Michael Aastrup Jensen (V), 2010-05-21:
Tak for det.
Den amerikanske forfatter Francis Fukuyama proklamerede i 1992, at historien var slut.
Men angrebet på World Trade Center i 2001 markerede, at nok var et kapitel i historien slut, men et nyt var også i fuld gang.
Under den kolde krig spejdede vi ud over Østersøen i frygt for, at fjenden var på vej.
Den fjende, der lurer derude, kommer alene med sit våben spændt om livet, i en kuffert eller blot som en ideologi, der kræver, at han angriber med sine bare næver.
Han bærer ingen uniform, han har ingen rang.
Sin øverstbefalende har han måske kun hørt på et bånd eller set i en video på internettet.
Og han kunne for den sags skyld sagtens være en kvinde med et lille barn i hånden.
Så den sikkerhedspolitiske situation er på de sidste 20 år blevet totalt forandret.
Truslen fra Den Røde Hær og Warszawapagtlandene er afløst af et nyt og ganske andet fjendebillede.
Islamistiske terrorister både truer og gør alvor af deres trusler.
Tegneren Kurt Westergaard har bogstavelig talt
set fjenden i øjnene.
Det skete, da en fundamentalist forsøgte at dræbe ham med en økse i hans eget hjem.
I andre tilfælde har politiet heldigvis stoppet terroristerne, før det lykkedes dem at sprede død og ødelæggelse iblandt os.
I modsætning til tidligere kommer fjenden ikke nødvendigvis langvejs fra.
Han kan lige så godt være født i Brønshøj eller Gellerup og bo i Vollsmose eller på Nørrebro.
Flere af terroristerne bag 11. september-angrebet boede i Europa.
De, der planlagde angrebet på Jyllands-Posten, havde adresse i Chicago, og Kurt Westergaards overfaldsmand var opvokset i Aalborg.
Men fælles for dem alle er deres besøg og ophold i fundamentalisternes træningslejre.
De er placeret i lande som Pakistan, Afghanistan og Somalia – lande, hvor fundamentalisterne har overtaget kontrollen med større eller mindre områder.
Her har de oprettet træningslejre og andre faciliteter, der skal støtte dem i deres kamp mod civilregeringen og de vestlige demokratier, som de hader af hele deres hjerte.
Samtidig tyranniserer de civilbefolkningen ved at gennemtvinge deres middelalderlige leveregler.
Alt for længe har grupper som disse har frit spil i en række af klodens mislykkede stater, deres magt er vokset, og de haft held til at sprede deres indflydelse til nabostater.
Men frem for alt har de haft held til at træne og hjernevaske unge mænd og kvinder over hele verden og få dem til at give deres liv bort for en menneskefjendsk ideologi og tage uskyldige med sig i døden.
Selv om terrorgrupperne opererer i eget, Allahs eller profetens navn, opererer de ikke uden hjælp.
Bag dem står en gruppe af verdens mest brutale diktatorer.
De holder deres egne befolkninger i et jerngreb og har i kampen mod demokrati og menneskerettigheder gjort fælles sag med fundamentalisterne.
Diktatorerne finansierer og leverer gerne våben og giver viden og mål.
De samarbejder om masseødelæggelsesvåben og sætter deres krænkelser af menneskerettighederne i system, alt imens de holder hånden over hinanden i FN.
Dette er i grove træk vores primære trusselsbillede: et Nordkorea i armod og uden for pædagogisk rækkevidde; en diktator i Iran, der fører krig mod Israel pr. stedfortræder; et Afghanistan, hvor udenlandske fundamentalister forsøger at fastholde civilbefolkningen i elendighed; og et område omkring Adenbugten, hvor både Somalia og Yemen langsomt, men sikkert, glider ind i islamisternes jerngreb.
Nordkoreas diktator, Kim Jung-Il, styrer landet med hård hånd.
Det er verdens mest lukkede land.
En fejlslagen landbrugspolitik forårsagede en voldsom hungersnød i 1990’erne.
Og den dag i dag lever store dele af den nordkoreanske befolkning på sultegrænsen, alene holdt i live af udenlandsk bistand.
I stedet for at kere sig om sit folks ve og vel, har Kim Jung-Il fokuseret alle ressourcer på det nordkoreanske atomprogram.
