Nick Hækkerup (S), 2009-05-26:
De 10 pct. af befolkningen, der er rigest, får over en tredjedel af skattelettelserne, mens de 10 pct. af danskerne, der har den laveste indkomst, får sølle 3 pct. af skattelettelserne.
Mens bankdirektøren får omkring 11.600 kr. ekstra til forbrug om måneden, kan en pensionist eller en social- og sundhedsassistent regne med omkring 150 kr. om måneden.
De med de højeste indkomster får altså en højere skattelettelse både i kroner og øre og relativt.
Socialdemokraterne synes ikke, det er rimeligt, at de med de højeste indkomster får så meget større skattelettelser end helt almindelige lavog mellemindkomstgrupper.
Vi synes ikke, at samfundet bør belønne bankdirektørens indsats så meget højere end f.eks. social- og sundhedsassistentens eller lærerens indsats.
Den uudtalte følge af regeringens og Dansk Folkepartis ensidige satsning på eliten er, at den danske forståelse af fællesskabet bliver sat under pres, nemlig forståelsen for, at alle skal have mulighed for at realisere deres potentiale, bevidstheden om, at friheden er størst, når den gives til alle og ikke forbeholdes de få, kravet om lige muligheder og afstandtagen fra den voksende ulighed.
Det andet problem med skattereformen er, at den er underfinansieret.
Den er underfinansieret med 8,5 mia. kr. i 2010 og 6,2 mia. kr. i 2011, og tallene ville have været noget større, nemlig henholdsvis 4,2 mia. kr. og 4,3 mia. kr. større, hvis der ikke var pyntet på regnskabet ved at fremrykke provenuet fra pensionsafkastet.
Underfinansierede skattelettelser er efter Socialdemokratiets opfattelse den helt forkerte økonomiske medicin mod den krise, vi har for øjeblikket.
Skattelettelser virker ganske enkelt ikke særlig godt som instrument til at stimulere økonomien, ikke mindst fordi de skattelettelser, der er tale om her, i overvejende grad gives til de allermest velhavende danskere.
Der er nemlig ingen garanti for, at danskerne ikke vælger at spare pengene op eller vælger at købe importerede produkter i stedet for at stimulere den indenlandske efterspørgsel. Socialdemokraterne vil hellere igangsætte offentlige investeringer.
Vi er af den overbevisning, at de ledige hænder skal bruges til at investere i langsigtet konkurrencekraft, bæredygtighed og øget velfærd.
Offentlige investeringer giver langt flere arbejdspladser end skattelettelser.
Hertil kommer, at Danmark har brug for at igangsætte offentlige investeringer, fordi vores velfærdsinstitutioner lider under et massivt vedligeholdelsesefterslæb.
Arbejdsløsheden stiger nemlig eksplosivt og steg alene i marts måned med 10.600 personer.
Nationalbankens seneste skøn over udviklingen i ledigheden viser, at arbejdsløsheden ved udgangen af 2010 sandsynligvis vil være helt oppe på 190.000.
Derfor er det katastrofalt, at forårspakkens beskæftigelseseffekt er så lille, som den er.
Socialdemokratiet mener, at der er behov for at stimulere efterspørgslen og beskæftigelsen her og nu.
Der er ikke tid til at vente.
Hver dag bliver flere og flere danskere arbejdsløse, og vi ved, at det er vanskeligere at skabe nye job end at bevare de eksisterende.
Det tredje sådan overordnede kritikpunkt af skattereformen er, at den er demokratisk uskøn.
Aftalen blev indgået på det smallest mulige grundlag overhovedet.
Regeringen og Dansk Folkeparti har valgt at omfordele 29 mia. kr. af danskernes skattekroner hen over hovederne på 49 pct. af danskerne.
Det løfte om bredt samarbejde, som regeringen gav før valget, er afløst af gold blokpolitik.
Socialdemokraterne mener, at det ville have været passende med en bred aftale, som sikrede en bred folkelig opbakning af skattereformen.
Dertil kommer så, at det arbejde, som vi har været igennem de seneste par måneder med at gennemføre skattereformen, har haft karakter af, at det har været meget, meget hastigt.
Resultatet er ringe, lovkvaliteten risikerer at lide skade, mange ændringer er foretaget, siden aftalen blev indgået - endnu flere ændringer burde måske have været foretaget jeg kan i flæng nævne: gulpladebilerne, multimediebeskatningen, udligningsskatten på pensioner, energiafgifterne, affaldsafgifterne, momsfritagelse for viceværter og afgifter på is.
