Per Stig Møller (KF), 2009-11-26:
Det er nok ikke nogen overraskelse, når jeg siger, at regeringen ikke kan støtte beslutningsforslaget om vejledende folkeafstemninger i forbindelse med fremtidige EU-udvidelser.
Vi fører en ansvarlig og konsekvent politik i forhold til EU’s udvidelsesproces.
Den danske politik for den fortsatte udvidelse er allerede fastlagt i regeringsgrundlaget fra november 2007, hvor vi skriver: »EU’s udvidelsesproces har skabt frihed, demokrati og økonomisk udvikling i de nye EU-lande.
Perspektivet om medlemskab vil også i fremtiden være et vigtigt element i EU’s politik.
Regeringen lægger vægt på en konsekvent og ansvarlig linje i udvidelsespolitikken med fokus på hvert enkelt kandidatlands opfyldelse af Københavnskriterierne, ligesom EU også selv skal være parat til at optage nye lande.
Udvidelsesprocessen med Tyrkiet fortsætter inden for den aftalte ramme.
EU skal fortsat påtage sig sit ansvar over for landene på Balkan.
Perspektivet om EU-medlemskab skal være troværdigt selvom medlemskab først kan komme på tale på længere sigt.«
Danmark har haft stor indflydelse på de afgørende beslutninger i udvidelsesprocessen.
Under det danske formandskab i 1993 fastlagde EU det, der hedder Københavnskriterierne, som skal være opfyldt, før et kandidatland kan blive medlem af EU.
Kriterierne omfatter stramme krav om demokrati, retssamfund, respekt for menneskerettighederne og beskyttelse af mindretal samt krav om velfungerende markedsøkonomier og evne til at påtage sig forpligtelserne ved et EU-medlemskab.
Danmark lægger vægt på, at optagelsesforhandlingerne med kandidatlandene er en åben proces, hvis resultat ikke er givet på forhånd, og hvor der også skal tages hensyn til EU’s egen evne til at optage nye medlemmer.
Det er kandidatlandets egne fremskridt og opfyldelsen af EU’s kriterier, der bestemmer hastigheden i processen for dette land, men derefter kommer så, om EU føler, at det er i stand til at optage det.
Siden udvidelsen med Bulgarien og Rumænien har grundlaget for EU’s optagelsesforhandlinger med kandidatlandene været, at der har været det, der hedder en opstrammet forhandlingsramme, hvor forhandlingerne er en åben proces, og resultatet ikke er givet på forhånd, som jeg nævnte.
Der er derfor ingen tvivl om, at EU har klare rammer for udvidelsesprocessen.
Et kandidatland bliver kun medlem af EU, hvis landet opfylder alle EU’s krav og kriterier, og hvis EU er klar, som jeg sagde.
Der er stadig mange udfordringer i flere af de nye kandidatlande, men udvidelsesprocessen og udsigten til medlemskab af EU har allerede fået landene til at gennemgå en imponerende udvikling i løbet af relativt få år.
Danmark har en strategisk interesse i, at vores naboer udvikler sig i europæisk retning og deler vores europæiske værdier, for det er nu engang den bedste garanti for fortsat fred og stabilitet i Europa.
Vi kan også konstatere, hvordan det, at vi fik otte baltiske og østeuropæiske lande ind i 2004 efter vedtagelsen i København i 2002 har betydet et kolossalt økonomisk løft for disse lande, men sandelig også for os, for vi eksporterer nu til nogle, der tidligere ikke var i stand til at købe vores varer.
Så det er altså en proces, begge parter har glæde af, samtidig med at det har stabiliseret landene og dermed også udviklingen i Europa.
Nu foreslår Dansk Folkeparti så med dette beslutningsforslag, at der afholdes en vejledende folkeafstemning forud for enhver fremtidig udvidelse af EU.
Dansk Folkeparti har tidligere stillet et lignende forslag, B 17, i 2004, som pålagde regeringen at afholde en vejledende folkeafstemning om Danmarks holdning til Tyrkiets ønske om EU-medlemskab.
Dette beslutningsforslag blev forkastet af et meget bredt flertal i Folketinget.
Dansk Folkeparti har desuden stillet flere samrådsspørgsmål om det samme emne i 2006, 2007 og 2008.
Om end et flertal i Folketinget kan beslutte at afholde en vejledende folkeafstemning, som vejrer stemningen i befolkningen, men som ikke har bindende virkning, er der generelt ikke tradition for vejledende folkeafstemninger i Danmark.
