runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Özlem Sara Cekic (SF), 2010-02-25:
Tænk, at det kan skabe så meget kaos i regeringspartierne, at nærmest samtlige ordførere kommer herned i salen for at diskutere det her.
Hvor er det dog fantastisk, at man gerne vil diskutere psykiatri.
Problemet er bare, at psykiatrien simpelt hen er blevet underfinansieret med 1,4 mia. kr.
Jeg forstår ikke, hvad det er, der gør, at regeringspartierne nærmest ikke kan høre, at det kun er Lægeforeningen, der støtter forslaget helt uforbeholdent.
Der er rigtig mange, der synes, der er nogle problemer, og derfor opfordrer jeg også den nye minister til at være lydhør og lave en second opinion for at sikre, at politiet dukker op i civilt tøj, og sikre, at man ikke udskriver patienterne for hurtigt.
Alle de her ting har afgørende betydning, hvis vi skal gøre noget for sindslidende.
Peter Christensen (V), 2010-02-25:
Jeg vil da ikke udelukke, at jeg begår en fejl ved at tage alvorligt, hvad der bliver sagt fra Folketingets talerstol.
Det er muligvis en fejl, men det er nok en endnu større fejl, at jeg tager
Jakob Axel Nielsen (KF), 2010-02-25:
Det er måske i virkeligheden lidt upassende, at jeg som tidligere minister på området, der har haft ledelsen af forhandlingerne, tager ordet, men jeg vil gøre det som et slags sandhedsvidne.
Jeg mener, at det smukke i det her forløb, vi havde i satspuljeforhandlingerne, var, at vi var tvunget til at nå en enighed.
Jeg lagde vægt på, at vi alle sammen skulle være glade, når vi gik derfra, ud fra forskellige begrundelser.
Jeg skal ikke bestride, at jeg har talt med fru Özlem Sara Cekic nede bagved.
Jeg taler med så mange, og det gjorde jeg også i min tid som minister.
Men jeg vil i hvert fald sige, at min helt overordnede opfattelse af det her forløb var, at vi lavede en fælles pressemeddelelse, hvori vi glædede os over det her forslag.
Og det var også mit indtryk, at SF stod bag det.
Selv om der var ting, som SF fik ind i det, var der også ting, som Dansk Folkeparti, Konservative, Venstre og Socialdemokraterne fik ind i det.
Det er blot den kommentar, som jeg synes hører med til det samlede billede.
Liselott Blixt (DF), 2010-02-25:
Jeg har et meget kort og simpelt spørgsmål, der kan besvares med enten et ja eller et nej: Var denne aftale blevet til noget, hvis Socialistisk Folkeparti havde sagt nej?
Özlem Sara Cekic (SF), 2010-02-25:
Det var den nok, men vi kunne jo fra starten af se, at regeringen havde et flertal.
Derfor valgte vi at gå ind i forløbet, så vi kunne præge det så meget som muligt, så det blev til gavn for de patienter, som havde det allerallerdårligst, og så det ikke ramte alle og enhver.
Vi havde en interesse i at gå ind og påvirke den udvikling, og vi har fået mest ud af vores mandater på den måde.
Liselott Blixt (DF), 2010-02-25:
Jeg kunne godt have ønsket mig et kort svar, for jeg synes, at borgerne har ret til at vide, hvad en satspuljeaftale er.
Alle partier i satspuljekredsen skal være enige.
Er der et parti, der stemmer nej, bliver det ikke til noget.
Det har vi prøvet mange gange i satspuljekredsen.
Derfor spørger jeg igen ordføreren: Var denne aftale blevet til noget, hvis Socialistisk Folkeparti havde sagt nej?
Özlem Sara Cekic (SF), 2010-02-25:
Nu vil jeg snakke til borgerne derude, for de sidder og lytter med.
Det, der ligger i satspuljen, er, at man sidder rigtig mange mennesker i kredsen, alle partier undtagen Enhedslisten er med.
Der er et oplæg, man kan sige ja eller nej til, og man kommer selv med sine egne forslag.
Så kan det blive til noget.
Til sidst skriver man under på, at det er rigtigt.
Men regeringen kan altid gøre det, at den kan sige: Vi tager det her forslag ud af satspuljen.
Det kan den altid gøre, fordi den bare kan fremsætte det uden om satspuljepartierne.
Det var tilfældet her.
Jeg kunne se, at der var flertal for forslaget.
Selv om vi sagde nej i satspuljen, ville man tage det ud.
