Pia Kjærsgaard (DF), 2008-06-11:
Den 3. juni 1983 blev udlændingeloven vedtaget.
Det var kun 2 dage før grundlovens 134-års fødselsdag.
Man lagde grunden til 18 års udlændingepolitisk slendrian.
Det er i og for sig symbolsk.
I 1849 lagdes grundstenen til Danmarks demokrati og til indførelsen af frihedsrettighederne på dansk grund.
I 1983 lagdes grunden til vejen til Danmarks endeligt som en nation befolket af danskere med den danske kultur, de danske normer og de danske værdier som ledetråde i tilværelsen.
Et stort flertal i Folketinget stod bag en lovgivning, som i løbet af de kommende 28 år skulle betyde, at antallet af udlændinge og efterkommere steg fra godt og vel 50.000 til 350.000 mennesker.
Først ved folketingsvalget i 2001, et valg, der med rette er blevet betegnet som et systemskifte, blev kursen lagt om, men i generationer efter generationer kommer danskerne til at lide under det 20. århundredes største politiske fejltagelse: Udlændingeloven af 1983.
På trods af den stramme udlændingepolitik, der blev sat i gang i 2001, vil antallet af indvandrere og efterkommere blive ved med at stige frem til år 2050, hvor godt og vel 550.000 personer i Danmark skønnes at ville være indvandrere eller efterkommere, og dertil kommer en stor gruppe af børn af efterkommere, som fastholder deres forældres og bedsteforældres kulturmønstre, men som altså ikke tæller med i den officielle statistik.
Så har jeg læst mig til, at de politikere, der i 1983 vedtog loven, i dag siger, at de ikke vidste, hvad de gjorde.
Jeg synes, det er en meget, meget besynderlig melding; det må jeg nok sige.
Er det ikke netop politikernes lod at vide, hvad man gør?
Er det ikke netop vores lod at være ansvarlige for fremtiden?
Og er det ikke i det mindste vores pligt, når vi kan se, at det, der er vedtaget, ikke er hensigtsmæssigt, så at ændre det?
Alligevel skulle der gå 18 år, før der blev rettet op på den katastrofale lov.
Hvorfor tager jeg så udlændingeloven fra 1983 op i dag?
Det gør jeg, fordi de politikere, der vedtog udlændingeloven, også bærer ansvaret for, at danske værdier, normer og dansk kultur i dag er truet.
De bærer ansvaret for, at det Danmark, min generation, den efterfølgende generation og de forudgående generationer kendte, ikke er det Danmark, der møder vore børnebørn.
Politikerne bærer ansvaret for, at Danmark i dag er et land, hvor såkaldte hjemmedyrkede terrorister planlægger at begå terror, børn, unge mennesker og voksne, der er født og opvokset i Danmark, men som alligevel nærer et så intenst had til vores danske, vestlige livsform, at de ikke skyer nogen midler for at ændre vores samfund.
Forleden ramte terroren den danske ambassade i Pakistan.
Men det kunne lige så godt have været i København, for vi har importeret verden til Danmark.
»Lige meget hvem du er, lige meget hvor du er, så velkommen her«.
Sådan sang det danske band Gnags i 1986, og den sætning var symptomatisk for, hvordan vi i en årrække håndterede tilstrømningen af udlændinge til vores land.
Alle kunne komme til Danmark, revl og krat.
Højtstående Al-Qaeda-folk aflagde besøg i Danmark, den terrordømte Said Mansour kom hertil, Abu Laban fandt vej til Danmark.
Er det så mærkeligt, at PET inden for de sidste år har optrævlet fire terrorgrupper i Danmark?
Terror opstår ikke som følge af tegninger af en gammel profet eller som følge af et militært engagement i Irak og Afghanistan.
Der var ikke nogen tegning af Muhammed eller nogen vestlig tilstedeværelse i Irak den 11. september 2001.
Det var terroristerne, der uprovokeret angreb os, ikke omvendt.
Der har været forsøg på terroranslag i Spanien, i Frankrig og i Tyskland, uanset at disse lande ikke har deltaget i Irakkrigen.
Den krig mod terror, som den vestlige verden fører, er ikke en angrebskrig; det er en forsvarskrig for demokrati og frihedsrettigheder.
Naturligvis - ingen tvivl om det - er Danmark mere udsat, fordi tegningerne af Muhammed har fået en så stor udbredelse i den muslimske verden.
For i årene op til 2005 blev der tegnet et hav af Muhammedkarikaturer i flere lande, uden at det vakte så stor opstandelse i den muslimske verden, som tilfældet var, da Jyllands-Posten offentliggjorde sine tegninger i oktober 2005.