Ifølge grundloven er der kun ganske få situationer, hvor der skal afholdes folkeafstemninger, herunder i forbindelse med suverænitetsafgivelse i henhold til grundlovens § 20. Vejledende folkeafstemninger er kun undtagelsesvis benyttet i Danmark, senest i forbindelse med EF-pakken i 1986, og situationen var dengang meget speciel.
Så vil jeg også minde Dansk Folkeparti om noget, de jo selvfølgelig ved, men i den her forbindelse er det vigtigt at minde om det igen, nemlig at vi jo har et repræsentativt demokrati i Danmark, og her er det altså de folkevalgte politikere, der bør afspejle befolkningens holdning ved valgene.
Og udvidelsesprocessen i EU kan også sagtens være et emne i valgene, så vælgerne ved jo, om deres parti går ind for en udvidelse, eller om det ikke går ind for en udvidelse, og man står til ansvar over for sine vælgere.
Der mener jeg, at hvis vi begynder at fjerne det ene, det andet, det tredje og det fjerde fra det repræsentative demokrati, må man spørge: Hvad er der så egentlig tilbage?
Det giver ikke mening at afholde en folkeafstemning i forbindelse med enhver udvidelse, for EU har som sagt allerede klare regler og kriterier for, hvornår et kandidatland kan blive medlem.
Den opstrammede forhandlingsramme er vores garanti for en stram og forsvarlig udvidelsesproces.
Desuden skal optagelse af et nyt medlemsland under alle omstændigheder ratificeres af parlamenterne i alle EU-medlemslandene.
Det vil sige, at Dansk Folkeparti ikke kommer ud for at vågne en morgen og pludselig opdage, at et nyt land er kommet med i EU, for det skal jo igennem folkestyret, det skal igennem Folketinget, parlamentet.
Og det skal det i 27 lande.
Nu fører vi optagelsesforhandlinger med kandidatlandene Kroatien og Tyrkiet.
Kroatien er nået langt i sine optagelsesforhandlinger, mens forhandlingerne med Tyrkiet går langsomt som følge af den langsomme reformproces i landet og også som følge af konflikten om Cypern.
Den tidligere jugoslaviske republik Makedonien opnåede kandidatlandstatus i 2005, men har endnu ikke indledt forhandlinger.
Island, som jeg er helt sikker på at Dansk Folkeparti da meget gerne ser i EU, Albanien og Montenegro har inden for det seneste år indgivet medlemskabsansøgninger.
Island er i forvejen tæt knyttet til EU gennem EØS- og Schengensamarbejdet, derfor har Island allerede tilpasset en stor del af sin lovgivning til Acquis'et, og jeg håber da at se Island som medlem så hurtigt som muligt.
EU’s udvidelsesforhandlinger med kandidatlandene er en stram og forsvarlig proces, som jeg derfor mener at vi trygt kan have tillid til.
Og det vil jo så under alle omstændigheder vende tilbage til Folketinget, hvor man så kan vurdere, om der er grund til tilliden.
Man bliver nemlig ikke medlem af EU, før man opfylder alle EU’s krav og kriterier, og før alle EU's medlemslande er enige om optagelsen.
Jeg føler mig stadig væk ikke truet, men opmuntret.
Det er klart, at regeringen er ved at undersøge disse ting, for vi ønsker klyngeammunition væk.
Det er jo ikke noget, vi prøver at krybe udenom ved selv at lave de undersøgelser, men et udvalg, Forsvarsudvalget, et seriøst udvalg i Folketinget – alle udvalg er seriøse – har jo lavet den beretning, hvor man ønsker en speciel redegørelse for de forhold.
Jeg mener ikke, at nogle lande er kommet længere.
Fru Pernille Frahm sagde, at nogle lande var kommet længere.
Nej, Belgien er jo ikke kommet længere, for det er jo ikke ret meget, når der ikke er nogen liste.
Og det vil sige: Er den liste så WTO-medholdelig?
Det er jo så det problem, som Belgien er løbet ind i.
Derfor må det ikke opfattes, som om vi ikke vil lave arbejdet.
Vi vil meget gerne lave arbejdet, vi vil også have destrueret det, der skal destrueres, og vi vil opfylde konventionen – også det, som hr. Frank Aaen pegede på, altså begrebet hjælp skal virkelig anvendes.
Så der er ikke tale om, jeg står her og snakker udenom, men Forsvarsudvalget har stillet et beretningsforslag til økonomi- og erhvervsministeren, og her diskuterer vi altså ratifikationen, og det er det, det drejer sig om i dag.