Jeg vil sige til borgerne, som kigger med, at så ville man gøre det uden om satspuljen, og det vil sige, at SF ville stå uden for og ikke ville have mulighed for at gøre det tidsbegrænset og bevirke, at der kom en følgegruppe, der skal følge det nøje, og at der kom mange andre kriterier: Der skal være tre tvangsindlæggelser, der skal være opsøgende psykoseteam.
Så kunne man have udformet det på en anden måde.
Vi har haft en interesse i at gå ind og præge det så meget som muligt, og vi er faktisk glade for, at vi kunne være med til det.
Derfor stemmer vi da for forslaget, men samtidig fortæller vi også, at vi har nogle bekymringer.
Jeg håber, at det er o.k., at man kan sige det, eller skal vi kun snakke positivt om det?
Det er sådan lidt irriterende, at det altid bliver sagt forkert.
Jeg vil bare spørge igen: Er det populistisk snak, at vi spørger den nye minister, om han vil være lydhør over for høringssvarene, der går ud på, at politiet ikke skal dukke op i uniform?
Jeg vil virkelig opfordre folketingsmedlemmet fra Venstre til at tænke sig rigtig godt om.
Det er ikke særlig lang tid siden, at en politibetjent i den her meget kaotiske situation kom til at skyde en sindslidende, som faktisk endte med at miste livet.
Jeg synes ikke, det er populistisk snak.
Jeg synes, det er dødærgerligt, at niveauet er så langt nede, at vi ikke kan komme med forslag til, hvordan man kan forbedre et forslag.
Er det nu også et problem, at man siger til sin nye minister: Prøv at høre, det betyder meget, at politiet ikke kommer i uniform, fordi det er meget angstprovokerende for folk?
Det kan godt være, at det er populistisk for Venstre, men vi synes, det er en vigtig kamp at kæmpe.
Bertel Haarder (V), 2010-02-25:
Men det skal jeg slet ikke blande mig i.
Jeg er selv far til en ung mand, der i visse tilfælde skal presses fysisk, han er handicappet, og der var på et tidspunkt en minister, der kom til at udsende et cirkulære om, at man nu ikke længere måtte tvinge nogen.
Det blev hurtigt lavet om, fordi den virkelige verden er anderledes end den teoretiske verden med berøringsangst og alt det, vi helst ikke vil sige og gøre.
Jeg synes, at de ordførere og min forgænger, hr. Jakob Axel Nielsen, som har siddet i satspuljekredsen og er blevet enige om dette her, har haft en heldig hånd, da de blev enige om denne meget begrænsede mulighed for at bruge tvang efter udskrivning.
Det er jo ikke noget med, at nogle skal rammes, som en ordfører sagde, det er noget med, at nogle skal hjælpes!
Det handler om personer, som gang på gang får tilbagefald i forbindelse med udskrivning, og hvor man med meget god grund hjælper dem til at kunne undgå tilbagefaldene.
Jeg har her til morgen læst de kritiske høringssvar og også set efter i bemærkningerne, om de ting, der kritiseres, er omhandlet i bemærkningerne, og jeg må sige, at jeg synes, at ganske meget af kritikken er berørt i bemærkningerne.
Det er ikke sådan, at kritikken er ignoreret.
Jeg synes, bemærkningerne har nogle gode ord, nogle heldige formuleringer – og det vil jeg sige, for det er jo ikke mig selv, der har skrevet dem eller har ansvaret for dem – omkring dette med at finde balancen mellem respekten for patienten, patientens selvbestemmelsesret og anvendelsen af tvang.
Der står, at det skal foregå værdigt, omsorgsfuldt og respektfuldt, at man skal benytte det mindste middels princip, og at der skal være et rimeligt forhold mellem tvangen og det, man får ud af den.
Jeg synes også, fru Sophie Løhde fik sagt gode ord om den ånd, der skal være omkring det.
Som der står: Det drejer sig om en lille gruppe patienter med alvorlig psykisk sygdom, hvor det har vist sig umuligt at fastholde dem i nødvendig medicinsk behandling efter udskrivning.
For disse patienter, der igen og igen indlægges med tvang, foreslås der indført hjemmel til tvungen opfølgning efter udskrivning.
Det er det, der står i bemærkningerne, og det er jo det, der skal gælde.
Når der står »så vidt muligt uden uniformering« – jeg tænker her på fru Anne Marie Geisler Andersens ønske om, at betjentene ikke skal være i uniform – betyder det jo »så vidt muligt uden uniformering«, og hvis det viser sig, at man ikke overholder det, skal det selvfølgelig indskærpes.
