Per Clausen (EL), 2011-12-01:
Tak for det.
Og tak for en debat, som jo forløb helt forudsigeligt, men dog ikke helt forudsigeligt, hvis man skulle tage alt det, folk har sagt til medierne forud for den her debat og i forbindelse med tidligere debatter, alvorligt, for så ville der have været et flertal for at gøre noget ved den her situation.
Det tror jeg ikke.
Så bemærkede jeg også, måske særlig i hr. Holger K. Nielsens indlæg, at man da er så heldig, at man kan pege på, at der er andre grupper i befolkningen, der også har en række privilegier, og det er jo heldigt, at der er nogle, man kan sammenligne sig med, så man kan sige: Vi har det ikke bedre end dem.
Hvis vi sammenligner folketingsmedlemmernes forhold, kan vi vel sige, at så har man på en interessant måde formået at kombinere nogle af de gode ting ved arbejdsmarkedspensioner med de gode ting ved tjenestemandspensioner, og på den måde har man fået et rigtig godt system, og man kan så skøjte lidt rundt i, om det er det ene eller det andet system, man gerne vil sammenlignes med.
Men tilbage står vi jo i den spændende situation, at et flertal i Folketinget uden at ryste på hånden kan gennemføre forringelser i menneskers pensionsforhold, i menneskers efterlønsforhold, hvad angår de grupper på arbejdsmarkedet, som ikke i noget nævneværdigt omfang er omfattet af arbejdsmarkedspensioner, og som ikke har været så heldige, at de er blevet omfattet af tjenestemandsreglerne.
Over for disse grupper, altså en lang række store grupper af mennesker, som udfører hårdt fysisk arbejde, har man uden at ryste på hånden kunnet gennemført klare forringelser af deres vilkår.
Det gælder efterløn, og det gælder pensionsalder.
Men når det kommer til diskussionen af, om det ikke i det mindste så bør være sådan, at folketingsmedlemmerne selv smager den medicin, de tror er god for andre, og som kan få andre til at blive i længere tid på arbejdsmarkedet, ja, så er man da i hvert fald meget bekymret for, om man skulle komme til at lave et indgreb i disse velerhvervede rettigheder.
Det er derfor, vi står i den absurde situation, at folketingsmedlemmer, som er under 40 år, i dag kan sige, at de stemmer for, at deres jævnaldrende jord- og betonarbejdere og andre mennesker, som har hårdt fysisk arbejde, kan blive på arbejdsmarkedet, skal blive på arbejdsmarkedet, til de er sidst i 60'erne.
Til gengæld kan man som folketingsmedlem, hvis man er blevet valgt inden 2007, gå på pension, når man fylder 60.
En af dem, en ledende Venstrepolitiker – der er ingen grund til at trampe rundt i, hvem det er – gav jo også over for metroXpress i går udtryk for en forundring over, at det var sådan.
Det er selvfølgelig lidt bekymrende, for han har faktisk tidligere forsvaret Folketingets pensionsregler, og så er det selvfølgelig lidt ærgerligt, hvis han har forsvaret noget, han ikke kendte til.
Det skal man passe meget på med i politik.
Men en af de åbenlyse urimeligheder, der jo er, er de særlige regler, der gælder, når man altså er kommet i Folketinget før 2007, dvs. samtidig med at jeg gjorde det i 2005.
Og selv om det for mig efterhånden føles, som om det er en evighed siden, og det gør det sikkert også for andre, når de hører på mig, så vil jeg bare sige, at så lang tid siden er det jo heller ikke.
Jeg har godt hørt, at der er flere, der heroppefra har sagt, at de har læst et notat, som skulle vise, at det ville være grundlovsstridigt at se på pensionsforholdene for dem, der kom i Folketinget i 2005 og tidligere.
Jeg vil bare sige, at jeg var meget overrasket over, at notatet var så åbent i sin beskrivelse af problemstillingen og i sin beskrivelse af løsningsmodeller, og vil da sige, at hvis det er sådan et notat, behøver man da ikke at bruge det som undskyldning for ikke at gribe ind over for efter min opfattelse åbenlyse urimeligheder.
Det andet spørgsmål i forhold til det her er jo så, om det trods alt ikke er rimeligt, at vi opfatter folketingsmedlemmernes pensionsordning som en arbejdsmarkedspension.
Der er i hvert fald nogle ting at sige.
De arbejdsmarkedspensioner, jeg har været med til at arbejde med og forhandle om i mit tidligere liv, var baseret på, at man i forbindelse med overenskomsterne fik arbejdsmarkedspension i stedet for lønstigninger og i øvrigt betalte et egenbidrag.
Det er jo lidt uklart, om folketingsmedlemmerne har betalt ved løntilbageholdenhed i forhandlingerne med sig selv om pensionsordningerne tidligere.
Det fortaber sig i det uvisse.
Til gengæld kan man med sikkerhed sige, at der ikke findes arbejdsmarkedspensioner, som jeg kender til i hvert fald, hvor man, hvis man går på pension som 60-årig, får udbetalt lidt mere i nogle år, før man så kommer op på de 65 år og så ryger lidt ned.
