Henriette Kjær (KF), 2010-06-02:
Vi står i dag med to bud på, hvem der skal lede Danmark, og hvordan Danmark skal ledes i de kommende år: På den ene side har vi VK-regeringen, og på den anden side har vi et S-SF-alternativ.
På den ene side har man os, som vil rydde op efter krisen og skabe orden i statsfinanserne, og på den anden side et alternativ, som godt nok har fremlagt en flot og glitret plan, men desværre en plan, der slet ikke løser den opgave, vi står med for at få at nedbragt underskuddet på statsbudgettet.
Regningen for krisen, for renoveringspuljen, for eksportkreditpakkerne, for at vi har sat så meget gang i økonomien, at vi er kommet meget bedre igennem krisen, end man havde turdet håbe på, vil oppositionen lade ligge i skuffen.
På den ene side har vi regeringspartierne, som handler ansvarligt, som ikke skjuler for befolkningen, at krisen har kostet dyrt.
Når vi lukker Folketinget om få uger, så har vi gennemført en række tiltag, som bestemt ikke er populære, men vi har til gengæld været hudløst ærlige.
På den anden side står oppositionen, som gennem det forløbne år er blevet stadig mere populistiske, og hvis eneste fokus er at lokke vælgerne til og ikke at løse Danmarks problemer.
Fagbevægelsens stort anlagte kampagne under sloganet »Som en tyv om natten« passer faktisk rigtig godt på S-SF, for de vil jo ikke fortælle, hvordan regningen for krisen skal betales.
Deres løsninger er hemmelige.
De vil komme som en tyv om natten.
Der er heldigvis stor forskel på de problemer, vi har i Danmark, og de problemer, som de sydeuropæiske lande har at slås med; ingen tvivl om det.
Men når vi er så optaget af at holde orden i dansk økonomi, så skyldes det jo, at vi engang, nemlig i 1982, var i en situation, som minder om den græske.
Den socialdemokratisk ledede regering med Anker Jørgensen i spidsen måtte kaste håndklædet i ringen, og daværende finansminister Knud Heinesen erklærede, at Danmark stod på afgrundens rand.
Bunden var gået ud af statskassen, renten galoperede derudaf, hvilket betød dyrere huslån, flere udgifter for erhvervslivet og deraf følgende svækket konkurrenceevne.
Der er derfor grund til at være på vagt, når S-SF tilbyder en løsning, som går ud på at bruge langt flere penge i en situation med så stort et statsunderskud.
Et af de skræmmebilleder, vi dagligt må høre på, er udsagnet om, at regeringen har bidraget til en nedsabling af den offentlige sektor, og at den offentlige velfærd er ringere end nogensinde.
Det stemmer bare ikke overens med den faktiske udvikling.
Den offentlige sektor beskæftiger flere mennesker end på noget andet tidspunkt i historien, nemlig 837.000 helt præcist.
Og det er jo ikke noget, der er grebet ud af luften.
Det er de faktiske, ærlige tal fra Danmarks Statistik.
Det er tankevækkende, at samtidig med at Hr. Villy Søvndal taler om, at regeringen gennemfører en regulær massakre på vores velfærdssamfund, bliver der hver dag ansat 70 nye fuldtidsmedarbejdere i den offentlige sektor.
Det er bare endnu et eksempel på en useriøs kampagne fra S og SF's side.
Fra konservativ side kan jeg klart love, at vi ikke vil bidrage til, at dansk økonomi kommer på afgrundens rand.
Vi vil værne om det store arbejde, som regeringer siden 1982 har ydet, for at Danmark skal have en stærk og sund økonomi, fordi det ganske enkelt er den bedste garanti for, at vi her i Danmark kan opretholde det velfærdssamfund, som vi alle er så glade for.
Hvis man lod økonomien køre af sporet, så er det de svageste, som både først og sidst betaler prisen.
Det er også derfor, det undrer mig, at Socialdemokraterne ønsker at spille hasard med dansk økonomi, og at man i stedet for at værne om arven fra Nyrup, nu er mere inspireret af tiden under Anker Jørgensen.
Men det er måske den nye Socialdemokratiske retrostil, for efter en årrække at have forsøgt at modernisere sin relation til fagbevægelsen er man også her ved at søge tilbage til de gamle dage; til de dage, hvor en S-regering ydmygende skulle have godkendt sin politik i LO’s hovedsæde.
