Flemming Bonne (SF), 2008-05-15:
Modsat ministeren vil jeg forsøge at give et lidt mere realistisk billede af den regionale udvikling.
Det er en, synes jeg, meget uambitiøs redegørelse, regeringen præsenterer her i dag.
I virkeligheden forsøger man at tegne et skønmaleri af den regionale udvikling på baggrund af stort set et element, som ikke har bund i en bevidst regionalpolitisk satsning.
Jeg tænker her på den generelle vækst, som hele det danske samfund har været hjulpet frem af gennem de sidste 10 år, og som alt andet lige har medvirket til et generelt løft i beskæftigelsen også i udkantsområderne.
Fraflytningen fortsætter mange steder, og kommunerne i disse områder er kendetegnet ved at have skatteprocenter, som ligger et pænt stykke over landsgennemsnittet, 5-7 pct. over, og et kommunalt serviceniveau, som langt fra er prangende.
På de centrale velfærdsområder folkeskole, børnepasning og ældreomsorg har disse kommuner kun råd til at bruge mellem 93 og 95 pct. af, hvad en gennemsnitskommune bruger.
Det vil sige, at disse kommuner stadig er præget af høj skat og lav service, så selv om velfærdsministeren i sin redegørelse peger på, at finansieringsreformen har givet disse kommuner et løft, er det generelle billede stadig temmelig trist.
For nylig konkluderede Ugebrevet A4 da også, at gabet mellem kommunernes økonomiske muligheder kun er mindsket marginalt.
Det er stadig sådan, at hovedstadskommuner skummer fløden, og provinskommuner protesterer - og man må sige med en vis ret, for før reformen havde den rigeste kommune i Danmark årligt 13.600 kr. mere end den fattigste kommune at købe service for, vel at mærke pr. indbygger.
I dag opgør Ugebrevet forskellen mellem den rigeste og fattigste kommune på 13.300 kr.
Spændet mellem top og bund er altså indsnævret med blot 300 kr. pr. indbygger.
Samtidig oplever man en stadig stigende centralisering, og man ser væksten klumpe sig sammen i tre større vækstområder: i hovedstaden, Trekantområdet og omkring Århus.
Det er en vækst, som ikke kun opstår som følge af de generelle markedskræfter, men den understøttes også bevidst af regeringen i forhold til placeringen af en lang række væsentlige servicetilbud til borgerne.
Et eksempel er sundhedsydelserne.
I forbindelse med den regionale debat om akutplanlægning rundtomkring i regionerne har regeringen bevidst arbejdet for udtynding eller helst nedlæggelse af en lang række mindre sygehuse rundtomkring i landet.
I SF anerkender vi behovet for og nødvendigheden af en vis specialisering, men den igangværende strukturrationalisering nedlægger snart sagt revl og krat.
Og de, som det endnu ikke er lykkes at nedlægge, tages nok i anden runde, når Erik Juhl-udvalget tager rundt og fordeler pengene til de kommende sygehusinvesteringer.
Den øgede centralisering har selv sagt været med til at styrke affolkningen af landets yderdistrikter, men også til at presse dem, der blev boende til at søge arbejde stadig længere væk.
I redegørelsen understreges det, at pendlingen de sidste 10 år er steget med 4 procentpoint, men dette har desværre ikke medført øget fokus på pendlernes vilkår.
Fra visse af yderområderne er daglig pendling på 4 til 5 timer ikke usædvanligt, og vilkårene, hvorunder man bliver transporteret, er ikke forbedret de sidste 20-30 år.
Der er tale om gamle, slidte vogntog, som sjældent kommer til tiden, og slidte enkeltsporede skinnelegemer, så togene snegler sig af sted.
Eller også henvises man til at sidde fast i motorvejskøer i hele eller halve timer.
Den eneste forbedring, disse pendlere har oplevet de sidste mange år, er de milde vintre, men det kan de vel kun takke Vorherre for - eller også kan man måske her tale om en positiv effekt af klimaændringerne.
Der vil kunne vindes meget, hvis vi havde modet til at flytte lidt rundt på arbejdspladserne og sørge for, at pendling kunne gå begge veje.
I virkeligheden burde ingen kunne tvinges til at pendle mere end højst 2½ time pr. dag.
Det ville være et gevaldigt plus for børnefamilierne, som så kunne få mere tid sammen med børnene og måske også få mere tid til at få nogle flere børn.
Men her må man sige, at regeringens nidkære arbejdsmarkedspolitik trækker i modsat retning.
Der er tale om en retning, som har fået et ekstra vred, efter at man har skærpet reglerne for at modtage dagpenge i forbindelse med deltidsbeskæftigelse.
Denne ændring rammer især borgere i mange af udkantsområderne, hvor man i store perioder af året kun kan finde deltidsbeskæftigelse.
Fisk kommer f.eks. ikke ind i lige store stimer i tidsrummet fra 7 til 16, men det vil beskæftigelsesministeren måske også tvinge igennem.
En forudsætning for en fremadrettet regional udvikling er, at der er en bred palet af ungdomsuddannelser også i udkantskommunerne: gymnasier med udkantstilskud, erhvervsskoler med udkantstilskud, tekniske skoler med udkantstilskud, produktionsskoler samt nye, skæve uddannelser til den sidste gruppe af unge, som i dag ikke får en ungdomsuddannelse.
Dette krydret med spændende ungdomskulturtilbud er det, som skal danne rammen for at holde nogle flere unge hjemme.
For det er kun nye, spændende job, som efterspørges af unge veluddannede, som kan medvirke til fastholdelse og eventuel tilflytning.
Men hvad byder regeringen ind med på dette område?
Foreløbig ingenting.
Bosætning er alfa og omega for udkantsområdernes vækst og udvikling også selv om vi fik IC4-tog ud at køre i hele Danmark.
Ja, undskyld, jeg ved godt, at det er fuldstændig urealistisk, men Danmark er nu engang således sammensat rent geografisk, at vi ikke kan satse på pendling alene.
Bl.a. derfor er det skuffende, at det eneste, redegørelsen nævner om boliger, er nedrivning af gamle huse på landet og opførelse af plejeboliger, og det er der altså ikke meget udviklingspotentiale i.
Mens København jagter billige boliger, kunne det måske være interessant at skabe rammer for liebhaverejendomme i udkantsområderne til styrkelse af deres skattegrundlag.
I SF efterlyser vi en meget mere dynamisk tilgang til udvikling af randområderne.
Den kunne passende starte med en politisk enighed om, at det skal være godt at leve, bo og arbejde og uddanne sig, uanset hvor i landet man bor.
Samtidig skulle vi have en overordnet national handlingsplan, som viser vejen, og som planlægger de nødvendige statslige investeringer i infrastruktur, nye statslige job og nye uddannelser, som skaber gode rammer for bosætning.
Det burde være den regionalpolitiske dagsorden.
Det burde være den dagsorden, vi kunne enes om i Folketinget.
Lad os derfor starte med at vedtage en uvildig undersøgelse af, hvad der skal til for at vende udviklingen.
Lad mig slutte med at sige, at vi er Folketing for hele landet, og vi må vel være enige om, at vi er i stand til at sprede væksten, så hele landet får gavn af den.
Kan vi ikke det, må vi i det mindste sikre, at der sker en ordentlig fordeling af økonomien.