Lars Barfoed (KF), 2011-01-18:
Jeg kan ikke give en historisk redegørelse for forløbet af de undersøgelser.
Jeg kan bare konstatere, at der, som vi står her, altså ikke er gennemført de nødvendige undersøgelser af det, og derfor kan vi ikke ratificere på nuværende tidspunkt.
Jeg håber heller ikke, at hr. Frank Aaen har den tanke, at der i Danmark er problemer af den art, som konventionen søger at afdække og løse.
Det er nok andre lande, der tænkes på.
Og nu er den som sagt trådt i kraft, og derfor er vi i hvert fald ikke længere nogen blokering for, at den kan træde i kraft.
Men altså, som jeg nævnte: Andre lande som Norge og Sverige har jo heller ikke ratificeret endnu.
Man kan diskutere det interessante i, at det lige – tilfældigvis måske – var en beslutning i Irak, der udløste, at den altså kunne træde i kraft, i og med at der så er 21 lande, der har ratificeret.
Så kan vi jo i fællesskab glæde os over, at vi har befriet Irak fra Saddam Husseins styre, for det er jo ikke sikkert, at de havde truffet den beslutning under denne despot.
Men det er vel en anden sag.
Dette beslutningsforslag vedrører jo FN's konvention om beskyttelse mod tvungne forsvindinger.
Forslaget går ud på, at Folketinget skal meddele sit samtykke til, at regeringen på Danmarks vegne ratificerer denne konvention.
Vi har jo fra dansk side undertegnet konventionen den 25. september 2007, og i lighed med de fleste andre lande, som har undertegnet konventionen, derunder Norge og Sverige, har Danmark endnu ikke ratificeret konventionen.
Hovedbegrundelsen for forslaget synes at være, at Danmark ved at ratificere konventionen kan foranledige, at den træder i kraft, fordi konventionen i så fald vil være ratificeret af de nødvendige 20 lande.
Jeg vil godt starte med nogle enkelte ord om selve konventionen.
Ifølge konventionen består en tvangsforsvinding – det er ikke et ord, jeg egentlig havde hørt før – i en anholdelse, tilbageholdelse, bortførelse eller enhver anden form for frihedsberøvelse, der foretages af statslige aktører eller af personer eller grupper, der handler med statens samtykke.
Der skal samtidig være tale om, at man efterfølgende afviser at anerkende, at frihedsberøvelsen finder sted, eller at den forsvundne persons skæbne eller opholdssted bliver skjult.
Konventionen har i det lys bl.a. til formål at sikre, at ingen bliver udsat for en tvangsforsvinding; at tvangsforsvindinger efterforskes og straffes; at ofre sikres ret til kompensation; og at f.eks. pårørende får ret til at kende sandheden om omstændighederne ved en tvangsforsvinding.
Der skal ikke herske tvivl om, at konventionen efter regeringens opfattelse er et væsentligt led i kampen mod den alvorlige forbrydelse, som tvangsforsvindinger udgør.
Justitsministeriet har imidlertid endnu ikke afsluttet undersøgelsen af, om det vil være nødvendigt at ændre dansk lovgivning, for at Danmark kan opfylde forpligtelserne i henhold til konventionen.
Det er en større og kompliceret proces at undersøge, om konventionens bestemmelser er dækket af eksisterende lovgivning, eller om lovændringer er nødvendige.
Hertil kommer så arbejdet med at udforme forslag til den nye lovgivning.
Selv om undersøgelserne altså ikke er færdiggjorte, er det efter alt at dømme nødvendigt i hvert fald at gennemføre en lovændring, hvis Danmark skal opfylde forpligtelserne efter konventionen, og det skyldes, at konventionens artikel 13, stk. 1, hvorefter tvangsforsvindinger ikke i udleveringssammenhæng må anses for en politisk forbrydelse efter Justitsministeriets foreløbige vurdering, nødvendiggør en ændring af den danske udleveringslov
Det vil altså formentlig være nødvendigt at indføje en ny undtagelse om tvangsforsvindinger til reglen i den danske udleveringslovs § 5 om, at udlevering for en politisk forbrydelse ikke kan finde sted.
Da der altså formentlig er behov for at gennemføre lovgivning, for at Danmark kan opfylde forpligtelserne efter konventionen, bør Danmark naturligvis ikke ratificere konventionen, før den nødvendige lovgivning er på plads.
I lyset af, at der endnu ikke er klarhed over, hvilke nærmere ændringer af den danske lovgivning der er nødvendige, er det min opfattelse, at Folketinget bør vente med at give sit samtykke, til regeringen på et senere tidspunkt fremsætter et samlet lovforslag med de ændringer, som altså bliver nødvendiggjort i henhold til konventionen.
Jeg kan derudover nævne, at det, der fremstår som hovedbegrundelsen for beslutningsforslaget – altså at en dansk ratifikation af konventionen vil sikre konventionens ikrafttræden – ikke længere er aktuelt.
På nuværende tidspunkt er konventionen ratificeret af 21 lande, og konventionen trådte i kraft den 23. december 2010.
Sammenfattende kan regeringen af de grunde, jeg har anført, ikke støtte beslutningsforslaget.
Regeringen vil i stedet på et senere tidspunkt fremsætte et lovforslag med de ændringer af dansk ret, som konventionen nødvendiggør, og regeringen vil i den forbindelse søge Folketingets samtykke til ratifikation.
Der er jo to led i det, kan man sige.
Der er de tilfælde, hvor man har lovligt ophold eller sædvanligt ophold i, lad os sige, Danmark, hvis det er os, der er modtager af nogle; så er der jo en gensidig forpligtelse i forslaget her.
Og så er der den anden del af det, som i øvrigt drejer sig om de tilfælde, hvor det er sådan, at det skønnes, at vedkommende bedst kan resocialiseres, hvis det sker, i Danmark, selv om vedkommende måske befinder sig i et andet land på det tidspunkt.
Med forbehold for, at der er noget, jeg overser – og så må vi vende tilbage til det under udvalgsbehandlingen – må det jo være sådan, at det så er noget, vi vurderer i Danmark, altså om vi mener, at den pågældende skal have ophold i Danmark og resocialiseres i Danmark.