Derfor er det godt, at vi har en følgegruppe, som fru Karen J. Klint nævnte, og det er godt, at der er en tidsbegrænsning på 4 år.
Det er også godt, at der er så stort et engagement blandt ordførerne for det.
Dermed vil jeg sige tak for den meget brede opslutning om forslaget.
Per Clausen (EL), 2010-02-25:
Jeg skal også huske at sige velkommen til indenrigs- og sundhedsministeren på den nye post.
Vi har jo undertiden også mødt hinanden andre steder, på andre poster.
Men jeg vil godt spørge indenrigs- og sundhedsministeren, om det ikke er rigtigt, at det er en helt sædvanlig måde at argumentere på, at man siger, at når man indfører nogle restriktioner og tvangsforanstaltninger over for borgere, gør man det af hensyn til dem selv.
Det er vel et helt almindeligt synspunkt.
Men jeg vil godt spørge indenrigs- og sundhedsministeren, om det, når han læser teksten i bemærkningerne, som han har læst grundigt, kan jeg forstå, så ikke undrer ham lidt, at der er så mange ting, man ikke har gjort.
Man har ikke sørget for, at de planer, der skulle laves ved udskrivningen, fungerer.
Man kan konstatere, at det i nogle tilfælde har haft meget alvorlige konsekvenser, at de ikke fungerer.
Alligevel konstaterer man sådan lidt lemfældigt, at selv om man havde gjort det, havde det alligevel ikke virket, og på den baggrund indfører man et helt nyt princip for tvangsudøvelse inden for psykiatrien.
Synes ministeren alligevel ikke, at det er lidt mærkeligt, at man ikke har gjort nogle af alle de ting, som man kunne have gjort, og som man kunne prøve at gøre først?
Bertel Haarder (V), 2010-02-25:
Jeg synes ikke, at vi ved denne lejlighed skal gennemgå alt, hvad der står i bemærkningerne.
Jeg synes, at bemærkningerne rammer rigtigt med hensyn til den holdning, som vi går til dette spørgsmål om tvang med.
Så må jeg nu nok sige, at det meste af den tvang, vi udøver i samfundet, vel er den, der fremgår af retsplejeloven, og der er det da mig bekendt som regel af hensyn til andre, at man udøver tvang mod personer.
Her er det altovervejende af hensyn til patienterne selv, men vi ved, at der er enkelte tilfælde, tragiske tilfælde, hvor disse psykiatriske patienter også er til fare for andre.
Men det er især af hensyn til dem selv, og det er berettiget, at det beskrives sådan.
Simon Emil Ammitzbøll (LA), 2010-02-25:
Jeg tror, der andre forskelle på Enhedslisten og Liberal Alliance end dem, som hr. Per Clausen prøver at nævne.
Det ville være uden for almindelig taletid, hvis jeg skulle gennemgå dem her, men jeg vil stadig væk sige, at jeg synes, at hr. Per Clausen begår den helt grundlæggende fejl at sige, at man bare kan sammenligne folk, som har de her stærke psykiske problemer, en til en med resten af befolkningen.
Det her er jo faktisk, fordi vi netop vil hjælpe en svag gruppe.
Det er jo ikke det modsatte, der er tale om.
Der, hvor adskillelsen jo i virkeligheden er i forbindelse med det om tvang i flæng, som jeg nævnte før, er, at man er parat til at lave indgreb over for almindelige mennesker, som er i stand til at tage vare på sig selv, fuldstændig vilkårligt.
Her taler vi om folk, som har stærke psykiske problemer, og som har brug for, at man fra samfundets side også går ind og hjælper.
Det gør man med en lang række tiltag.
Virker de ikke, kan man i allersidste nødstilfælde gå ind med tvang, hvis det også er kombineret med et behandlingsforløb.
Per Clausen (EL), 2010-02-25:
Ministeren har jo ret i, at der står gode ting i bemærkningerne, som med fordel kunne stå i selve lovteksten, tror jeg.
Det er der også nogle der har påpeget i høringssvarene, og det må vi se på om vi kan få gjort et eller andet ved i den videre proces.
Men der, hvor jeg synes at bemærkningerne er uendelig svage, er i argumentationen for, hvorfor det her er nødvendigt.
Der henvises til, at der er forskellige ting, man kan gøre.
Så skriver man, at det nok ikke altid er nok.
Jeg tror, at man henviser til enkelte henvendelser fra borgere.
