Frank Aaen (EL), 2010-12-15:
Der skæres ude i kommunerne, og der skal skæres endnu mere næste år.
Det er jo klart beskrevet af virkeligheden, og det er også klart fremlagt af regeringen, at den står på minus ude i det offentlige, hvad angår velfærden, næste år.
Regeringen og Dansk Folkeparti siger så, at nedskæringerne skyldes, at kommunerne har brugt for mange penge.
Det kan godt være, kommunerne har brugt flere penge, end regeringen har tilladt, det vil jeg ikke udelukke, men det er altså ikke sådan, at der er for meget velfærd ude i kommunerne, det er der ikke.
Når der nu fyres på skolerne, hospitalerne, i ældreplejen, så er der vel ikke nogen, der mener, at det er, fordi den fælles velfærd er for god og derfor skal slankes.
Der mangler penge, siger man så bare fra regeringens side.
Og det kan der jo være noget om.
VKO har jo tømt statskassen med massive skattelettelser til de rigeste i samfundet, men det har vi diskuteret så mange gange før, så lad os bare lade debatten om skattelettelser ligge i den her omgang.
Den linje, som skattelettelserne er udtryk for, fra regeringens side er også meget godt illustreret af den økonomiske redegørelse, finansministeren lige har lagt frem.
Redegørelsen er jo en konsekvensberegning af regeringens egen politik, altså følgerne af det, man har gjort, og af det, som nu bliver gjort med vedtagelse af den nye finanslov for 2011.
Det er de ting, man har prøvet at indregne i den økonomiske redegørelse.
Og der redegøres for, at samfundet bliver rigere næste år.
Der bliver flere penge i samfundet at bruge i 2011, end der var til rådighed i 2010.
Spørgsmålet er bare til hvad?
Her har regeringen jo truffet et indlysende klart politisk valg.
Det, som man synes den ekstra indkomst, samfundet har næste år, skal bruges til, er privat forbrug, hvorimod der skal gives mindre til velfærden.
Når jeg fremdrager det, er det for at sige, at det ikke er økonomisk nødvendighed, der gør, at der skæres i kommunerne næste år på samme måde, som der skæres lige i øjeblikket.
Det har ikke noget at gøre med økonomisk nødvendighed, det er et meget klart politisk valg, hvor regeringen har sagt, at når der er lidt flere penge, skal der gang i dankortet, for for regeringen og Dansk Folkeparti er det vigtigere at få en større omsætning i Fona, hos Elgiganten, hos bilforhandleren.
Det er vigtigere, at deres omsætning stiger, end at der bliver sikret mere og bedre velfærd.
Det er altså ikke en regnefejl på nogen måde.
Det er regeringens langsigtede mål at lade det private forbrug stige, mens velfærden sakker bagud, og det er altså et direkte minus i 2011.
Hidtil har man sagt nulvækst også i 2012, 2013 og 2014, og det ved vi jo godt betyder nedskæringer på område efter område, fordi behovene for velfærd på andre områder er voksende.
Med nulvækst kan man helt sikkert sige, at nedskæringerne fortsætter.
Så kunne vi så lige se i avisen, at Venstres ordfører nu vil overgå regeringen og siger – og jeg går ud fra, det er aftalt, ellers må finansministeren jo sætte
Venstres ordfører på plads – at målsætningen om nulvækst inden for velfærden nu ikke var til 2014, men til 2010
Det svarer jo meget godt til en udvikling, som vismændene har beskrevet i en af deres rapporter, hvor de viser, hvorfor de tror der kommer til at mangle penge i de offentlige kasser, og det gør de på den måde, at de har lavet nogle regnestykker, som de så prøver at lægge forudsætningerne frem for.
En af de interessante forudsætninger, vismændene bruger, er, at de mener, at det private forbrug skal fordobles frem til 2035.
Samtidig siger man så, at når forudsætningen er, at det private forbrug skal fordobles, kommer der til at mangle penge til velfærden.
Ja, siger vi så, men måske kunne man lade være med at lade det private forbrug blive fordoblet.
Måske kunne vi lade være med at lade det stige næste år i det omfang, regeringen har lagt op til, og i stedet prioritere mere og give penge til mere velfærd.
Det, der sker lige nu med det, vi har set i den senere tid, med det, vi ser i den finanslov, der behandles i dag, i den økonomiske redegørelse, regeringen lige har fremlagt, og i det, som vismændene regner på ud fra tilsvarende forudsætninger og så i det længere åremål, er jo et udtryk for den drøm, som finansministeren udtrykte så klart for flere år tilbage.
Det er jo det, der er i fuld gang, nemlig at man vil forvandle Danmark fra det, vi altid har kaldt den danske model med fælles velfærd, til i stedet for, om jeg så må sige, at være købmandsbutikken, der bliver større og større i stedet for fællesskabet.
Det er den minimalstat, som Anders Fogh Rasmussen i sin tid skrev om, som han blev bange for, men som han alligevel har arbejdet hårdt på at gennemføre.
Det er jo det ideologiske slagsmål, vi står midt i, nemlig liberalisme eller fællesskab.
Og det er derfor, vi ikke bare angriber regeringen og Dansk Folkeparti for deres ønske om mere privatisering på bekostning af fællesskabet, men at vi også rejser debatten over for vores venner i Socialdemokratiet og SF, der selvfølgelig, det behøver jeg ikke at sige, står for en klart bedre politik end regeringen – det er derfor, vi vil have en ny statsminister – men som altså også, det kan vi se, når vi læser på S og SF's tal, har en målsætning, der tvister samfundet væk fra fællesskabet over mod det private, over mod det, som gør, at der, om jeg så må sige, skal lidt flere penge i egen lomme i stedet for at blive brugt til fælles bedste.
