Søren Søndergaard (EL), 2016-03-29:
Tak, formand.
Jeg tror, jeg vil starte med at stille mig selv spørgsmålet, hvad det egentlig var, vi stemte om den 3. december.
Som jeg opfattede afstemningen – det var i hvert fald ligesom det, der stod på stemmesedlen – var det en afstemning om, hvorvidt vi ville overføre mere magt eller mere kompetence til EU's overnationale retspolitik.
Det var det, vi stemte om.
Flertallet af befolkningen afviste at opgive befolkningens forbehold for i stedet at etablere en ordning, hvor et simpelt folketingsflertal i al fremtid kunne overføre al den magt på retsområdet til EU, som man havde lyst til.
Det var det, der stod på stemmesedlen, det var det, der blev stemt om.
Jeg er ethundrede procent sikker på, at hr. Hummelgaard har ret i, at der var mange, der havde andre motiver i deres hoveder for, hvordan de stemte, både for hvorfor de stemte nej, og hvorfor de stemte ja, men jeg tror, det er klogt at tage udgangspunkt i, hvad det egentlig var, der stod på stemmesedlen.
At ændre – den formulering kunne vi ikke lide, men det var det, der stod – retsforbeholdet til en tilvalgsordning.
Det var jo ikke et lille flertal, der sagde nej, det var ikke sådan lidt tilfældigt.
Det var mere end 6 pct., der skilte ja- og nejsiden, og på den måde synes vi jo det er meget vigtigt, at man starter enhver debat med at sige, at befolkningens nej skal respekteres.
Det gælder især på EU-området, hvor vi jo har haft en tradition for, at man ligesom kunne fifle lidt med forbeholdene, og det vil sige, at det er vigtigt at holde fast i, at befolkningens nej skal respekteres.
Hvad stemte vi så ikke om?
Ja, vi stemte jo ikke om, hvorvidt Danmark fremover fortsat skal kunne indgå i mellemstatslige aftaler.
Det var ikke til afstemning.
Jeg mindes ikke, at det stod på nogen stemmeseddel, jeg mindes ikke, at det indgik i nogen debat, altså at det her handlede om, hvorvidt Danmark fremover kunne indgå mellemstatslige aftaler.
Naturligvis stemte vi ikke om det.
Og derfor er det jo også fuldstændig åbenlyst, at selvfølgelig kan vi indgå mellemstatslige aftaler efter de regler, der nu engang gælder, om flertal i Folketinget, fem sjettedele eventuelt, folkeafstemninger, hvis der er behov for det – alt efter hvilke regler der gælder på det pågældende område, kan vi indgå mellemstatslige aftaler.
Det er f.eks. det, man kan forsøge at udnytte i forhold til politisamarbejdet, og det synes vi da man skal gøre, når der nu er et flertal i Folketinget, som ønsker det.
Naturligvis skal man gøre det.
For det er jo ikke nok bare at sige: Nåh jo, men vi kan jo ikke på nuværende tidspunkt indgå en aftale, for der er jo ikke lavet en præcis formulering af en Europol-forordning.
Den diskussion kunne man have taget, og der kunne man have udnyttet det, at det her har været oppe til diskussion i forbindelse med den engelske debat.
Det foreslog vi, men det gjorde man ikke, og vi synes, at regeringen påtog sig et stort ansvar ved ikke at gøre det.
Jeg må indrømme, at jeg lidt får den fornemmelse, at der er nogen, som nærmest ikke ønsker, at vi skal få en parallelaftale – det bliver næsten direkte sagt – for så kan nejsiden komme til at stå til ansvar over for vælgerne.
Jeg synes, man skal arbejde aktivt for den parallelaftale, og det synes jeg man skal gøre.
Derfor skal jeg også på vegne af Enhedslisten fremsætte følgende:
Forslag til vedtagelse »Folkeafstemningen den 3. december 2015 afviste dansk deltagelse i EU’s overstatslige retspolitik.
Befolkningens nej skal respekteres.
Folketinget bakker i stedet op om indgåelse af en mellemstatslig aftale om Europol, således at Danmark i overensstemmelse med Folketingets ønske kan forblive en del af Europolsamarbejdet efter april 2017.
Folketinget pålægger regeringen at arbejde aktivt for at sikre en sådan aftale.«