Og selv om man ikke har gjort alle de ting, man ikke er helt sikker på er nok, så igangsætter man det her, som vel er en ret dramatisk udvidelse af muligheden for at udøve tvang over for borgerne, nemlig når de hverken har begået noget kriminelt eller i udgangspunktet er til fare for sig selv eller deres omgivelser, men kan blive det engang i fremtiden.
Det gør man efter min mening på et meget, meget løst grundlag, og det er sådan set det, jeg er bekymret for.
For selvfølgelig kan vi – måske – bryde alle principper for, hvornår der skal udøves tvang over for borgerne, hvis der er virkelig, virkelig gode og konkrete argumenter for, at det er det, der skal til.
Özlem Sara Cekic (SF), 2010-02-25:
I høringssvarene står der, at når det er planlagt, vil man rigtig gerne have, at politiet altid kommer i civilt tøj.
Der har været rigtig mange uheldige situationer, hvor nogle sindslidende desværre har mistet livet, fordi det simpelt hen er for angstprovokerende for dem, at politiet kommer i uniform.
Jeg vil rigtig gerne høre, om det er noget, ministeren vil være interesseret i at lave om på, så der står »altid«, fordi det er få patienter, fordi det er planlagt, og fordi vi kan forebygge, at der ikke pludselig opstår en meget, meget uheldig situation, der gør, at patienten i stedet for at få behandling ender med at miste livet.
Bertel Haarder (V), 2010-02-25:
Jeg ved ikke, om selve synet af uniformen har haft katastrofale konsekvenser, men jeg vil ikke udelukke, at det kan være tilfældet i enkelte situationer, og derfor vil jeg lægge vægt på det, jeg sagde til fru Anne Marie Geisler Andersen, at når der står, at man så vidt muligt skal møde i civil, betyder det, at man så vidt muligt skal møde i civil.
Og hvis følgegruppen finder frem til, at det bliver helt almindeligt, at man ikke møder i civil, skal det selvfølgelig indskærpes, for loven er ikke formuleret, som den er, for sjov, men fordi det er vigtigt, at betjentene så vidt muligt møder i civil.
Özlem Sara Cekic (SF), 2010-02-25:
Vi har jo to gange før haft en minister i samråd om præcis det her emne, i forbindelse med at politiet er rykket ud til sindslidende i uniform ved en tvangsindlæggelse, hvor det har haft nogle meget katastrofale følger.
Der står i lovforslaget »så vidt muligt«, men det er faktisk ikke særlig tit, det sker.
Når man snakker med LAP, som er Landsforeningen af tidligere og nuværende psykiatribrugere, siger de jo, at det betyder utrolig meget, at politiet kommer i civilt tøj, og derfor kan jeg ikke rigtig forstå, hvorfor vi skal vente 2 år.
Hvis der er noget, der kan forebygge, at der opstår en uheldig situation, og vi har nogle meget smertefulde oplevelser fra tidligere, hvorfor kan vi så ikke skrive det ind?
Bertel Haarder (V), 2010-02-25:
Derfor tror jeg ikke, det er klogt at udelukke, at politiet kan møde i uniform.
Når man indfører noget nyt, vil der jo gradvis blive etableret en praksis for, hvordan man bruger dette nye redskab.
Vi kan ikke vide, helt præcis hvor mange det kommer til at dreje sig om, men vi ved, at der vil være en følgegruppe, der fra første færd vil følge det.
Vi ved, at hele ordningen er tidsbegrænset, og vi ved også, at der udtrykkeligt – allerede på side 4 i bemærkningerne – står, at det drejer sig om en lille gruppe patienter med alvorlig psykisk sygdom, som det har vist sig umuligt at fastholde i nødvendig medicinsk behandling efter udskrivning.
Det er den gruppe, det drejer sig om.
Det kan man jo ikke komme bort fra.
Sophie Løhde (V), 2010-02-25:
Så det havde også betydet, at såfremt ordføreren fra eksempelvis Socialistisk Folkeparti eller et andet parti havde haft nogle store betænkeligheder og havde været imod nogle ting, så havde man kunnet sørge for, at vi ikke behandlede det her lovforslag i dag, at det ikke var blevet til noget, fordi samtlige partier har vetoret.
Vivi Kier (KF), 2010-02-25:
Jamen jeg kan jo kun igen bekræfte, at man har vetoret, når man sidder i satspuljekredsen og forhandler, og havde der været et enkelt parti, som ikke ønskede at være med, kunne man have meddelt det, og så var forslaget ikke blevet til noget i den forhandling.