Det er en farlig kurs at lade interesseorganisationer bestemme den politiske kurs, men der tegner sig efterhånden et billede af et regeringsalternativ, der består af LO samt udvalgte støttepartier.
Men med S og SF-planen er det jo helt tydeligt, at hvis fagbevægelsen skal bidrage til en genopretning af økonomien, er prisen politiske indrømmelser på andre områder: Offentlige støttekroner til kampagner og krav om tilmelding til a-kasser.
Socialdemokratiets manglende evne til at få styr på inflationen og de offentlige finanser i 1980'erne, skyldes jo netop, at man ikke kunne overtale fagbevægelsen til f.eks. at fjerne den automatiske dyrtidsregulering.
Befolkningssammensætningen er ikke med os.
Der er flere og flere, der forlader arbejdsmarkedet, og der vil mangle arbejdskraft i fremtiden.
Samtidig vil udgifterne til velfærd vokse, vi lever længere, og stadig flere ting kan behandles på sygehusene, hvilket vil skabe pres på udgifterne.
Samtidig står vi over for nogle gigantiske udfordringer fra Kina, Indien, Brasilien, som er lande med meget lavere omkostninger end os; lande, som tidligere var kendt for at kunne producere simple ting, men som også byder voldsomt ind på vidensområdet.
Det bliver en kæmpeudfordring at sikre vore virksomheders konkurrenceevne.
Hermed tager vi endnu et markant reformskridt oven på den ret markante skattereform, vi vedtog sidste år.
Og tak til Dansk Folkeparti, fordi de vil være med til at tage det medansvar.
Det er sund fornuft at få de ledige i arbejde så hurtigt som muligt.
Derfor afkortede SR-regeringen jo dagpengeperioden flere gange i 1990'erne.
Derfor har stort set alle de lande, vi sammenligner os med, dagpengeperioder, der er kortere end vores.
I Sverige er den 1 år.
Kvaliteten af dagpengesystemet er ikke og har aldrig været proportionalt med dagpengeperiodens længde.
Det afgørende er, at de ledige kommer i job igen eller i uddannelse eller aktivering.
Og her har vi også sat ind med en pakke, som for alvor skal sætte ind over for langtidsledigheden.
Vi Konservative ønsker, at reformsporet skal fortsætte.
Til efteråret skal der laves en førtidspensionsreform og en reform af SU-systemet.
Når vi ønsker reformer, er det, fordi vi på den måde sikrer os, at der er penge til de allersvageste medborgere i dette land.
Vi håber, at der vil være politisk vilje i Folketinget til at lave brede løsninger på disse områder.
Vi respekterer det velfærdsforlig, som en bred kreds af partier er en del af, og som også rummer aftalen om efterlønsordningen.
Der skal ikke herske tvivl om, at vi ikke har tænkt os at tage efterlønnen fra nogen i morgen.
Men vi vil selvfølgelig være åbne og kunne debattere, hvordan vi løser fremtidens udfordring med manglende arbejdskraft – præcis som oppositionen har rejst debatten om arbejdstidens længde.
Vi kommer ikke uden om, at der skal arbejdes mere i Danmark, og den opgave at skabe rammerne og incitamenterne for det bliver en bunden opgave for os politikere i de kommende år.
Men det er også vigtigt, at ændringer planlægges i god tid.
Derfor er debatten om efterløn, arbejdstid og øvrige ordninger på arbejdsmarkedet vigtig.
Det er vigtigt, at befolkningen kender udfordringerne og kender vores holdning til løsninger.
Danmark har siden 2001 ført en aktiv udenrigspolitik, hvor vi har taget et medansvar for frihed, demokrati og terrorbekæmpelse i verden.
Den linje har vi fastholdt i det forløbne folketingsår.
Også det sidste år og så sent som i går har vi mistet soldater i Afghanistan.
Og mange familier må dagligt leve med den frygt, det er, at have unge udsendt i krig.
Jeg vil gerne af hele mit hjerte takke dem for den indsats, de yder på Danmarks vegne.
Folketingsåret 2009-10 har været begivenhedsrigt.
Set med konservative øjne har det været et år præget af rigtig mange politiske resultater.
Vi har også en lang dagsorden foran os.
Desværre er visse partier ramt af valgkuller og vil slet ikke tage ansvar.
Vi har valgt at beholde arbejdstøjet på.