Per Stig Møller (KF), 2015-05-05:
Det er et klenodie, vi skal pleje, pudse og passe på.
Vi mistede jo Island, da vi blev fri igen den 5. maj 1945, fordi Island var gået i 1944 og derved var brudt ud af rigsfællesskabet.
Så det er altså noget, der også kan gå i opløsning i en speciel verdenssituation.
Jeg ved godt, at Island havde en 25-årig overgangsperiode siden 1918, og trods besættelsen valgte de så at udnytte deres mulighed for at gå ud af rigsfællesskabet.
Vi accepterer det selvfølgelig, når en del vil gå ud af rigsfællesskabet, men derfor viser den her forhistorie jo også, hvor vigtigt det er, at alle synes, at det er godt at være i rigsfællesskabet.
For ellers går man jo, når lejligheden byder sig.
Så hvis vi mister rigsfællesskabet på grund af manglende opmærksomhed, får vi det altså heller aldrig tilbage.
Det er enhver generations opgave i hele rigsfællesskabet at bevare og forny det.
Vi kan miste det, hvis vi ikke er opmærksomme på hinandens vanskeligheder og udfordringer, hvis vi ikke arbejder sammen til gensidig gavn, og hvis vi ikke respekterer hinandens særpræg og vore interne forskelligheder og aspirationer.
Derfor er det afgørende, at vi kender mere til hinanden.
Vi kender faktisk ikke nok til hinanden.
Nok har Kim Leines bog fra Grønland betydet, at der er kommet en meget stor litterær interesse for Grønland, men det er jo altså Grønland i 1780'erne og 1790'erne, den bog drejer sig om, og det er nutiden og fremtiden, vi beskæftiger os med.
Derfor har Undervisningsministeriet så også taget en række initiativer i den forbindelse, men det er jo foreløbig kun blevet til ansøgningsskemaer i stedet for at være en del af undervisningen.
Det er sådan, at grønlændere og færinger kender betydelig mere til Danmark og danskerne, end danskerne kender til grønlænderne og færingerne og Grønland og Færøerne, og det bør forbedres i den danske undervisning.
Nok opfordrede Folketinget i fjor regeringen til at fjerne de grænsehindringer, som eksisterer inden for rigsfællesskabet, og som hr. Edmund Joensen jo påpegede i debatten i fjor, og som vi tog fat i.
Men der er jo ikke sket noget.
Vi får at vide, at der kommer en god løsning i morgen eller i overmorgen, men det er jo løsninger nu, vi har brug for her.
De tre dele af rigsfællesskabet, Grønland, Færøerne og Danmark, har meget forskellige udfordringer, og vi er stillet meget forskelligt økonomisk.
Det går fremad på Færøerne, det går tilbage på Grønland, men på længere sigt står vi egentlig alle sammen med det samme problem, nemlig den finanspolitiske holdbarhed og de store demografiske udfordringer på grund af befolkningernes ændrede alderssammensætning.
De økonomiske forhold er hver del af rigsfællesskabets eget ansvar, og det er hver dels egen opgave at bringe orden i økonomien.
Men i det omfang, vore nordatlantiske fæller ønsker Danmarks bistand og støtte, skal den naturligvis komme.
Her spiller det en stadig større rolle for dem, at de er uden for EU, mens vi er inde, og det forpligter os til at skaffe og sikre Grønland og Færøerne så gode aftaler med EU som muligt.
Det er jo f.eks. lige sket i dag i forbindelse med nogle bankforhold, og det er heldigvis også lykkedes lige nu i forbindelse med flere fiskeriaftaler, men Grønland står stadig med urimelige problemer, hvad angår sælfangsten.
Vi står stadig her med problemer med Europa-Parlamentet, som skyldes problemer med WTO, der ikke vil sondre mellem den canadiske og grønlandske fangst og heller ikke har forståelse for kystfangsten og den oprindelige fangst.
Her må den handle.
Det må regeringen også, hvad angår servicekontrakten på Thulebasen, nu hvor USA efter Folketingets opfattelse har brudt forudsætningerne for Thuleaftalen, som denne er fornyet flere gange.
Meget tyder desværre på, at regeringen ikke har behandlet denne sag med den fornødne agtpågivenhed.
Da den ønskede at udvise rettidig omhu, synes den at have udøvet den utidigt og uden tilstrækkelig juridisk omhu.
Noget er mig stadig væk en gåde, fru statsminister, som ikke har villet deltage i nogen samråd
, så derfor tager jeg chancen nu, hvis statsministeren vil høre efter?
Det er mig stadig væk en gåde, hvorfor regeringen ikke lagde vægt på det, der hedder external relations, altså udenrigspolitiske relationer.
For hvis ikke Thule mellem Grønland og Danmark, mellem Grønland og USA og Danmark er external relations, eksisterer der jo ikke external relations.
Og hvis det er external relations, er det ikke nogen sag for EU
Så jeg forstår ikke, at man missede den mulighed, da man begyndte at undersøge forholdet til EU.
Den politiske proces mellem USA og den danske regering er i gang nu – sent – og den har foreløbig ikke ført til noget, tværtimod, og det vil jo svække den i forvejen svage grønlandske økonomi.
Jeg forstår, at Grønland har været med til alle møderne og forhandlingerne – det var også meningen med den Itilleqaftale, vi lavede i 2003 – men det ændrer jo ikke ved, at der ser ud til at være lavet et dårligt stykke arbejde, og at amerikanerne har udnyttet den svaghed.
Det er sager som disse, der skader rigsfællesskabet – selv om der vel er mere brug for et stærkt og samlet rigsfællesskab nu, end tilfældet har været i mange år.
Den nye konflikt med Rusland kan brede sig til Nordatlanten, sådan som hr. Søren Espersen var inde på, og den kan brede sig til Arktis, som den evige russiske uromager Rogozin nu er blevet russisk ambassadør for.
Han har jo netop kaldt Arktis for Ruslands mekka, og det tyder på kommende provokationer.
Jeg havde fornøjelsen af at forhandle med ham, dengang vi skulle have Kaliningradløsningen på plads, så jeg ved godt, at han bliver sendt ud, når det skal gøres vanskeligt.
Så det tyder på provokationer og konfrontationer i fremtiden, selv om vi med Ilulissataftalen var enige om at undgå den slags og løse alle problemer i fred og fordragelighed og under respekt for havretten.
Vi skal fastholde denne aftale, og vi skal fastholde det gode samarbejde i rigsfællesskabet om Arktis, om Nordatlanten, så ingen af os kommer til at få ubehageligheder.
For jeg er enig med hr. Søren Espersen i, at hverken Færøerne eller Grønland ville få lov til at ligge så beskyttet, som de gør nu, hvis de skulle være uden for rigsfællesskabet – som ifølge mange færinger og ifølge mange grønlændere, som jeg er enig med, jo udgør en paraply, hvis det virkelig regner.
Udfordringerne og ubehagelighederne skal vi imødegå og stå imod sammen.
Men skal det lykkes på lang sigt, skal vores interne samarbejde udbygges og styrkes allerede nu på kort sigt, og vi skal have fjernet de hindringer og de sten, der måtte være på vejen, og som vi kan fjerne.