Efter terrorangrebet mod ambassaden i Pakistan den 2. juni udtalte lederen af Det Radikale Venstre, fru Margrethe Vestager, at angrebet måtte føre til en diskussion af Danmarks udenrigspolitiske linje.
En leder af et dansk politisk parti fandt det betimeligt, at terrorister skulle diktere Danmarks udenrigspolitiske kurs - et fantastisk og egentlig ganske, ganske uhyggeligt knæfald for terrorister udtalt af en dansk politisk leder.
Kryber vi i et musehul, vender ryggen til verden, trækker tropperne hjem og tror, at vi i lille Danmark bare kan leve sådan i fred og sikkerhed, så står terroristerne i København i stedet for i Islamabad, for så ved de islamiske terrorister, at deres bestræbelser er lykkedes.
Rækker man terroristerne en lillefinger, så tager de hele hånden.
I det forgangne år foreslog Dansk Folkeparti at forbyde Hizb-ut-Tahrir, en bevægelse, der har opfordret til mord på jøder og folketingsmedlemmer og har sagt god for terrorangreb i Danmark.
Det ville Folketingets flertal ikke være med til, heller ikke formanden for Socialistisk Folkeparti, hr. Villy Søvndal, der ellers havde bedt Hizb-ut-Tahrir om at skride ad helvede til - undskyld, formand, men det var det, der blev sagt - og varslet en 100.000-mand-høj demonstration mod fundamentalisme, en demonstration, som jeg nu forstår er aflyst.
Det er i øvrigt den samme hr. Villy Søvndal, der siger, at han personligt ikke bryder sig om muslimske hovedtørklæder, men som her i Folketinget end ikke har tænkt sig at stemme for et forslag om at forbyde juridiske dommere at iklæde sig det muslimske hovedtørklæde.
Ja, vi har diskuteret tørklæder meget her i foråret, og det er berettiget, for tørklædernes indtog i Danmark er en form for rambuk, der skal tjene som første skridt til at introducere mere islamisk lov i det her land.
Accepterer vi først, at dommere i vores retssale kan iklæde sig islamismens emblem, er næste skridt, at dansk lov også skal tage hensyn til shariabestemmelserne.
Jeg vil ikke lægge skjul på, at jeg helst så det muslimske tørklæde væk fra alle offentlige arbejdspladser.
Hvorfor skal en socialrådgiver agere reklamesøjle for islam, når hun møder en klient?
Hvorfor skal skoleelever i danske folkeskoler møde en lærer iklædt hovedtørklæde?
Det svar, jeg indtil nu har fået, er, at der jo bare sådan er tale om 30 g stof, som vi skal tolerere.
Spørg nogle af de herboende iranske kvinder, der er flygtet fra Khomeinistyret i Iran, om det bare er 30 g stof, spørg Ayaan Hirsi Ali, spørg Chadortt Djavann.
Ud over Europa har man forbudt muslimske lærere, offentligt ansatte og naturligvis også dommere at bære hovedtørklæde, simpelt hen fordi det er indlysende for enhver - eller burde være det - at et muslimsk hovedtørklæde sender nogle signaler, som man ikke skal blande ind i sit erhverv som lærer, socialrådgiver eller dommer.
Det er helt misforstået, når det hævdes, at tilladelsen til at bære tørklæde har noget som helst med tolerance at gøre.
Man bør altså vende om; de, der kalder sig liberale her i Folketingssalen og ude i samfundet, bør vende om, det har intet med liberalisme eller tolerance at gøre.
For det første repræsenterer tørklædet alt andet end tolerance, og for det andet har tørklædernes indtog i retssalen betydet, at vi nu skal acceptere alle mulige tilkendegivelser om sympatier og antipatier for det ene eller det andet i en retssal, hvor det før var alfa og omega, at alle dommere og domsmænd fremstod neutralt.
Mange her i salen hævder at være kritiske over for islamisterne og plæderer samtidig for en lempelse af udlændingepolitikken: afskaffelse af 24-års-reglen og tilknytningskravet, en mere lempelig fortolkning af udlændingereglerne, lettere adgang til statsborgerskab, opholdstilladelse til afviste asylansøgere, der ikke for tiden kan tvangshjemsendes, ja, selv opholdstilladelse til kriminelle, der er dømt til udvisning.
De to ting kan ikke forenes.
En stram udlændingepolitik er et absolut nødvendigt værn mod den fremtrængende islamisme.
