set repræsenterer et lille fremskridt for de psykisk syge, synes jeg også, at det understreger det gigantiske hykleri, som behandlingen af de her sager har været udsat for i årevis.
Jeg synes bare, at det, der står tilbage, også efter de debatter, jeg gentagne gange har haft med f.eks. Venstres ordfører, fru Sophie Løhde, om bevillingerne til det psykiatriske område, er, at der er færre penge til den almindelige drift i 2008, end der var 2002.
Det er regeringens resultater på det område indtil nu.
O.k., man har forsøgt at forsøde tilværelsen lidt med satspuljemidler, men det er efter min mening simpelt hen for dårligt.