Jan E. Jørgensen (V), 2016-03-01:
Tak for det, og også tak til forslagsstillerne for at fremsætte et beslutningsforslag, som jeg på mange måder godt kan forstå at man har fremsat, men som jeg alligevel må skuffe forslagsstillerne med at oplyse at Venstre ikke kan støtte.
Og jeg vil godt prøve at forklare grunden til, at vi ikke kan gøre det.
Hvis man læser beslutningsforslaget, som det er formuleret på den første side, kan man læse, at Folketinget skal pålægge regeringen at gøre det obligatorisk for kommunerne at anvende tro og love-erklæringer ved genbevilling af hjælpemidler og handicapbiler, når borgerens funktionsevne ikke er forbedret siden sidste bevilling.
Men når man så går ind og læser bemærkningerne, er det ikke det samme, der står.
For det, Dansk Folkeparti skriver her i stedet for, er, at det skal gøres obligatorisk for kommunerne at anvende en tro og love-erklæring i forbindelse med genbevilling af hjælpemidler og handicapbiler – og nu kommer tilføjelsen – i de tilfælde, hvor det er åbenlyst, at ansøgers funktionsevne og behov, tilføjer man så, i al væsentlighed ikke har ændret sig.
Altså, der modererer man jo det, man skriver i selve beslutningsforslaget, og det synes jeg sådan set er klogt at man gør.
Men det betyder jo også, at om man har en »kan«-mulighed eller en »skal«-mulighed, altså i virkelighedens verden ikke kommer til at betyde den store forskel.
Og jeg skal prøve at forklare hvorfor.
Som reglerne er i dag, har kommunerne en mulighed for at nøjes med en tro og love-erklæring i de tilfælde, hvor det er åbenlyst, at behov og funktionsevne er uændret.
Det er det samme.
Det er præcis det samme – et forbud er det samme som et påbud med modsat fortegn.
Det er eksempelvis forbudt at stemme, hvis man er under 18 år, og det er præcis det samme som at sige, at det er tilladt at stemme, hvis man er over 18 år.
Det er det samme.
Og det er altså også det samme, Dansk Folkeparti skriver; det vil ikke ændre det, for kommunerne vil fortsat kun skulle nøjes med en tro og love-erklæring, hvis det er åbenlyst, at borgerens funktionsevne og behov ikke har ændret sig.
Så det, man risikerer, hvis vi vedtager beslutningsforslaget fra Dansk Folkeparti, er, at en masse handicappede borgere vil få stukket blår i øjnene, fordi de vil tro, at kommunerne vil nøjes med en tro og love-erklæring, men det vil kommunerne ikke, fordi det er undtagelsen, at det er åbenlyst, at der ikke er behov for at gå ind og kigge på sagen igen, i hvert fald når vi taler handicapbiler, for der er det altså 6 år siden, at man har fået den bevilget.
Og selv om det måske godt kan være forholdsvis åbenlyst, at borgerens funktionsevne ikke har ændret sig, kan behovet jo sagtens have ændret sig.
Og det kan man jo ikke forvente at borgeren af egen drift skal gøre opmærksom på, og derfor vil kommunerne alligevel gå ind og undersøge de her sager. Så vi vil altså ikke få ændret i antallet af kommuner, der nøjes med en tro og love-erklæring, men vi vil skabe en falsk forventning hos en række handicappede medborgere, som vil tro, at de kan nøjes med en tro og love-erklæring, men det kan de altså ikke alligevel, fordi kommunen siger, at det ikke er åbenlyst, at behov og funktionsevne er uændret.
Så det er baggrunden for, at Venstre ikke kan støtte beslutningsforslaget, selv om vi selvfølgelig fuldstændig deler Dansk Folkepartis intention om, at bevilling og genbevilling skal gøres så smidigt og ubureaukratisk som overhovedet muligt.
Det er jo også derfor, at der er sat et reformarbejde i gang med hensyn til at ændre på servicelovens bestemmelser, så vi kan gøre tingene så ukompliceret og så ubureaukratisk som overhovedet muligt.
Men i de her sager, i hvert fald om handicapbiler, hvor det jo er ret mange penge, vi taler om, vil vi altså stadig væk opleve, også selv om vi måtte vedtage Dansk Folkepartis beslutningsforslag – hvad Venstre altså ikke kan anbefale – at kommunerne ikke vil lade sig nøje med en tro og love-erklæring, fordi det altså ikke er så åbenlyst, som forslagsstillerne måske tror, at der fortsat skal bevilges en bil.