Man kan ikke være imod en stram udlændingepolitik og samtidig bekæmpe islamisterne.
I EU arbejder man efter fransk ønske for tiden for en fælles udlændingepolitik.
Inden år 2010 skal de 27 EU-lande indføre fælles garantier for asyl og en ensartet flygtningestatus.
En af nyskabelserne, som der søges tilslutning til, er, at man skal kunne ansøge om asyl i EU, selv om man befinder sig uden for Europa.
Det er bare to eksempler på, at EU's udlændingepolitik er en slap udlændingepolitik, og at den danske udlændingepolitik vil gå fløjten med en ophævelse af forbeholdet, uanset statsministerens forsikringer om det modsatte.
Et regeringsskifte kan medføre, at venstrefløjen ekspederer ansvaret for dansk udlændingepolitik til Bruxelles, og så vil vi aldrig nogen sinde kunne få ansvaret tilbage til Folketinget.
Så vil jeg godt kvittere for statsministerens tale her tidligere på dagen.
Jeg syntes, den langt hen ad vejen var rigtig god.
Jeg synes, det er godt, at statsministeren - og jeg mener statsministeren og regeringen og vi alle sammen i øvrigt - har grund til optimisme, at vi har grund til at være stolte af det, vi har gjort, specielt Venstre, Dansk Folkeparti og De Konservative, men også de partier, som langt hen ad vejen har været med til at gennemføre reformer.
Jeg er stolt af, at vi har en statsminister, som kan stå på den her talerstol og sige, at nu har vi en sund økonomi.
Den er i vækst, vi har nedbragt gælden, det hele er på rette spor, beskæftigelsen har aldrig været så høj, som den er nu, og arbejdsløsheden er faldet til noget, vi overhovedet ikke havde troet var muligt.
Det synes jeg er rigtig, rigtig godt, og jeg synes, det er godt, at det bliver understreget, og det vil jeg godt sige tak til statsministeren for at der blev gjort så meget ud af.
Men så var der det, hvor jeg var uenig med statsministeren.
Og jeg synes, at det, vi oplevede her i formiddag, var lidt pudsigt, det må jeg nok sige, i det her meget, meget principielle spørgsmål om en afstemning om forbeholdene.
Jeg tror altså, at fru Helle Thorning-Schmidt kom til at forløbe sig, da hun sagde, at det jo ikke betød noget, at man bare havde en 3, 4, 5 uger til at diskutere det her i - herregud, kunne vi klare et folketingsvalg, kunne vi vel også klare en afskaffelse af nogle forbehold på den samme tid.
Hvad er det for en køreplan, der ligger?
Hvornår skal vi have den afstemning?
Det vil jeg godt høre mere om fra statsministeren, når han kommer herop.
Det er altså relevant at huske på, når statsministeren, for sådan føler vi det i Dansk Folkeparti, vælger at trække befolkningen rundt ved næsen i spørgsmålet om en folkeafstemning om rets- og udlændingeforbehold, forsvarsforbehold - og måske også om euroen; det tror jeg nu ikke helt på i denne omgang, det kommer nok senere, når hr. Villy Søvndal er blevet smurt lidt mere, end han er blevet indtil nu inden for den her valgperiode, vi har jo set, hvor nemt det er.
I 2000 fik vi faktisk over et halvt år til at debattere euroforbeholdet.
Nu skal danskerne tilsyneladende lokkes til at sige ja til forbeholdene med en ultrakort valgkamp.
Hvis den afstemning skal komme - hvad Dansk Folkeparti bestemt ikke anbefaler - kan vi så ikke få et svar på, hvornår den kommer?
Jeg synes ikke alene, at regeringen med statsministeren i spidsen og japartierne skylder Dansk Folkeparti det, men jeg synes bestemt, at man også skylder den danske befolkning at vide, hvornår vi skal til stemmeurnerne.
Og hvad dælen nøler man egentlig efter?
Altså, man ved det jo sandsynligvis godt.
Hvorfor går man ikke ud og siger det nu?
Gjorde det noget, at vi havde et halvt år?
Jeg synes, det ville være rigtig, rigtig godt, at vi allerede fastsatte det, måske med en afslutningstale, hvor statsministeren i dag sagde: O.k., så gør vi det.
Det er ikke sikkert, det kommer, men jeg vil meget bede statsministeren tage det med i sine overvejelser resten af dagen.
Der er lang tid, til statsministeren skal på talerstolen igen; man kan lige nå at indkalde japartierne i en kort pause og få opbakning til det, så jeg venter spændt på svaret.