I 2009 kom det frem, at Nordkorea besidder atomvåben.
Inden da havde det internationale samfund brugt adskillige år på at få stoppet nordkoreanernes forsøg på at skaffe sig atomvåben.
Men Kim Jung-Il har ikke blot arbejdet hen imod en nordkoreansk atombombe, Kim Jung-Il har ligeledes hjulpet en anden af klodens diktatorer med at komme i nærheden af atombomber.
I adskillige år har Irans diktator, Ahmedinejad, arbejdet ihærdigt på at skaffe sig kernevåben.
Nøjagtig som sin ligemand i Nordkorea har han set stort på det internationale samfunds kritik.
Han har leget kispus med de internationale våbeninspektører og er løbet fra aftaler, inden blækket var tørt.
Og lige som Kim Jung-Il har han tilsidesat sin egen befolkning i sine bestræbelser på at gøre Iran til en atommagt og præcis som i Nordkorea slået oppositionen ned med hård hånd.
Desuden står Ahmadinejad i ledtog med terrororganisationerne Hamas og Hizbollah, der holder henholdsvis Gazastriben og store dele af Libanon i et jerngreb.
Samtidig har det iranske regime gjort en ihærdig indsats for at destabilisere nabolandet Irak og i sidste ende Mellemøsten.
Det har landet gjort ved at bidrage til den sekteriske vold, som har kostet i tusindvis af irakere livet.
Også i Afghanistan, hvor Talebanregimet kæmper for at destabilisere landet og fastholde dets befolkning i armod, har Iran en aktie.
Kampen mod demokrati og menneskerettigheder synes ikke at kende nogen begrænsninger, hverken når det gælder Irans egen befolkning eller andre mennesker.
Kampen mod Taleban i Afghanistan er også en kamp for at undgå, at Pakistan og landets atomvåben falder i fundamentalisternes hænder.
Det var ualmindelig tæt på for under 1 år siden, og truslen fra islamisterne er endnu ikke drevet over.
Det samme gør sig gældende i landene omkring Adenbugten.
I Somalia æder fundamentalistiske grupper bid for bid af landet og bid for bid af borgernes rettigheder.
Islamisterne har også underlagt somalierne et regelsæt ikke ulig det, iranerne må leve under, og hvor kun få ting finder nåde for præsteskabets nidkære blik.
Senest har vi oplevet, hvordan islamisterne ligeledes bider sig fast i Yemen.
Med base i begge lande risikerer de at true den internationale skibsfart gennem området.
Skrækscenariet er et angreb på en af de mange olietankere, der dagligt passerer gennem farvandet.
Et angreb lig terrorangrebet mod det amerikanske flådefartøj USS Cole vil få meget alvorlige konsekvenser for den internationale økonomi.
Vi hverken kan eller vil se stort på trusler som disse.
Vi skal i fællesskab med vores allierede håndtere disse trusler mod vores demokrati og levevis såvel som overgreb på klodens befolkning og menneskerettighederne.
Derfor er det afgørende, at vi bidrager i hele verden med folk, der kan genopbygge, såvel som med folk, der kan sætte hårdt mod hårdt.
Derfor er det vigtigt, at vi gør, hvad vi kan, for at tænde lys i mørket for dem, der dagligt må leve under diktatorernes og fundamentalisternes jerngreb.
Vi skal være med til at nedkæmpe Taleban i Afghanistan, så vi kan bygge skoler og hospitaler.
Vi skal rense Adenbugten for pirater, så vi stopper pengestrømmen til fundamentalisterne i Somalia og Yemen.
Vi skal gøre, hvad vi kan for at støtte dem, der tør tage kampen op mod deres diktatorer.
Dermed kan vi være med til at lukke terroristernes træningslejre.
Vi kan være med til at stoppe spredning af masseødelæggelsesvåben, og vi kan lukke for strømmen af penge og våben til fundamentalisterne.
Det vil hjælpe befolkningerne i Afghanistan, i Somalia, i Iran, i Nordkorea og en lang række andre lande.
Det vil gøre verden mere sikker og dermed også vores del af verden mere tryg.
Men giver vi op, gemmer os og lader stå til, vil dette kapitel blive det længste og ikke mindst det sidste i vores historie.
Tak for det.