Pernille Skipper (EL), 2015-04-14:
I Enhedslisten har vi ligesom de forrige ordførere, der har været på talerstolen, stor sympati og forståelse for, at Dansk Folkeparti ønsker at gøre noget for at sikre en bedre sagsbehandling i forbindelse med udsatte børn i kommunerne, og der er heroppefra blevet nævnt en række af de sager, som jo har været ganske, ganske forfærdelige, altså Tøndersagen og Brønderslevsagen osv.
Det er nogle sager, hvor der er børn, der i alt, alt for lang tid er blevet udsat for svigt, vold og vanrøgt, og hvor det er sket, uden at det fællesskab, der burde være i vores samfund, har grebet dem og beskyttet dem, som vi egentlig har pligt til, så stor forståelse for intentionen bag forslaget.
Som der også er blevet påpeget heroppefra, er der allerede i dag i straffeloven mulighed for, at enkeltpersoner, som er ansat i det offentlige, kan straffes, hvis de svigter deres pligter.
Og i det kommunale tilsyn ligger der jo altså også, at kommuner og kommunalbestyrelsesmedlemmer kan pålægges tvangsbøder, men det skal jeg ikke gå nærmere ind i, for det er der allerede blevet redegjort for fra ministerens side til at starte med.
Så man må sige, at de redskaber, som Dansk Folkeparti efterlyser i beslutningsforslaget, i høj grad allerede findes.
Det, jeg så har skrevet i min ordførertale her på forhånd, er, at man må stille sig selv spørgsmålet – men det behøver man så ikke, for Dansk Folkeparti har stillet det – hvorfor de mekanismer så aldrig bliver brugt.
Det er jo naturligt nok.
For mig at se
er det jo med al sandsynlighed, fordi der muligvis er noget præventivt i det.
Og derfor har vi i Enhedslisten jo også tænkt over det her, og vi har nogle forslag, som vi har fremført flere gange.
Ordføreren for SF stod lige før og nævnte noget, der er en mærkesag for os, og som vi også har forsøgt at rejse i flere finanslovsforhandlinger, altså det med at få et maks. på antallet af sager, hver sagsbehandler må sidde med.
For problemet kan jo altså være, at man simpelt hen har for mange sager til at spotte de børn, hvor det står rigtig, rigtig grelt til, og derfor heller ikke får handlet i tide.
Der er eksempler på, at det har været helt oppe på omkring de 100 sager hos en enkelt sagsbehandler, og det er altså for meget til at kunne lave en helhedsorienteret indsats.
Det, der har været kendetegnende for de her utrolig voldsomme sager, vi har set, har jo været, at man ude i en lille kommune ikke har haft den tilstrækkelige faglige kompetence, fordi man der – heldigvis, kan vi sige – meget sjældent møder de tunge børnesager.
Der kunne kommunen få muligheden for at sige til en national taskforce: Det her stiger os simpelt over hovedet; vil I ikke være søde at hjælpe?
Det burde være muligt, og det kunne gøres hurtigt og effektivt, samtidig med at man ville kunne give sådan en taskforce de sager, hvor en familie flytter fra kommunen, så vi fra starten undgår de såkaldte nomadefamilier, der flytter fra kommune til kommune for at undgå socialforvaltningen, for der har desværre også været enkelte eksempler på, at børn faktisk bliver tabt.
Jeg synes også, at man skal diskutere efteruddannelse hos sagsbehandlerne og mere adgang til faglig sparring på tværs af kommunerne, når det kommer til de tunge børnesager.
Alt i alt synes jeg jo, at der er god grund til at have den her diskussion.
Der foreligger muligvis et udvalgsarbejde in spe, hvor vi kan kigge lidt bredere på, hvad der er af mulige tiltag.