Jeg kender sådan set heller ikke arbejdsmarkedspensioner, hvor man så relativt hurtigt, som man kan i Folketinget, kan optjene en relativt pæn dækning i forhold til den lønindkomst, man har haft.
Det er vi nogle der er glade for – os, der af forskellige grunde ikke har brugt mange ressourcer på at opspare pension tidligere – men det er jo ikke åbenlyst rimeligt.
Så ved jeg godt, at man siger, at det her heller ikke er arbejdsmarkedspension, at det er tjenestemandspension.
Så vil jeg bare sige, at tjenestemandspensioner jo er et led i et system, som vi er ved at afvikle.
Man vælger altså at tage afsæt i et system, som er gammelt, som er forældet og er på vej ud, og siger, at det skal gælde for folketingsmedlemmer.
I grunden kan man vel sige, at meget kan der siges om folketingsmedlemmer, men at påstå, at vores ansættelsesforhold i øvrigt minder om tjenestemænds – med tryghed i ansættelsen osv. – ville nok være ganske, ganske forkert.
Så jeg mener sådan set, at man har fået lavet et pensionssystem, som er meget svært at forstå, meget svært at forsvare, og som også indebærer det ubehagelige element, at når man skal forsvare det, har man sådan set to grundsynspunkter, man kan falde tilbage på.
Det ene er det med de velerhvervede rettigheder, altså at vi har et retskrav på det, og at der derfor ikke kan gøres noget ved det.
Jeg synes måske indimellem, at nogle af de folketingsmedlemmer og ministre, der har travlt med at tale om, at de vil gøre op med krævementaliteten, skulle overveje, hvorfor det altid er de økonomisk dårligt stillede danskere, som skal gøre op med krævementaliteten, mens det at stå fast på sine rettigheder, på sit retskrav, er helt i orden, når man tilhører de privilegerede dele af befolkningen.
Jeg synes faktisk, at man skulle overveje, om det er rimeligt, om det er en fornuftig måde at gå til de her diskussioner på.
For vi kunne jo godt overveje, om det ikke bør være sådan, at man i Folketinget og regeringen – når man har det udgangspunkt, at man generelt set arbejder på at forlænge den tid, folk er på arbejdsmarkedet – gik i spidsen.
Altså, jeg behøvede sådan set ikke at gå i spidsen, for jeg er imod al den snak om, at vi skal blive længere tid på arbejdsmarkedet; så det har ikke noget med mig gøre.
Men man kunne jo godt overveje at gå i spidsen og sige: Nu går vi foran med et rigtig, rigtig godt eksempel.
Selvfølgelig kan man godt, når man kigger sig om i Folketingssalen – både før og efter det her valg – i nogle tilfælde sige, at det ville være en rigtig dårlig idé, hvis folk gik foran med et godt eksempel og blev herinde i længere tid.
Alligevel kunne man vel godt have det synspunkt, at man ville vise, at man var villig til at gå foran.
Desværre – desværre – må vi konstatere, at når vi kommer til folketingsmedlemmers egne vilkår, er det sådan, at man har nogle velerhvervede rettigheder, man sådan ligesom har krav på, og så har man den opfattelse, at eftersom man dog hele tiden kan pege på nogle andre grupper, der også har nogle privilegier, må man hellere bevare sine egne.
Det er så ikke Enhedslistens udgangspunkt, at det bør være sådan.
Jeg er sådan set helt indstillet på, at vi godt i sådan en drøftelse kunne have en diskussion om en lang række andre besynderligheder i folketingsmedlemmernes aflønning, f.eks. den besynderlighed, at vi har et skattefrit omkostningstillæg.
Jeg ved godt, at det i princippet dækker pølser ved pølsevogne, burgere og taxaregninger ud over det, Folketingets regler giver mulighed for at dække, og sagtens kan bruges på usunde varer, når man rejser rundt i landet til møder midt om natten, ingen tvivl om det, men alligevel er det bemærkelsesværdigt, at Folketinget har vedtaget, at det for folketingsmedlemmer vil være så administrativt besværligt at dokumentere disse udgifter, at man laver det sådan, at alle bare får et beløb, hvorimod alle andre, der kommer og siger, at de gerne vil have sådan en ordning, hvor de bare får et beløb og så ikke behøver at komme med beregninger, jo vil blive afvist.
Altså, det kan vi slet ikke have med at gøre, det er jo skatteteknisk fuldstændig uacceptabelt og urimeligt.
Og så tror jeg, det er rigtigt, som hr. Simon Emil Ammitzbøll antydede, at så kunne man risikere at komme til også i fremtiden at diskutere det med jævne mellemrum.
For mit eget vedkommende kan jeg sige, at det jo får en ende i løbet af 3-4 år, når der har været valg igen næste gang, for så er jeg færdig med at sidde her i Folketinget.
Men jeg er sikker på – og det er vel også fremgået af debatten her i dag – at der er folk i Enhedslisten, som er villige til at følge op på sagen.
Så den dør ikke, før der sker forandring.