Martin Lidegaard (RV), 2014-02-18:
Mange tak for det, og tak for en god debat og for den opbakning, som lovforslaget har fået her under førstebehandlingen i salen, og også tak for de mange venlige bemærkninger.
Det er ganske rigtigt mit første lovforslag som udenrigsminister, og det er jeg glad for.
Lovforslaget vil, som flere har været inde på, jo give hjemmel til, at Palæstinas mission i Danmark og missionens personale samt familiemedlemmer tilhørende personales husstand kan indrømmes rettigheder og immuniteter i et omfang, der svarer til de rettigheder og immuniteter, der tilkommer diplomatiske repræsentationer her i landet. Jeg vil gerne understrege, at Danmark med denne beslutning om opgradering ikke har anerkendt Palæstina som stat.
For regeringen og et meget bredt flertal i Folketinget hænger en anerkendelse uløseligt sammen med en forhandlet tostatsløsning mellem Israel og Palæstina.
Det har regeringen ofte gjort klart over for palæstinenserne, og senest gjorde den tidligere udenrigsminister det den 14. januar i forbindelse med underskrivelsen af aftalen om Palæstinas missions status.
Alle Tingets udenrigsordførere var som bekendt indbudt til denne begivenhed, og den danske tilgang svarer til, hvordan de andre nordiske og en række øvrige europæiske lande har grebet sagen an.
Så har jeg et par kommentarer til de mere partispecifikke bemærkninger, der har været.
Til Venstre, der godt kunne have ønsket sig en udstrakt hånd, vil jeg gerne i al stilfærdighed sige, at sagen dog har været diskuteret siden maj.
Jeg forstår, at der har været et samråd den 16. maj med en række skriftlige spørgsmål og besvarelser i forlængelse af det, og det har været forberedt i løbet af efteråret.
Men det skal nu ikke skille os ad, fordi det er klart, at regeringen ikke har noget andet ønske end at tage en dialog og tage imod den udstrakte hånd, som hr. Søren Pind gav.
Jeg kan ikke sådan på forhånd garantere, at vi kan imødekomme alle Venstres ønsker, i forhold til hvad vi skal stille af betingelser og krav osv., fordi hele ideen med det her – og det er også en kommentar til nogle af de andre bemærkninger, der har været – jo er at skabe et bedre grundlag for at kunne tage nogle af de her drøftelser, end vi har i dag.
Men jeg synes da bestemt, at vi skal tale om mulighederne for at lave et fælles betænkningsbidrag.
Lad os se på det, og kan vi ikke komme hele vejen i mål, kan det være, at vi kan komme halvvejs i mål.
Lad os se på det.
Så nævner hr. Søren Espersen fra Dansk Folkeparti, hvad det egentlig er for nogle grænser, vi forhandler ud fra her i dag, hvad det er for en palæstinensisk stat, vi snakker om.
Der er jo ikke et Palæstina.
Det her er jo ikke anerkendelse af en egentlig stat.
Der pågår jo forhandling om, hvordan grænsedragningen skal være.
Som også hr. Christian Juhl var inde på, kunne man på samme måde sige, at der ikke foreligger en israelsk stat med endelig faste grænser.
Det er først fastlagt, når forhandlingerne er færdige.
Men det, vi gør her, svarer jo meget til den opgradering af Palæstinas status i FN, der blev foretaget den 29. november 2012 til ikkemedlemsobservatørstat.
Dermed kan man sige, at Danmarks anvendelse af betegnelsen Palæstina er helt i overensstemmelse med betegnelsen i den resolution, som FN's Generalforsamling vedtog med meget stort flertal – 138 lande, der stemte for, 41 lande afstod fra at stemme, og 9 lande stemte imod.
Det er som sagt ikke udtryk for en anerkendelse af en palæstinensisk stat, men regeringens offentligt kendte politik er her, at anerkendelsen vil blive en konsekvens af en forhandlet tostatsløsning mellem Israel og Palæstina.
Men i den her aftale afspejler betegnelsen Palæstina den danske stemmeafgivning og det internationale samfunds beslutning i november 2012, og på den måde synes jeg sådan set, at det hviler på et rimeligt konsistent grundlag.
Tak til både Socialdemokraterne, Radikale Venstre, SF og Enhedslisten for at støtte aftalen, og også tak til Liberal Alliance.
Vi håber, vi kan komme med et lillebitte bidrag her og opfatter det også som et naturligt videre skridt, og jeg vil se frem til at svare på de spørgsmål, som Liberal Alliance måtte have i forbindelse med lovbehandlingen.
Så kom der et lidt krast indlæg, synes jeg, fra De Konservative her til sidst, der synes, at det både er dårlig timing og en dårlig særlov, og som i det hele taget savner gode argumenter for overhovedet at tage det her skridt på nuværende tidspunkt.
Som sagt er det jo en proces, der har været undervejs længe.
Vi er helt på bølgelængde med de nordiske lande og en lang række andre europæiske lande, som også tilhører det midterspor, som De Konservative taler om.
Jeg synes egentlig, at det at forbedre mulighederne for at føre en konstruktiv og også til tider kritisk dialog med det palæstinensiske selvstyre sådan set kun giver god mening.
Det synes jeg ikke er udtryk for dårlig timing.
Det er jo rigtigt, at der pågår forhandlinger, men der kunne man fristes til at sige, at det har der godt nok gjort i mange, mange år i forskelligt regi og forskellige konstellationer, og det har jo ikke forhindret, at vi løbende har taget – i øvrigt også den tidligere regering – små skridt for at forbedre dialogen med både det palæstinensiske selvstyre og Israel.
Så jeg synes ikke, at det er udtryk for sådan en meget ubalanceret tilgang, at man nu også tager dette skridt.
Men ligesom med Venstre tager jeg meget gerne en dialog med De Konservative og hører, om der kan gøres noget for at betrygge De Konservative i, at det her er en del af en balanceret tilgang i forhold til et eventuelt betænkningsbidrag og opfordrer selvfølgelig også den konservative ordfører til at stille alle de spørgsmål, der måtte være i den forbindelse.