Liselott Blixt (DF), 2015-04-09:
At være psykisk syg er svært i dagens Danmark, og hvis jeg efter sådan en debat her sad derhjemme og havde en psykisk diagnose, ville jeg tænke: Hvad er det, de tænker på derinde?
Hvordan gør det, at jeg kommer ud på arbejdsmarkedet og bliver en del af samfundet?
For vi taler om psykisk sygdom, som om det er én samlet diagnose, men det er vidt forskelligt.
Nogle gange taler vi om depression, angst, OCD, men der er også skizofreni.
Der findes faktisk utrolig mange diagnoser.
Så bare det, at vi taler om det som en samlet gruppe, synes jeg faktisk er med til at stigmatisere en gruppe mennesker.
For nogle kan være sårbare, og nogle kan have en diagnose, der gør, at de kan have svært ved at håndtere dagligdags ting, ligesom andre kan.
Man kan i nogle situationer være lettere påvirkelig.
Vi taler arbejdsmiljø.
Det betyder ikke så meget for dem, der nu sidder derhjemme og er psykisk syge.
Det eneste, de hører, er politikere, der vil skære ned på sygedagpengene eller presse dem ud i et arbejdsmarked, give dem ressourceforløb, som er langvarige, og som kommunerne er alt for lang tid om at få dem ud i.
Vi laver reformer, der skal prøve at sikre det, men dem, der sidder derhjemme, vil stadig væk undre sig og sige: Hvornår gør de noget for mig?
Vi har sat projekter i gang, men det er små projekter rundtomkring.
Nogle virker, og nogle virker ikke, og jeg synes, vi er for dårlige til at undersøge, om de i det hele taget virker.
Jeg tror, ministeren var inde på, at SFI havde lavet en undersøgelse, men når man går ind og ser på, hvad det er, de undersøger, og hvem det er, de undersøger, kan man se, at det jo ikke lige præcis er den gruppe, som vi taler om.
Man taler også i undersøgelsen om, at det er svært at finde en mentor, der komplementerer lige præcis den person, der skal ud på arbejdsmarkedet, eller som skal fastholdes der.
For det, der er vigtigt, er, at man tager et individuelt hensyn, tager hensyn til den enkelte, og så ser man på, om det drejer sig om stress, depression eller en anden sårbarhed, f.eks. skizofreni, altså hvad det er, der gør, at de har nogle svære arbejdsbetingelser.
Man tager udgangspunkt i den enkelte, og så arbejder man ud fra det og får vedkommende til at være med og være en del af det.
Og det handler om behandlingskrævende psykiske lidelser.
Det er også det, der er forskellen.
Og det har stillet borgerne i et vakuum, hvor de ikke vidste, hvad de skulle gøre.
Det mener jeg er noget, man kan løfte herindefra, så vi siger, at når der bliver lavet en reform og den skal ud at virke i kommunen, skal det altså gå lidt hurtigere.
Nu ved jeg, at der er en høring i næste uge, hvor man skal se på: Hvad har vi gjort, og hvad kan vi gøre bedre?
For det har ikke fungeret sådan, som man troede det kunne fungere, da man skrev det ned på et stykke papir.
Så jeg er bange for, at vi en gang imellem laver en hel masse papirudkast og politikker, som skal hjælpe de sårbare, men som nogle gange skaber større problemer.
Jeg er rigtig glad for, at vi har sendt brev ud til nogle af dem, der er på førtidspension, om, at de kan sætte den i bero.
For der har vi også et problem.
Og det, man kan se, er, at de får ro på.
De skal ikke tænke på økonomiske spørgsmål, de bliver ikke presset ud i noget, de ikke kan håndtere, og efter et par år viser det sig faktisk, at de kan komme ud af den sygdom, som de har fået.
Og mange af dem vil gerne tilbage på arbejdsmarkedet, de er bare bange for, at de ikke kan komme tilbage til førtidspensionen, hvis det viser sig, at de ikke kan klare arbejdet.
Og jeg ved, at vi har sendt breve ud til dem og sagt: Hør her, du kan komme tilbage, når du har prøvet det her, og hvis det viser sig, at det ikke lykkes, kan du få din pension.
Du skal ikke være bange for at komme til at miste den.
Men jeg er glad for, at vi har fundet nogle punkter, som vi kan være enige om, og at vi stadig væk opretholder fokus.
Vi skal bare huske, at der er mange forskellige psykiatriske diagnoser, som vi skal være opmærksomme på.