Tina Nedergaard (V), 2010-04-15:
Jeg vil indledningsvis godt sige tak for Folketingets opbakning til lovforslaget.
Det er jo dejligt, når der er en så bred opbakning til de gode initiativer, der bliver taget.
Jeg vil også godt understrege, at det her lovforslag jo er et led i den lange række af initiativer, der er taget i den her regeringsperiode, for netop at imødekomme unges behov for at have forskellige veje til at få kompetence.
Derfor er jeg også glad for, at vi med dette lovforslag skaber en ny vej til gennemførelse af erhvervsuddannelserne.
Det er en ny vej for de unge, som er mere praktisk orienterede, og som ellers ikke ville kunne gennemføre en erhvervsuddannelse.
Som bekendt er produktionsskolebaseret erhvervsuddannelse blevet til på grundlag af forsøget om produktionsbaseret lærlingeuddannelse.
Lovforslaget er derfor også et rigtig godt eksempel på, at forsøg og udvikling kan føre frem til en permanent løsning, som bidrager til realiseringen af 95-procent-målsætningen.
For at realisere 95-procent-målsætningen har vi brug for mere viden om, hvordan en erhvervsgrunduddannelse bruges, om personer med en erhvervsgrunduddannelse videreuddanner sig, hvilke virksomheder der især anvender personer med en erhvervsgrunduddannelse m.v.
Portalen har bl.a. til formål at sikre relevant information om uddannelsen, så vi har et godt grundlag for udvikling og uddannelsespolitisk styring af erhvervsgrunduddannelsen.
Det er både til gavn for den enkelte og samfundet som helhed.
Jeg ser frem til samarbejdet med udvalget.
Man skal lige hurtigt skifte sager her, når vi skifter mellem lovforslag og beslutningsforslag.
Det, jeg har at sige til beslutningsforslaget, er, at jeg mener, det er en anelse overflødigt, for reglerne om forældrebetaling i folkeskolen er fuldstændig klare.
De hensyn, forslagsstillerne fremfører som begrundelse for dette forslag, er i høj grad allerede imødekommet i de gældende regler.
Det fremgår endda af grundlovens § 76, pkt. 1, at alle børn skal have gratis adgang til undervisning i folkeskolen, og at det er en rettighed, som følger af grundloven.
Dermed kan man sige, at det er det tungeste retlige grundlag overhovedet.
Heraf følger en pligt for det offentlige til at etablere og drive en folkeskole.
Driften af folkeskolen er efter folkeskolelovens § 2, stk. 1, en kommunal opgave, og kommunalbestyrelsen har ansvaret for, at alle børn i kommunen sikres ret til vederlagsfri undervisning i folkeskolen.
Ifølge folkeskolelovens § 49 påhviler alle udgifter til folkeskolens undervisning m.v., herunder specialundervisning, sygeundervisning, befordringsudgifter og undervisningsmidler, kommunerne, for så vidt der ikke er lovhjemmel for, at udgifterne helt eller delvis påhviler staten eller andre – men altså ikke forældrene.
Der kan derfor ikke opkræves eller modtages forældrebetaling for undervisning i folkeskolen.
Der gælder med andre ord et klart gratisprincip.
En kommunalbestyrelse kan heller ikke frigøre sig fra sine forpligtelser til at sørge for den nødvendige undervisning ved at henvise skolen til at tilvejebringe ressourcer ad andre kanaler.
Det duer altså heller ikke.
Den eneste adgang, kommunerne har til at opkræve forældrebetaling i forbindelse med den undervisningspligtige undervisning i folkeskolen, er udgifter til elevernes forplejning på lejrskoler, og ifølge lovens § 50, stk. 7, kan forældrebetalingen højst fastsættes til et anslået normalt sparet hjemmeforbrug, altså penge, man alligevel ville have brugt, for så vidt barnet var hjemme hos forældrene.
I øjeblikket er det ca. 70 kr. om dagen, det koster at have et barn hjemme, ifølge oplysninger fra Danmarks Statistik.
Der er herudover mulighed for, at klassens elever og forældre, eventuelt i samarbejde med skolen, ved fælles frivillig indsamling eller på anden måde i fællesskab tilvejebringer midler til dækning af udgifter, der ikke dækkes af kommunen, i forbindelse med gennemførelse af ekskursioner og lejrskoler, jævnfør folkeskolelovens § 50, stk. 8 .
Den enkelte elevs ret til deltagelse i disse arrangementer kan dog ikke betinges af, at den enkelte elev indbetaler et beløb.
De regler, jeg lige har redegjort for, er imidlertid ikke til hinder for, at en kommune eller den enkelte skole tager imod en gave, det være sig i form af frivillige forældrebidrag eller sponsorering m.v. Dog kan der ikke indgås aftaler om løbende ydelser af økonomisk eller arbejdsmæssig karakter.
Sådanne aftaler vil kræve en egentlig lovhjemmel, som altså ikke er tilvejebragt.
Der gælder allerede visse retlige grænser for skolernes modtagelse af gaver.
Der kan også være begrænsninger, i det omfang
sponsoratet m.v. indeholder markedsføringsmæssige elementer
Ifølge markedsføringslovgivningen skal markedsføringen være udformet med særlig hensyntagen til børns og unges naturlige godtroenhed og manglende erfaring og kritiske sans, som bevirker, at de er lettere at påvirke og nemmere at præge.
Skolen må i hvert enkelt tilfælde inden for de af kommunalbestyrelsen eventuelle fastsatte retningslinjer herfor tage stilling til, om den vil modtage gaver m.v., og i givet fald tage stilling til de konsekvenser, en modtagelse vil kunne medføre.
Her har jeg fuld tillid til, at kommunalbestyrelserne er i stand til også på dette område at tage deres ansvar på sig som folkevalgte.
Ved skolerejser forstås rejser i skoletiden, der udgør et alternativ til den daglige undervisning.
Deltagelse i skolerejser er i modsætning til ekskursioner og lejrskoler frivillig.
Kommunen skal efter folkeskolelovens § 50, stk. 6, som minimum afholde alle udgifter, der vedrører lærernes deltagelse i skolerejser, men der er naturligvis intet til hinder for, at kommunen betaler en større andel.
Afhængigt af hvor langt de kommunale midler rækker, eller hvor langt -bestyrelserne ønsker at gå, vil det altså ligge som en forudsætning, at den resterende del af udgifterne dækkes på en anden måde, og det vil typisk være ved hjælp af forældrebidrag.
Regeringen ønsker ikke at forbyde kommuner og skoler at tage imod gaver, det være sig i form af frivillige forældrebidrag eller sponsorater m.v.
Endvidere ønsker regeringen ikke at pålægge kommunerne administrative byrder i form af fastsættelse af etiske spilleregler og registrering af sponsorater.
I dette tilfælde må man sige, at forslagsstillerne helt udviser mistillid til kommunale myndigheder og bestyrelser.