Sophie Løhde (V), 2010-05-20:
Tak for ingenting, Fogh.
Sådan lød et lille udpluk af en række annoncer under den seneste folketingsvalgkamp i 2007.
Fælles for ikke blot de to eksempler, men i det hele taget for en lang række af annoncerne i valgkampen, var, at de letforståelige opfordringer, hvor det vel næppe var til at tage fejl af, hvor krydset skulle sættes, ikke var indrykket af nogen af oppositionspartierne, som man kunne tro, men derimod indrykket af fagforbundene Dansk Metal, LO og 3F. Ja, partistøtte er i dag rigtig mange ting.
For på den ene side er der den direkte form for partistøtte, hvor private bidragydere giver bidrag til de forskellige politiske partier, og hvis bidraget overstiger 20.000 kr., skal det anføres i partiernes regnskaber, ligesom partierne ved anonyme bidrag skal oplyse, hvor meget et givet parti har modtaget i alt fra anonyme bidragydere.
På den anden side er der så den indirekte form for partistøtte, som min indledning i talen illustrerede nogle tydelige eksempler på, og hvor en stribe fagforeninger hvert år pumper millioner af kroner i annoncer til støtte for venstrefløjen.
Eksempelvis viste en opgørelse foretaget af Gallup sidste år, at ni fagforeningsforbund i alt indrykkede 1.358 annoncer i oktober-november 2007, hvor der som bekendt blev afholdt folketingsvalg.
Lad mig herefter citere fra en artikel bragt i Politiken:
Hvis annoncerne var købt til listepris, kostede de op imod 35 mio. kr., viser Gallups tal.
Ja tak!
Det viser blot, at skal man diskutere de forskellige partiers økonomiske forhold i en valgkamp, skal man naturligvis også tælle fagbevægelsens store kampagnebudgetter med i regnskabet.
For selv om fagbevægelsen ikke længere giver bidragene direkte til partierne på venstrefløjen, er fagbevægelsen bestemt ikke holdt op med at støtte bl.a. Socialdemokraterne.
Fagbevægelsen bruger i dag bare pengene på selv at promovere venstrefløjen i stedet for at give pengene direkte – en udvikling, som man af flere årsager kan mene måske er udtryk for netop en mindre åbenhed omkring partistøtten.
Hertil kommer så alle de andre former for indirekte partistøtte, som fagbevægelsen praktiserer til fordel for venstrefløjen.
Her spiller ikke mindst den lokale fagbevægelse en meget aktiv og synlig rolle i valgkampene eksempelvis ved at stille ansatte til rådighed og finansiere tryk og omdeling af kampagneaviser, og en række steder dikterer fagbevægelsen ligefrem, hvilken politik venstrefløjen skal føre i den kommende valgperiode.
Tag blot det seneste kommunalvalg som et oplagt eksempel på, at ikke mindst LO tog den røde førertrøje på for at have betalt retten til at skrive venstrefløjens valgprogrammer i en række kommuner landet over.
Partistøtte er mange ting.
Det er i sig selv lidt trist, at åbenheden ikke rækker længere hos forslagsstillerne i Enhedslisten, når nu man ellers forsøger at skabe et indtryk af, at man i Enhedslisten er interesseret i at skabe en større åbenhed omkring partistøtte.
Men som sagt er det desværre ikke overraskende.
De gældende regler om partiers regnskaber findes som bekendt i lov om private bidrag til politiske partier og offentliggørelse af politiske partiers regnskaber.
Loven blev, som ministeren også allerede har redegjort for, vedtaget efter en grundig debat i 1990, hvor et bredt flertal af Folketingets partier støttede op om loven, ligesom der i 1995 blev foretaget en ændring af lovens regler om, i hvilket omfang partier skal offentliggøre oplysninger om bidragydere i deres regnskab.
Venstre var ikke en del af flertallet i 1990, som stemte for loven og for reglerne for privates bidrag til politiske partier.
Men selv om Venstre ikke var en del af flertallet, kan jeg da sagtens udløse spændingen og med det samme meddele, at vi ikke kan støtte de fremsatte beslutningsforslag, som jeg også gerne vil give nogle yderligere kommentarer med på vejen.
For mens SF i deres beslutningsforslag lægger op til, at spørgsmålet om partistøtte skal parkeres i en kommission, så er Enhedslisten langt mere præcis ved bl.a. at foreslå, at reglerne skal ændres, så navnene på alle bidragydere, der giver mere end 5.000 kr., skal offentliggøres sammen med størrelsen af bidraget.
Den nuværende beløbsgrænse, altså de her famøse 20.000 kr., er ud over de forskellige kompromisforhold, som ministeren har redegjort for, i øvrigt ikke blevet reguleret siden dens vedtagelse.
Derudover skal det bemærkes, at hvis man som kandidat personligt modtager et bidrag, siger reglerne klart og tydeligt, at beløbet er skattepligtigt, så også den del af festen er der altså regler for.
Endelig er det værd at huske på, at da loven om partistøtte blev vedtaget, var det udtryk for et kompromis inden for det flertal, som oprindelig vedtog loven, og som Venstre vel at mærke ikke var en del af.
Kompromiset indebar, at partierne fremover skulle oplyse navn og adresse på alle bidragydere, der gav over 20.000 kr., og samtidig skulle fagbevægelsen give medlemmerne mulighed for at framelde et bidrag til partierne.
Af forunderlige årsager, men igen bestemt ikke overraskende,
hører vi ofte kun venstrefløjen tale om den ene del af kompromiset, altså oplysningspligten for bidrag.
Men skal der omvendt være balance i tingene, skal spørgsmålet om øget åbenhed altså gå begge veje. Vi har i Venstre intet imod en øget åbenhed omkring partistøtte.
Vi synes faktisk, det er rigtig vigtigt, men til gengæld vil vi anbefale især Enhedslisten, at man også husker at tage en snak med sine kollegaer i oppositionen herom.
For skulle der være balance i tingene, burde reglerne også være sådan, at de enkelte medlemmer i fagforbundet positivt skulle give tilsagn om, at en del af deres kontingent måtte bruges til at støtte venstrefløjens valgkampagne, hvad enten pengene blev givet til Socialdemokraterne, eller fagforbundet selv indrykkede annoncerne.
Et sådant forslag er ikke helt uden erfaringer
Eksempelvis fungerer det allerede sådan i forbundet Dansk Jernbaneforbund, hvor medlemmerne selv skal melde til, hvis de vil støtte eksempelvis Socialdemokraterne med 10 kr., og det kan jeg som serviceoplysning meddele at 36 medlemmer valgte at gøre i 2001, vel at mærke ud af en medlemsskare på ca. 5.500 medlemmer.
Jeg skal derfor som afslutning slå fast, at vi i Venstre meget gerne gør op med beløbsgrænsen på 20.000 kr., hvis altså oppositionen er med på, at fagbevægelsen kun kan bruge penge på politik og i valgkampe, hvis medlemmerne positivt tilkendegiver støtte til det.
Til gengæld tror jeg desværre, at forslagsstillerne får en anelse svært ved at overbevise den samlede opposition om det positive i et sådant forslag, men man kan selvfølgelig altid håbe.
Jeg skal på den baggrund meddele, at vi i Venstre ikke kan støtte de to fremsatte beslutningsforslag.