Orla Hav (S), 2009-02-05:
Efter Socialdemokratiets mening tager man med dette lovforslag endnu et skridt væk fra den holdning, at vi er borgere og har nogle rettigheder i et samfund, som vi er en del af.
I stedet gives det indtryk, at vi er kunder i en butik med alle hånde varer på hylderne, hvor vi nærmest frit kan forsyne os.
Sandheden er jo, at vi lever i et samfund, som under nogle givne betingelser stiller os hjælp til rådighed i afmålte og fastlagte størrelser besluttet i henhold til samfundets prioriteringer.
Kommunerne skal tildele og udmåle disse størrelser.
Borgerne kan herefter klage til de sociale nævn og må så rette sig efter afgørelsen her fra.
Der er en stor sandsynlighed for, at borgeren oplever kommunerne som begrænser for det, vedkommende ønsker sig.
Kan borgeren så i den situation siges at vælge helt frit og åbent, eller er det ikke sandsynligt, at det offentlige tilbud vælges fra, fordi det er en måde at udtrykke sin utilfredshed på?
Det synes vi ikke er klogt.
Er det til gavn for en samlet set effektiv ressourceudnyttelse og sikring af et samlet overblik over borgernes livssituation, der jo kan ændre sig afgørende på kort tid?
kender kommunerne indholdet af det, som leverandører reklamerer med over for borgerne?
Kan kommunerne blåstemple en vare - i anførselstegn - de ikke kender indholdet af?
Er der afsat tid, penge og sagsbehandlingsressourcer til, at kommunen kan vurdere og aktivt følge udviklingen af indholdet i den - i anførselstegn - vare?
Skal den enkelte medarbejder godkendes på kompetencer, og følger godkendelsen medarbejderen, eller følger den firmaet?
Hvordan sikres et betryggende match mellem en borger, som kommunen gennem lang sagsbehandling har oparbejdet et kendskab til, og den leverandør, som nu anpriser sig med sine ydelser?
Det er jo en ydelse til personlig og praktisk hjælp i den nævnte rækkefølge.
Borgerne får ret til at disponere over skattefinansierede midler
: Er der fornøden sikkerhed for, at disse midler anvendes efter formålet?
Hvilken sikkerhed findes der for, at svage borgere ikke kommer i lommen på den stærke leverandør, som er vanskelig at fyre?
Hvem fører tilsyn med disse forhold?
I bemærkningerne til lovforslaget lægges der op til, at borgerne skal påtage sig arbejdsgiverstatus.
En række bemærkninger kredser om problemstillingen arbejdsmiljøregler for leverandøren.
Hvem har instruktionsbeføjelse og dermed ansvar for, at det menneske, der leverer serviceydelsen, er omfattet af bl.a. arbejdsmiljøregler, ferielovgivning og lignende?
Når det gælder arbejdsmiljøreglerne, kan der i henhold til bemærkningerne være tale om hele fire arbejdsgivere med instruktionsbeføjelser: borgeren, der er blevet bevilget et servicebevis; kommunen, der er lønudbetaler; det firma, som efter at have omdelt markedsføringsmaterialer har fået tildelt opgaven; eller, hvis det er en personlig aftale mellem borgere med servicebevis og en personlig leverandør, f.eks. en nabo.
Et lovforslag, der efter ministerens og regeringens udsagn er en del af regeringens kvalitetsreform, kan efter vores mening ikke siges at leve op til den fine overskrift, når der kan stilles så mange spørgsmål i tilknytning til konstruktionen.
Det ligner en ommer, men nu har vi stillet spørgsmålene, og vi vil selvfølgelig afvente svar på de mange spørgsmål, men grundlæggende er vi imod det her forslag, som vi synes rummer alle de elementer, der skal til for at gøre kerneydelsen i en velfungerende offentlig sektor endnu mere ubestemmelig og udflydende.
Vi synes ikke, det er et klogt forslag.
Men det er klart, at vi vil indgå i diskussionen i udvalgssammenhæng for at afbøde de værste skrubtudser heri, hvis det er muligt.