Det er altså spørgsmålet om, hvordan samfundet skal udvikle sig, som står på spil i øjeblikket, og det er det, som vi vil bruge vores indflydelse på en kommende regering til at få ændret, altså at man, når man har et regeringsskifte, så selvfølgelig også får en anden samfundsmodel som vision.
Det synes vi er meget vigtigt.
Måske skal der også meget mere diskuteres visioner i dansk politik end det, vi ser i øjeblikket, hvor der er en stor tendens til, at folk render i hælene af hinanden.
Vi har selvfølgelig vores ændringsforslag til finansloven, en lang række forslag, som vi plejer.
Vi har bl.a. koncentreret os om fire forslag, der skaffer penge i kassen.
De rigeste i samfundet, dem, der tjener mere end 0,5 mio. kr., skal efter vores mening næste år betale det samme i skat, som de betalte i 2009.
Det synes vi ikke er noget dramatisk krav.
Det vil give 7 mia. kr. i kassen og kunne aflyse enormt store nedskæringer ude i kommunerne.
Vi foreslår, at man skal have 10 mia. kr. mere fra Nordsøen, altså olien.
Vi foreslår skat på spekulation.
Vi foreslår flere penge fra de multinationale selskaber.
Så har vi også fremlagt en beskæftigelsesplan.
Vi skal have nedbragt CO2-udslippet fra transportsektoren, og vi skal have omstillet landbruget til økologi.
Hvis man gør de ting, som jo selvfølgelig også er fuldt finansieret, vil der kunne skaffes 60.000 arbejdspladser.
Der vil samtidig kunne sikres et meget vigtigt bidrag til klimaudfordringen, og her kan Danmark bringe sig i spidsen for at gøre noget for klimaet.
Vi kan også skaffe beskæftigelse, ikke bare i almindelighed, men i særdeleshed i industrien, som er hårdt ramt af nedskæringer, og i forhold til udkantsområderne, som er hårdt ramt af krisen.
Det er de visioner, vi har på det område, nemlig at sørge for målrettet at skabe beskæftigelse, ikke bare håbe på, at der kommer arbejdspladser, men virkelig investere både for at løse problemerne med klima og miljø og sørge for, at der kommer nogle flere arbejdspladser, bl.a. inden for industrien.
Da der var kritik af, at finansministeren ikke var liberal nok, så svarede finansministeren, der dengang var beskæftigelsesminister, at hvis det private vokser mest og den fælles velfærd vokser mindre og gør det år efter år, så bliver Danmark forvandlet.
Det er jo det, der er i fuld gang, nemlig at man vil forvandle Danmark fra det, vi altid har kaldt den danske model med fælles velfærd, til i stedet for, om jeg så må sige, at være købmandsbutikken, der bliver større og større i stedet for fællesskabet.
Det er jo det ideologiske slagsmål, vi står midt i, nemlig liberalisme eller fællesskab.
Og det er derfor, vi ikke bare angriber regeringen og Dansk Folkeparti for deres ønske om mere privatisering på bekostning af fællesskabet, men at vi også rejser debatten over for vores venner i Socialdemokratiet og SF, der selvfølgelig, det behøver jeg ikke at sige, står for en klart bedre politik end regeringen – det er derfor, vi vil have en ny statsminister – men som altså også, det kan vi se, når vi læser på S og SF's tal, har en målsætning, der tvister samfundet væk fra fællesskabet over mod det private, over mod det, som gør, at der, om jeg så må sige, skal lidt flere penge i egen lomme i stedet for at blive brugt til fælles bedste.
Det er altså spørgsmålet om, hvordan samfundet skal udvikle sig, som står på spil i øjeblikket, og det er det, som vi vil bruge vores indflydelse på en kommende regering til at få ændret, altså at man, når man har et regeringsskifte, så selvfølgelig også får en anden samfundsmodel som vision.
Det synes vi er meget vigtigt.
Måske skal der også meget mere diskuteres visioner i dansk politik end det, vi ser i øjeblikket, hvor der er en stor tendens til, at folk render i hælene af hinanden.
Vi har selvfølgelig vores ændringsforslag til finansloven, en lang række forslag, som vi plejer.
Vi har bl.a. koncentreret os om fire forslag, der skaffer penge i kassen.
De rigeste i samfundet, dem, der tjener mere end 0,5 mio. kr., skal efter vores mening næste år betale det samme i skat, som de betalte i 2009.
Det synes vi ikke er noget dramatisk krav.
Det vil give 7 mia. kr. i kassen og kunne aflyse enormt store nedskæringer ude i kommunerne.
Vi foreslår, at man skal have 10 mia. kr. mere fra Nordsøen, altså olien.
Vi foreslår skat på spekulation.
Vi foreslår flere penge fra de multinationale selskaber.
Her siger vi, at der skal sættes ind i forhold til mere vedvarende energi, at der skal sættes ind i forhold til energirenovering og energibesparelse.
Vi skal have nedbragt CO2-udslippet fra transportsektoren, og vi skal have omstillet landbruget til økologi.
Der vil samtidig kunne sikres et meget vigtigt bidrag til klimaudfordringen, og her kan Danmark bringe sig i spidsen for at gøre noget for klimaet.
Vi kan også skaffe beskæftigelse, ikke bare i almindelighed, men i særdeleshed i industrien, som er hårdt ramt af nedskæringer, og i forhold til udkantsområderne, som er hårdt ramt af krisen.
Det er de visioner, vi har på det område, nemlig at sørge for målrettet at skabe beskæftigelse, ikke bare håbe på, at der kommer arbejdspladser, men virkelig investere både for at løse problemerne med klima og miljø og sørge for, at der kommer nogle flere arbejdspladser, bl.a. inden for industrien.