Morten Løkkegaard (V), 2015-11-03:
Nu kan man jo spekulere sig frem til mange ting, og Venstre er ikke et parti, der er kendt for at ligge på den lade side.
Vi er jo et handlingsorienteret parti.
Så det er nok lidt tidligt at begynde at diskutere, hvad vi vil gøre, hvis det bliver et nej, når vi nu tror, at det bliver et ja.
Men det fremgår jo her, at hvis man skulle komme i den situation, er det da langtfra givet, at der nødvendigvis kommer en forhandling.
Hvis der bliver en forhandling, er der alle de problemer, som jeg møjsommeligt har stået og gjort rede for, så det er jo svaret på det.
Der bliver en masse problemer, hvis man får en forhandling.
Men altså, det er selvfølgelig oplagt, at man vil foretage sig noget, men det er jo spekulationer.
Jeg tror stadig væk på et ja.
Tak, hr. formand.
Når Dansk Folkeparti i de her dage, også med beslutningsforslaget her, lokker med garantier for at blive i Europol, så hænger lokketonerne jo tæt sammen med begrebet parallelaftale.
Danmark får uden for enhver tvivl en aftale, hvis vi siger nej, har det lydt fra ordføreren.
Men ak, den slags sirenesang skal man ikke lade sig lokke af.
Det gjorde Danmarks Radios faktatjekprogram Detektor jo altså heller ikke forleden, hvor man testede denne særlige DF-garanti for en parallelaftale.
Konklusionen var klar: Det eneste sikre ved et nej den 3. december er, at Danmark ikke længere er en del af politisamarbejdet Europol, og at en parallelaftale er der slet ingen garanti for.
Hvis en aftale endelig skulle komme på tale, ja,
så vil den være længe undervejs og af ringere kvalitet end den tilvalgsordning, som et ja jo altså garanterer.
Derfor er det uhyre vigtigt at stemme ja den 3. december, og derfor er det også, at politiet jo så brændende ønsker at fortsætte i Europol – for at bevare noget godt og ikke gøre det nemmere for børneskændere, menneskehandlere, narkogangstere og terrorister.
Problemerne med parallelaftaler er som bekendt mange.
Vi har været inde på nogle af dem, og jeg skal bare gentage, at vi har fire af slagsen i øjeblikket, og at der altså er to, der er blevet sagt nej til.
Alene af den grund er der altså ikke tale om en garanti for en fremtidig aftale.
Det bliver ikke nogen nem forhandling, og prisen er som bekendt høj, når man går i gang med sådan noget igen.
Da briterne ønskede at vælge Europol til – og det var endda som en tilvalgsordning – satte Spanien sig pludselig imod.
Uofficielt vidste alle, at blokaden jo altså ikke skyldtes noget, der nødvendigvis havde noget med det problem at gøre, men handlede om konflikten om Gibraltarklippen.
Så er der jo tidsfaktoren, vi også har været inde på, nemlig at den gennemsnitlige forhandlingstid for de hidtidige danske parallelaftaler er 4-5 år.
Læg dertil, at alle de øvrige 27 EU-partnere skal ratificere en eventuel aftale.
For nordmændene har det som bekendt betydet, at de nu efter 9 år stadig venter på en aftale om arrestordrer.
Endelig er alle enige om, at forhandlingsresultatet aldrig vil blive bedre for politiet end den ordning, som man har i dag.
Der vil med andre ord blive tale om et B-medlemskab og altså efter 5-10 års forhandling.
Sidst, men ikke mindst, vil jeg sige, at parallelaftaler har endnu flere ulemper.
Hver gang ordningen ændres, skal man jo til at forhandle igen.
Og endelig må man sige, at en parallelaftale og den endelige beslutning om en sådan er overladt til Europa-Parlamentet – de har nemlig vetoret ved den slags aftaler.
Og så må man jo spørge: Er Europa-Parlamentet bedre til at beslutte for Danmark, end Christiansborg er?
Konklusionen er klar: En parallelaftale er ikke noget seriøst alternativ til en tilvalgsordning.
Der er ingen garanti, for det hele er for usikkert, giver for lidt og varer for længe.
Derfor afviser vi i Venstre beslutningsforslaget.