Derudover er der en lang række forhold, som er blevet problematiseret af deputationer og i de henvendelser, som vi har fået, som der er ladet hånt om og ikke taget stilling til.
Det var, hvad man kan kalde de overordnede kritikpunkter til skattereformen, men dertil ligger der så en lang, lang række kritiske enkeltelementer, som er blevet afdækket mellem førstebehandlingen den 29. april og andenbehandlingen i dag.
Jeg vil nøjes med at pege på et par stykker.
Det er urimeligt, at en enkelt gruppe, nemlig kunstnerne med en indkomst på op til 250.000 kr., risikerer at opleve stigende marginalskatter, fordi pengene for deres immaterielle rettigheder nu bliver omfattet af arbejdsmarkedsbidrag.
Det var jo mildest talt ikke målet med skattereformen, at marginalskatterne skulle stige, og det er ikke kønt, at der er en enkelt gruppe, som bliver ramt på den måde, som tilfældet er.
Det er beskæmmende, at støttemulighederne til hjemmeservice forringes.
Denne skattereform betyder, at vores ældre medborgere nu får ringere muligheder for at få en hjælpende hånd i dagligdagen.
I løbet af de 10 år, der går, vil værdien af hjemmeserviceordningen være så godt som halveret.
Så er det usympatisk, at kun op til to børn i en familie udløser den supplerende grønne check, der skal kompensere for de øgede udgifter til energiafgifter og til usunde varer.
Begrænsningen på to børn er et tydeligt og meget usympatisk fingeraftryk, som Dansk Folkeparti har sat på reformen, og som Venstre og De Konservative har accepteret.
Derfor er vores grænse for antallet af børn, vi vil yde støtte til, også tilrettelagt efter det kulturelle mønster i danske familier.
Dermed gør regeringen og Dansk Folkeparti sig til dommer over, hvor mange børn det er normalt at have.
Socialdemokratiet deler ikke denne, kan man sige, kinesisk inspirerede familiepolitik, men mener, at det må være op til familiernes egen vurdering at afgøre, hvor mange børn man vil have.
Endelig fjerner regeringen den årlige rapportering på personaleområdet, altså der, hvor vi har overblik over, hvad det er for nogle personalegoder, der stilles til rådighed.
Det er uheldigt, fordi det forringer Folketingets og offentlighedens muligheder for at vurdere de skatteudgifter, der er forbundet med forskellige personalegoder, og for at evaluere anvendelsen af dem.
Men afskaffelsen er også problematisk af andre grunde.
Det er sådan, at forpligtelsen til at foretage denne rapportering følger af Folketingets vedtagelse i forbindelse med forespørgselsdebat F 29 i folketingsåret 2003-04.
Det er altså et forslag, som er vedtaget her i Folketinget i forlængelse af forespørgselsdebatten.
Den vedtagelse søger skatteministeren nu at ophæve, ikke i lovforslagets indholdsdel, men i bemærkningerne til lovforslaget, og oven i købet i bemærkningerne til den del af lovforslaget, som først træder i kraft i 2010.
Det må antages, at bemærkningerne, der knytter sig til lovforslaget, har samme ikrafttrædelsestidspunkt, altså først den 1. januar 2010, og dermed ikke ophæver skatteministerens forpligtelse til at give redegørelsen for 2008.
Ikke desto mindre er det, hvad skatteministeren efter sine svar til Folketinget agter at gøre.
Det kan da godt være, at skrothandleren Finn Skytte ikke er med i de samme Rotaryklubber eller deltager i de samme jagtselskaber som regeringens medlemmer, men han er immer væk borger i samfundet og har krav på en ordentlig behandling og ikke blive mødt af magtens arrogance.
I samme sag holder ministeren i øvrigt Folketinget for nar ved i samråd at henvise til undersøgelser, som ikke finder sted.
Socialdemokratiet skal beklage den opførsel og den tilgang til borgerne og til folkestyret.
Socialdemokratiet tager afstand fra skattereformen, der er socialt skæv og præmierer Champagnedanmark; som ikke er den rette kur mod den økonomiske krise, som landet står i, og slet ikke tager livtag med den stigende arbejdsløshed; som er gennemført over hals og hoved af det smallest mulige flertal i Folketinget; som straffer de ældre medborgere, som får hjemmeservice; som fører en familiepolitik, hvor staten gør sig til smagsdommer over, hvor mange børn danskerne bør have; som hæmmer et sammenhængende familie- og arbejdsliv, og som bevæger sig i den grå zone, når det kommer til respekten for demokratiet.