Lene Espersen (KF), 2010-03-04:
Jeg er jo på mange måder den nye elev i klassen, og jeg synes, at jeg er blevet modtaget meget fint i debatten her i dag.
Jeg har meget omhyggeligt lyttet til debatten og til de ting, der er blevet sagt.
Jeg synes først og fremmest, at det kunne være nyttigt, at jeg prøver at ridse lidt af grundsubstansen op i den debat, der har været her i dag, for der er ingen tvivl om, at i hvert fald noget af debatten foregår på ret forkerte præmisser.
Vi har haft en etkinapolitik siden 1950.
Jeg tror, at det var det årstal, som også hr. Niels Helveg Petersen nævnte og bl.a. også markerede, at det i år er 60-året for dansk anerkendelse af folkerepublikken Kina, og at en etkinapolitik nødvendigvis betyder, at Tibets fremtid må holdes inden for rammerne af folkerepublikken Kina.
Der er meget af debatten her i dag, der har gået på, at hvis man skriver i en verbalnote til Kina, at man ikke går ind for selvstændighed, skulle det være udtryk for en ændring af kursen.
Til det må jeg sige, at det ingenlunde er tilfældet.
Det har altid været opfattelsen, at vi har arbejdet for selvstyre i Tibet, herunder at sikre det tibetanske folk både kulturel og religiøs beskyttelse af deres traditioner, hvilket vi mener er væsentligt.
Det mener vi er en god ramme for at gøre det.
Der er så nogle, der har forsøgt at gøre verbalnoten til et udtryk for, at hvis man modsætter sig selvstændighed, som jo altså ikke er det samme som selvstyre, er det ligesom udtryk for en eller anden form for knæfald for kineserne.
Nu har jeg ikke været med i hele den udenrigspolitiske debat så længe, men for mig at se er det da logik for enhver, at hvis man går ind for en etkinapolitik den 4. marts 2010, kan man jo ikke gå ind for en tokinapolitik den 5. marts 2010.
Altså, hvis man går ind for en etkinapolitik, går man ind for en etkinapolitik, og derfor har jeg altså meget svært ved at forstå, at vi i dag kan bruge så meget tid på at diskutere et alternativ, som jeg faktisk ikke rigtig hører nogen ordførere heller ikke for Dansk Folkeparti eller Enhedslisten gå ind for.
En ting er i hvert fald sikkert, nemlig at Dalai Lama ikke går ind for tibetansk selvstændighed og løsrivelse fra Kina.
Der er kræfter i Kina, der forsøger at pådutte Dalai Lama den opfattelse, men det går Dalai Lama ikke ind for.
Jeg må derfor sige, at det er væsentligt for mig at få understreget, at der ikke er nogen ændring i den politik, som den nuværende regering og som tidligere regeringer har ført over for Kina.
Det betyder så også, og det synes jeg måske er værd at understrege igen, at vi fortsat kan gøre, som vi altid har gjort.
Det vil sige, at vi har ret til at kritisere det, som vi ønsker at kritisere.
Vi har ret til at mødes med hvem, vi vil, når vi vil det.
Og det betyder altså også, at den danske position, når det gælder Kina, er helt og aldeles uforandret.
Jeg har meget svært ved forstå, at der er partier, som her i dag så ensidigt fokuserer på Danmarks rolle, og som overhovedet ikke reflekterer over, hvad der sker i resten af verden.
Jeg er meget enig med hr. Mogens Lykketoft i, at det, der bliver helt afgørende for den fremtidige håndtering af mange ting i forhold til Kina, bliver, at vi i EU bliver bedre til at tale med en stemme.
Hvis jeg ser ned over et stykke papir over, hvad de øvrige EU-lande substantielt har sagt om det, som vi har diskuteret her i dag, nemlig om man går ind for selvstyre, eller om man går ind for selvstændighed, er der jo ikke et eneste EU-land, der ikke har lagt præcis den samme kurs som Danmark, og det har USA for øvrigt også.
Jeg tror, at det med den ikke kun økonomiske, men også politiske magt, som Kina har fået på den globale scene, bliver helt afgørende for os og for den kamp, som vi har værdimæssigt og i forhold til frihedsrettighederne og andet, at vi bliver bedre til at tale med en stærkere stemme i det globale rum.
Derfor tror jeg faktisk, at det, der på længere sigt kan hjælpe tibetanerne, er, at EU bliver bedre til at tale med en stemme.
Jeg synes, at det er meget mærkeligt, at meget af tiden her i dag er gået med refleksioner over og en diskussion om, hvorvidt Tibet skal være selvstændigt, når det slet ikke er noget, som nogen politikere og slet ikke Dalai Lama støtter op om.
Et andet spørgsmål, som har været oppe at vende, og som jeg synes jeg lige så godt kan tage up front – det hedder vist sådan lige op i ansigtet på dansk, for man må jo ikke bruge engelske udtryk her – er, hvorfor det tog så lang tid at drøfte denne sag med kineserne.
Jeg tror ikke, man skal underkende, at kineserne blev meget bestyrtede over, at Dalai Lama havde besøgt såvel statsministeren som den daværende udenrigsminister, og at de så det som et udtryk for, at Danmark satte spørgsmålstegn ved etkinapolitikken.
Derfor var der behov for en tæt diplomatisk kontakt og drøftelser frem og tilbage, men som hr. Holger K. Nielsen ganske rigtigt sagde, var det jo en øvelse, hvor Danmark stod fast på, at der er ting, vi ikke vil beklage, undskylde, garantere eller andet, og derfor tog det lang tid.
Vi nåede frem til en aftale, der som sagt er udtryk for, at der har været behov for fra både dansk side og kinesisk side at give udtryk for nogle synspunkter, men i det, som er substansen i drøftelsen her i dag, nemlig hvad Danmarks forhold til Kina er og kinesisk suverænitet, er sagen helt og aldeles uforandret i forhold til tidligere. Jeg håber, at jeg med disse bemærkninger har præciseret, at der altså ikke er tale om et skifte i politikken fra regeringens side, men tale om, at vi har stået fast på den kurs, som skiftende regeringer også har stået fast på, og som for øvrigt er den kurs, som Dalai Lama ønsker.
Jeg vil gerne takke for en god debat, og jeg synes faktisk også, at det forslag til vedtagelse, som et bredt flertal i Folketinget bakker op om, blot bekræfter, at der ikke er nogen ændring i politikken; at det stadig væk er sådan, at et meget bredt flertal i Folketinget vil arbejde for at forbedre menneskerettighedssituationen i Tibet og ikke mindst beskytte det tibetanske folks unikke kulturelle og religiøse traditioner.
Det fremgår meget, meget klart af forslaget til vedtagelse, og dermed er der altså heller ikke noget grundlag for at fortsætte med i offentlighed at påstå, at situationen skulle være en anden.