Lykke Friis (V), 2010-04-13:
Man kan ikke få succes uden kvinder.
Sådan skrev den tyske forfatter Kurt Tucholsky allerede i starten af det sidste århundrede, og lad det være min indgangsbøn til dagens diskussion.
Danmark kan kun vedblive med at være en vindernation, hvis vi i langt større omfang trækker på hele talentmassen.
Forslaget B 161 om flere kvinder på topposter er delt i to.
Forslagsstillerne opfordrer regeringen til at lovgive om, at danske børsnoterede virksomheder skal have mindst 40 pct. kvinder i deres bestyrelser ved udgangen af 2014, og at oprette en pulje, hvor foreninger og organisationer kan søge penge til at arbejde med kvinder og ledelse for at fremme en systematisk opdyrkning og styrkelse af den kvindelige talentmasse.
Baggrunden for forslaget er et ønske om at øge andelen af kvinder i ledelse.
Forslagsstillerne henviser i bemærkningerne til forslaget til en række statistiske data, hvor procentsatser for kvinder i dansk erhvervsliv sammenlignes med udviklingen i resten af Europa.
Lad det være sagt med det samme: Regeringen er enig i udgangspunktet for forslaget, nemlig at der er for få kvinder på direktionsgangene og i bestyrelserne i de private virksomheder.
Når vi ser på det private erhvervsliv i dag, ser vi, at det kun er 5 pct. af topcheferne, der er kvinder, og hvis vi ser på, hvor stor en andel kvinderne udgør af bestyrelsesposterne i danske børsnoterede aktieselskaber, viser det sig, at tallet er knap 10 pct.
Det er ganske enkelt ikke godt nok.
Det tyder på, at virksomhederne ikke rekrutterer fra hele talentmassen, og det skal vi have gjort noget ved, hvis vi vil sikre fortsat vækst og velstand i det danske samfund.
Så langt er vi altså enige, men så hører enigheden også op, for regeringen er ikke enig i, at kvoter er den rigtige løsning – eller medicin, om man vil.
For det første udløser kvoter med det samme en debat om køn frem for kompetence og talent.
For det andet er kvoter symptombehandling og tager ikke fat om nældens rod: Hvordan får vi udvidet fødekæden af kvindelige direktører, som kan indgå i bestyrelser, og hvordan får vi kvinder til at bruge hele uddannelsespaletten – for bare at nævne nogle af de overordnede problemer?
Endelig er kvoter et indgreb i virksomhedernes ledelsesret, et indgreb, som for øvrigt slet ikke tager højde for brancheforskelle.
Den anden del af forslaget går ud på at oprette en pulje til systematisk opdyrkning og styrkelse af den kvindelige talentmasse.
Der er allerede mulighed for at søge midler til projekter om kvinder og ledelse gennem eksempelvis PROGRESS-programmet under Europa-Kommissionen, og regeringen ser derfor ingen grund til at etablere en ny pulje.
Men som sagt: Der skal handles.
Så hvilke instrumenter vil regeringen bruge for at komme talentspildet til livs?
Hvordan får vi flere kvinder på topposter?
Samtidig er problemerne så vidt forskellige, at det er nødvendigt at give virksomhederne muligheder for at sætte differentierede mål og bruge forskellige værktøjer.
Frem for at fastsætte én kvote for alle børsnoterede aktieselskaber skal vi have virksomhederne på banen.
De skal sætte realistiske, men ambitiøse måltal, alt efter den sektor eller branche, de opererer inden for.
Det var bl.a. ud fra den tankegang, at vi i 2008 fik etableret Charter for flere kvinder i ledelse, som både offentlige og private virksomheder kan tilslutte sig frivilligt.
Virksomheder, der underskriver dette charter, forpligter sig til selv at iværksætte en række tiltag for at få flere kvinder i ledelse, bl.a. at sætte konkrete måltal.
107 virksomheder har indtil nu tilsluttet sig dette charter, og jeg agter at fortsætte arbejdet i 2010 med at få endnu flere virksomheder til at slutte op om charteret og arbejde målrettet for at få flere kvinder i ledelse.
Jeg vil også godt fremhæve ambassadørkorpset af ti m/k-topledere fra offentlige og private virksomheder.
De har siden 2007 bidraget til at fastholde og italesætte en dagsorden om flere kvinder i ledelse, og de er gået foran som rollemodeller.
Som ny minister er jeg også klar til at udvide paletten af aktiviteter.
Mit nye fokusområde i den her sammenhæng er aktionærerne, dem skal vi koncentrere os om langt mere end hidtil.
Det er jo alt andet lige aktionærerne, der har indflydelse på bestyrelsesvalg og på bestyrelsessammensætningen.
De står i sidste ende med afkastet eller tabet efter en bestyrelsesindsats.
Jeg vil derfor nedsætte en task force med repræsentanter bl.a. fra lønmodtager- og pensionsfonde, investeringsforeninger, bestyrelsesformænd, topchefer i erhvervslivet, headhuntere og forskere.
Kort sagt vil jeg involvere og aktivere hele rekrutteringskæden og få udarbejdet konkrete forslag og mål for, hvordan antallet af kvinder i bestyrelser kan øges.
Jeg vil slutte med at sige, at lige så enig jeg er med forslagsstillerne i, at der mangler kvinder i toppen af dansk erhvervsliv, lige så uenig er jeg altså i metoden.
Flere kvinder i ledelsen i private virksomheder kræver meget mere og andet end kvoter.
Det kræver, at vi får nedbrudt kønsopdelte uddannelsesvalg og det kønsopdelte arbejdsmarked.
Det kræver, at flere virksomheder indser de åbenlyse fordele, der er ved at udnytte den kvindelige talentmasse, og at flere virksomheder tager ansvar og fastsætter konkrete mål ud fra den situation, de aktuelt befinder sig i, med hensyn til talentmasse og kønsfordeling.
Af de årsager kan regeringen ikke støtte beslutningsforslaget.