Martin Lidegaard (RV), 2015-05-12:
Mange tak, formand.
2015 markerer 100-året for indledningen af de tragiske begivenheder, som udspillede sig fra 1915 til 1923 i den østlige del af det, der i dag er Tyrkiet – en tragedie, hvorunder et meget stort antal armeniere omkom som følge af tvangsdeportationer, massakrer og andre uhyrligheder.
Ingen kender tragediens præcise omfang, som også er omstridt, men historikere taler om op imod halvanden million armenske ofre.
Det er helt naturligt, at vi alle og forståeligt nok først og fremmest det armenske folk her 100 år senere ser tilbage, og at der i disse uger og måneder afholdes en række mindehøjtideligheder, som også mange danskere har deltaget i.
Lad mig derfor indlede med at udtrykke den største respekt for ofrene i denne tragedie, den største medfølelse for deres efterkommere og min sympati og respekt for det armenske folk.
Lad mig også i denne sammenhæng fremhæve de danske missionærer som Karen Jeppe og Maria Jacobsen, hvis indsats for dengang at redde og bistå den forfulgte armenske befolkning aftvinger den største respekt.
Kun få vil bestride omfanget af de tragiske begivenheder, grusomhederne og de kolossale lidelser.
Hverken jeg eller regeringen fortier eller bestrider en tragedie, som under alle omstændigheder havde så ufatteligt et omfang og konsekvens, at uenighed og strid om talmæssige størrelser forekommer formålsløst.
Men regeringen er ikke og har ikke noget ønske om at være en autoritet i historiske spørgsmål.
Spørgerne til forespørgslen i dag er af den opfattelse, at tragedien og begivenhederne bedst kan karakteriseres som et folkedrab.
Vi kan alle have vores personlige eller akademiske, professionelle opfattelser af, hvilken betegnelse der er mest passende for de begivenheder, som vi her drøfter.
Skiftende danske regeringer har ikke ønsket officielt at anerkende begivenhederne som folkedrab, og det gælder også denne regering.
Det er der tre grunde til.
For det første er det regeringens opfattelse, at historien ikke skal politiseres.
Det bør overlades til den frie forskning og til historikerne at kortlægge, hvad der præcis skete, og hvordan begivenhederne bedst skal fortolkes.
Vi har ikke og skal ikke have en statslig autoriseret udlægning af historiens gang.
For det andet har betegnelsen folkedrab med FN's konvention om folkedrab fra 1948 fået et specifikt juridisk og folkeretligt indhold.
Der peges på, at det afgørende element i definitionen, som i praksis er meget vanskeligt at bevise, er, om gerningsmændene havde til hensigt helt eller delvis at tilintetgøre en gruppe omfattet af konventionen.
I forhold til de grove overgreb mod armenierne i 1915 er spørgsmålet altså, om hensigten var helt eller delvis at tilintetgøre den armenske befolkningsgruppe som sådan.
Konventionen indebærer således, at der skal foretages en analyse, som det typisk vil være op til domstolene at foretage, for at afgøre, om bestemte begivenheder vil kunne klassificeres som folkedrab i konventionens forstand.
Regeringen er ikke en sådan juridisk instans.
For det tredje ser regeringen gerne en forsoning og en normalisering af relationerne mellem Armenien og Tyrkiet.
En højrystet juridisk politisk strid om et enkelt ord er ikke fremmende for dialog.
I tilknytning til det armenske krav om anerkendelse af begrebet folkedrab kan tænkes at følge mere konkrete krav om eksempelvis erstatninger, som heller ikke nødvendigvis vil være befordrende for dialog.
Lad mig så vende mig til spørgsmålet om regeringens holdning til mindretalsrettigheder og sige, at der efter anden verdenskrig er etableret internationale juridiske instrumenter til beskyttelse af universelle menneskerettigheder og som et led heri beskyttelse af mindretalsrettigheder.
Vi har alle ret til et liv uden frygt og fordømmelse uafhængigt af tro og etnicitet og nationalitet.
Jeg tror ikke, der er nogen, der er i tvivl om den grundlæggende danske holdning til disse spørgsmål, og regeringen arbejder da også over en bred front for at fremme menneskerettigheder og mindretalsrettigheder.
Jeg tror, at alle er klar over, at begivenhederne og den armenske befolknings skæbne for 100 år siden er et meget følsomt spørgsmål for Tyrkiet.
Den tyrkiske tilgang blev eksemplificeret for nylig, da paven brugte betegnelsen folkedrab om det armenske spørgsmål og Tyrkiet efterfølgende trak sin ambassadør hjem fra Vatikanet.
Jeg kan og jeg skal ikke tale på vegne af Tyrkiet, men det er min forståelse, at Tyrkiet gerne ser et bredere fokus på de voldsomme omvæltninger, som skete op til og under første verdenskrig, og opløsningen af Det Osmanniske Rige, som jo også medførte betragtelige lidelser for et stort antal osmanniske tyrkere.
Det hører med til billedet, at der de seneste år har kunnet registreres en væsentlig bevægelse i de officielle tyrkiske tilkendegivelser i retning af større selverkendelse og forståelse for de armenske lidelser.
Den tyrkiske premierminister har for nylig anerkendt de inhumane konsekvenser, som deportationerne af armenerne medførte, og har talt om deportationer som en forbrydelse mod menneskeheden.
Den tyrkiske europaminister deltog den 24. april i en mindehøjtidelighed i det armenske patriarkat i Istanbul.
Det er også min forståelse, at Tyrkiet officielt kun anerkender ikkemuslimske mindretal – i praksis jøder, armenere og grækere som mindretal.
Disse mindretal har traktatfæstede rettigheder, og det betyder så på den anden side, at andre ikkemuslimske mindretal og andre muslimske trossamfund end det sunnimuslimske ikke har samme konkrete retsbeskyttelse i tyrkisk lovgivning.
Men også for så vidt angår muslimske mindretal som kurderne, har vi dog været vidne til forbedringer over de senere år eller i det mindste en bevægelse i den rigtige retning.
Vi skal selvfølgelig fortsætte med at opfordre Tyrkiet til at fortsætte den bevægelse i den rigtige retning.
Samlet set er det min opfattelse, at det, som spørgerne kalder det armenske folkedrab, er et komplekst historisk, dokumentarisk og politisk-juridisk spørgsmål.
Historien er vigtig, og vi skal lære af den, men den erkendelse skal ikke få os til at glemme nutiden og fremtiden.
Det er vigtigt at finde den rette balance mellem på den ene side den historiske bevidsthed og på den anden side de muligheder, der eksisterer her og nu for at skabe en bedre fremtid.
Det er først og fremmest et anliggende for Armenien og Tyrkiet at beslutte, hvordan deres indbyrdes forhold skal udvikle sig i de kommende år.
Vi skal på vores side vise medfølelse og respekt – medfølelse og respekt for ofrene dengang og for deres efterkommere, medfølelse og respekt for nutidens armenere, men også for andre indbyggere i regionen, som lider under manglende normalisering, lukkede grænser og fjendebilleder.
Vejen frem må og skal være forsoning, og det kræver dialog, og det fremmes efter min opfattelse ikke gennem en simplificering eller fokusering på et enkelt ord, men gennem nuancering og gensidig interesse for hinandens synspunkter.
Derfor er det mit inderlige håb, at Armenien og Tyrkiet i de kommende år vil finde hinanden i en meningsfuld dialog, som kan resultere i en større fælles forståelse af både fortid og fremtid.