Özlem Sara Cekic (SF), 2010-02-25:
Det kan man godt under en forhandling.
Det er bare som en serviceoplysning til borgerne.
Hvis regeringen kommer med et forslag til satspuljeaftalen og der bliver sagt nej, kan det så tænkes, at man kan stille det forslag et andet sted?
Vivi Kier (KF), 2010-02-25:
Jeg mener faktisk, at vi stiller hinanden spørgsmål og debatterer med hinanden.
Özlem Sara Cekic (SF), 2010-02-25:
Det var da helt utroligt, at ordføreren kunne lave sådan en vinkel.
Jeg spurgte: Når man har en forhandling, der handler om satspuljen, og der er nogle partier, der siger nej, kan regeringen så ikke vælge at tage den uden om satspuljen, ligesom man gjorde med oppegående fikseringer?
Det kan man da vel godt sige ja eller nej til i stedet for at begynde at snakke om, hvad man kan sige, og hvad man ikke kan sige fra talerstolen.
Simon Emil Ammitzbøll (LA), 2010-02-25:
Liberal Alliance står som en del af satspuljeforligsgruppen også bag det her lovforslag.
Det er klart, at der har været en masse overvejelser oppe i forbindelse med lige præcis denne del af aftalen – det har der for os, og det har der jo også for andre, hvilket også allerede er fremgået af debatten.
Det er jo altid nogle meget alvorlige overvejelser, der skal gøres, når man indfører tvangsmæssige indgreb over for borgerne, også når det er stærkt psykisk syge borgere, der er tale om.
Vi har generelt et ønske om at indføre mere frihed for borgerne i det danske samfund, og derfor er det for os selvfølgelig også en helt særlig situation, hvor der skal gøres nogle helt særlige overvejelser, når man skal vægte ønsket om mere frihed i forhold til tvang.
Men der er tale om en helt speciel gruppe af borgere med nogle helt specielle problemer, og vi har i samarbejde med de øvrige satspuljepartier vurderet, at det vil være godt at prøve at se, om man med den her form for tvungen opfølgning som allersidste nødløsning kan være med til at hjælpe disse mennesker – det er jo det, det handler om; lad os nu tale om det, som det er – efter at en lang række andre tiltag skal være foretaget, og kun når det er i samarbejde med en anden behandling.
Det er jo det, der står i forslaget.
Så har vi været med til at lave en forsøgsordning, som det oven i købet også er, og som vil løbe i 4 år, og som vi jo skal have evalueret og kan blive klogere af og se, om nogle af de indvendinger, der er, og som jeg også har læst i en række af høringssvarene, vil gøre, at man kan bløde op i løbet af den periode.
Det ved man jo ikke, men det må man jo blive klogere på.
Men pointen er, at noget i hvert fald skulle gøres, og man kan sige, at med de garantier, der er, med tanke på alle de ting, der skal være gennemgået, og den retssikkerhedsgaranti, der i virkeligheden ligger der, så vil det jo heldigvis blive ganske, ganske få mennesker, det her vil komme til at dreje sig om.
Men vi mener, at det er positivt og kan have nogle positive effekter for de mennesker, det handler om.
Derfor – og som en del af den aftale, vi har indgået – stemmer vi for, og så vil jeg bare lige til sidst sige, at da vi jo elsker frihed, også på sundhedsområdet, vil jeg gerne byde den nye sundhedsminister velkommen.
Han er jo også kendt for at have nogle stærke synspunkter om frihed, og det håber vi så også vil komme til at gøre sig gældende på det her område.
Per Clausen (EL), 2010-02-25:
Jeg synes jo, at det var smukt af hr. Simon Emil Ammitzbøll, at han nævnte, at Liberal Alliance er et parti, der går meget ind for frihed, umiddelbart efter at han havde tilkendegivet, at han vil stemme for et lovforslag, som betyder en dramatisk udvidelse af myndighedernes mulighed for at fratage mennesker deres frihed, med henvisning til at noget må der jo gøres.
Det var hans formulering.
Tror hr. Simon Emil Ammitzbøll ikke, at hvis man kigger på den lange række af undladelsessynder, hvoraf adskillige er nævnt i lovforslagets bemærkninger, så kunne man måske gøre ganske meget og ganske meget bedre for at afhjælpe de her menneskers ulykkelige situation, og at tvang også i det her tilfælde er noget, man ikke skal gribe til, med henvisning til at noget må gøres, når man ikke har gjort ret meget?
