Karina Lorentzen Dehnhardt (SF), 2011-05-03:
Dagens forslag handler jo om en ændring af racismeparagraffen, sådan at forhånende udtalelser i en eller anden udstrækning skal være lovlige, nemlig når de er sande, eller når fremsætteren har rimelig grund til at kunne anse dem som dækkende for de faktiske forhold eller var provokeret til at fremsætte dem.
Det forslag kan SF ikke støtte, og jeg skal redegøre for, hvorfor jeg synes vi stadig væk har brug for racismeparagraffen i den udformning, den har i dag.
Racismeparagraffen kriminaliserer jo ytringer, som fremsættes offentligt – det er et krav – og som er forhånende i forhold til et mindretal.
Det kan være etniske persongrupper eller seksuelle mindretal.
Bare lige for at tage udgangspunkt i virkeligheden viser tal fra en nylig offerundersøgelse fra regeringen, at ca. 16.000 mennesker i Danmark har været udsat for en hadforbrydelse, og andre undersøgelser igen viser, at homoseksuelle er overrepræsenteret i forhold til udsathed for vold og trusler, eller at hver tredje somalier inden for det sidste år har været udsat for en racistisk motiveret forbrydelse.
Det synes jeg er alvorlige tal, som peger i retning af et problem, som også har med ytringsfrihed at gøre.
For lige at anskueliggøre det har jeg valgt et eksempel fra min seminarietid, hvor jeg havde en fantastisk kristendomslærer.
Han filosoferede over ordet mord, og det er et ordspil, som jeg så siden har husket, og som gjorde ret stort indtryk på mig.
Et mord, sagde han, er bare et ord med m foran, og med det mente han, at ord var egnede til at kunne slå ihjel, måske ikke altid i bogstaveligste forstand, men ord kunne dræbe noget af livet, energien og virkelysten i et andet menneske.
Når jeg netop nævner det, er det, fordi erfaringen er, at grove, nedsættende udtalelser, når de fremsættes mange gange nok og de rettes mod en bestemt gruppe i samfundet, kan få reelle og nogle gange voldelige konsekvenser for almindelige borgere.
Vores racismeparagraf har nemlig en historisk berettigelse.
Den blev indsat i 1939, og den er godt nok også ændret nogle gange siden, som vi også kan høre af debatten her i dag.
Den var en reaktion på det, der foregik i Tyskland, men jeg synes ikke, at den har udtjent sit formål endnu, fordi vi ved, at forhånende og nedsættende bemærkninger kan anvendes til at mobilisere modvilje over for bestemte befolkningsgrupper.
Det så vi jo i nazitidens Tyskland.
Vi så først de verbale overgreb, som senere legitimerede de reelle fysiske overgreb mod jøderne.
Man kan så spørge sig selv, om sådan en racismeparagraf kunne have forhindret det her vanvid og nedslagtningen af uskyldige mennesker.
Nej, det kunne den nok ikke, i hvert fald ikke alene.
Og vi kan også godt se, at den heller ikke stopper mennesker i Danmark, for hvert år er der mennesker, der bliver udsat for vold og trusler som følge af deres etnicitet eller seksuelle orientering.
Straffen i sig selv har vel næppe den helt store virkning, men jeg synes, at den har en stor og vigtig signalværdi.
Den sender nogle signaler om, hvilke værdier vores samfund er bygget på, nemlig at i Danmark er alle borgere ligeværdige, vi er stolte af vores forskelligheder, og vi vil faktisk også beskytte dem imod urimelige angreb, akkurat som vi beskytter individet mod urimelige angreb via injurielovgivningen.
At vi har en racismeparagraf betyder ikke, at det er umuligt at komme med sine holdninger, at det er umuligt at ytre sig om visse forhold eller kritisere religion og kultur.
Det kan man stadig væk godt, men kravet er, at når det foregår i det offentlige rum, skal det foregå på en ordentlig måde, og faktisk er der meget vide rammer, når ytringsfriheden bruges politisk.
Det viser en frifindelse af det nazistiske parti i en konkret sag.
Ytringsfriheden giver ikke en berettigelse til at nedgøre eller forhåne bestemte grupper med udgangspunkt i deres etnicitet, religion, seksualitet osv.