Simon Emil Ammitzbøll (LA), 2010-02-25:
Man kan sige, at i modsætning til så mange andre, herunder Enhedslisten, ønsker vi ikke at indføre tvang over for almindelige mennesker i flæng, men vi mener, at man skal tage det alvorligt, at der er tale om folk med svære psykiske lidelser, som man gerne vil hjælpe fra samfundets side.
Der står i lovgivningen, at det er en sidste mulighed.
Der står alle de initiativer, som skal være taget, inden man går til tvang, og der står endda, at det kun må ske, i kombination med at der stadig væk er et behandlingsforløb.
Så jeg synes faktisk, at man har sørget for at tage hånd om de bekymringer, der kunne være.
Derudover har man valgt kun at lave det som en forsøgsordning, så hvis det skulle gå så galt, som hr. Per Clausen tror, vil der jo også være mulighed for at rette op, netop fordi man kun har indført den for en 4-årig periode.
Vivi Kier (KF), 2010-02-25:
Og så vil jeg sige: Jo, regeringen kan til enhver tid fremsætte de lovforslag, den måtte ønske at fremsætte, ligesom man kan fremsætte forslag i satspuljekredsen, og så kan man som parti vælge at sige nej tak.
Det gjorde Socialistisk Folkeparti ikke, og det har de tilsyneladende vældig meget fortrudt.
Det er jeg stadig væk dybt, dybt rystet over.
Birgitte Josefsen (V), 2010-02-25:
Jeg kom også fra psykiatrien og arbejdede med de meget, meget tunge psykiatriske brugere, da jeg kom herind, og jeg har faktisk meget god kontakt til psykiatrien stadig væk.
Jeg må jo sige, at jeg synes, det er fuldstændig misforstået omsorg, som SF's ordfører giver udtryk for.
Det er omsorgssvigt af værste skuffe, at man ikke vil tage hånd om de svært psykisk syge borgere, vi har i det her land, og som er i den situation, at de har svært ved at administrere den behandling, der bliver sat i værk.
Jeg synes, det er så beskæmmende at høre et partis ordfører stå her og udvise omsorgssvigt over for en meget, meget svær og tung psykiatribrugergruppe.
Özlem Sara Cekic (SF), 2010-02-25:
Vi er enige om satspuljeaftalen, så er den færdig.
Til det andet vil jeg sige, at jeg jo selv har en psykiatrisk baggrund.
I modsætning til ordføreren, som jo har siddet herinde i mange år, kom jeg faktisk fra psykiatrien, da jeg blev valgt og kom herind.
Jeg arbejdede også med de her allerdårligste grupper på gadeplan, hvor vi havde stofmisbrugere, som også havde en sindslidelse.
Og hvad den gruppe angår, kan man jo se, at der, hvor det går galt for ordføreren fra Venstre, er, at hun tror, at medicin alene kan gøre en forskel for den her gruppe.
Det kan den ikke.
Vi ved også fra tal fra Sundhedsstyrelsen, at der er en række patienter, der slet ikke har gavn af medicin, som den ikke virker på.
Derfor er det også nødvendigt at sige, vil jeg sige som tidligere sygeplejerske – og det vil ordføreren give mig ret i, fordi hun også selv er sygeplejerske – at det er vigtigt med terapi, at det er vigtigt med opsøgende arbejde, at det er vigtigt, at der er en seng, når man har brug for den, at der er et netværk, alle de her ting.
Ja, det her er en lillebitte del af det, men billedet er altså langt større.
Sophie Løhde (V), 2010-02-25:
Jeg er meget glad for, at ordføreren for Enhedslisten i dag sætter fokus på den gruppe af patienter, som ikke har fået det tilbud, som de vel at mærke burde have fået, hvis alt fungerede.
Og det er jo her, hvor vi må sige at lovforslagets begrænsninger kommer ind i billedet, fordi lovforslaget her og spørgsmålet om tvungen opfølgning ikke kan finde anvendelse, medmindre alle muligheder er udtømt.
Det var også det, jeg understregede i min ordførertale: Alle muligheder skal være udtømt.
Så det er altså ikke sådan, at det her er et lovforslag, hvor vi kan sige: Hold da op, nu kan man springe over, hvor gærdet er lavest.
Tværtimod siger vi jo netop, at en forudsætning for, at det her lovforslag overhovedet kan finde anvendelse, er, at alle muligheder har været prøvet, og det vil sige, at der er lavet de nødvendige udskrivningsaftaler og de nødvendige koordinationsplaner.