Per Ørum Jørgensen (KF), 2010-01-26:
Tak for det.
En succes har mange fædre, og man kan sige, at det resultat, vi så i Bella Center her i december, havde ganske få.
Man kan sige, at i modsætning til de manglende succesfulde fædre er der nok af analytikere, der skyder med skarpt mod det danske formandskab ved COP15 i almindelighed og mod den danske statsminister i særdeleshed.
Oppositionen har – forudsigeligt, vil jeg sige – igen i dag rettet en urimelig kritik, som har været båret af en omgang, synes jeg, uværdig indenrigspolitisk fnidder i en situation, som faktisk ikke er egnet til den her rituelle mudderkastning, som venstrefløjen praktiserer mod regeringen.
Jeg synes, vi i dag har hørt nogle grove ord udtrykt, som ikke er Folketinget værdigt.
Jeg vil egentlig også godt i den forbindelse sige, at Det Konservative Folkeparti anerkender og er yderst tilfreds med den indsats, som statsministeren ydede under klimatopmødet og op til klimatopmødet, og at vi faktisk er rigtig stolte af den indsats, som vores embedsmænd og vores forhandlere og som Danmark ydede under klimatopmødet i alle faser.
Det vil jeg gerne sige så klart, som det overhovedet kan siges i dag.
Forventningerne til slutresultatet i København var store.
Verden havde bevæget sig væk fra diskussionen om, hvorvidt der var et problem, til en mere konstruktiv diskussion om, hvordan problemet skulle løses.
Ved det sidste klimatopmøde i Polen kunne man oven i købet opleve Kina i en forholdsvis progressiv rolle, samtidig med at den amerikanske præsidentkandidat Barack Obama signalerede forandring i det på klimafronten tidligere så fodslæbende USA.
Obama lovede, at USA ville tage lederskab i kampen mod de globale klimaudfordringer, og med de to stormagters nye signaler var scenen sat for, at verden kunne samles om en ambitiøs klimaaftale, der ville sikre klodens og de kommende generationers fremtid, ved topmødet i København.
Netop de to stormagter, som om få år tilsammen står for over halvdelen af verdens CO2-udslip, havde indtaget hovedrollerne i hele forløbet op til og under selve topmødet, og de er også hovedrolleindehavere i den proces, der nu venter os.
I København var det Kina, der svigtede, men USA og Barack Obama bærer også et stort ansvar for, at den ambitiøse klimaaftale kørte i grøften i København.
Det lovede lederskab fra Obama kom først i ellevte time, og det viste sig at være for sent.
Kina havde som nævnt vist positive takter i året op til Københavnstopmødet.
Kina og USA havde også et bilateralt forløb frem mod COP15, som gav forventning om et positivt resultat.
Men ingen af stormagterne kom konkret på banen med noget, der kunne skabe fremdrift og momentum i forhandlingerne.
Nervekrigen mellem stormagterne fortsatte helt frem til 2 uger før topmødet, hvor USA lancerede konkrete reduktionsmål og samtidig bekendtgjorde, at Barack Obama ville komme til København.
Det amerikanske udspil blev med én dags varsel fulgt op af et kinesisk udspil.
Ingen af dem var prangende, men det gav dog nyt liv i bestræbelserne på at skabe et resultat.
EU havde som de første af topmødets centralaktører spillet ud med både konkrete reduktionsmål og med forslag om finansiering til udviklingslandene.
Der har været kritik af EU i ny og næ for ikke at være ambitiøs nok, men sandheden er, at EU kontinuerligt har forsøgt at skubbe udviklingen i den rigtige retning, men med begrænset effekt, da man mere eller mindre er blevet tildelt rollen som skyggetante af hovedaktørerne USA og Kina.
Danmark leverede som formandsland en fremragende indsats.
Vi blev anerkendt for rollen som foregangsland og for et unikt klimadiplomati; ikke mindst den daværende klimaministers engagement og indsats høstede international tillid og anerkendelse.
Min partifælle havde ved topmødet for et år siden i Polen proklameret, at Danmark ikke var Danmark, at Danmark ikke var EU; Danmark var formand for alle, og rollen var at afsøge kompromiser og løsninger i bestræbelserne på at samle verden om et ambitiøst resultat i København.
Det var en selvstændig målsætning at sikre, at der var samling på alle i feltet, vel vidende at interesserne nok var mangfoldige, og at alle var sig selv nærmest.
Ingen af aktørerne ved COP15 skulle bringes i positioner, som forhindrede dem i at være en del af en global aftale.
Verden forventede en ambitiøs aftale, og dramaet kunne køre hen over scenen.
De første uger af et topmøde foregår som regel uden de store begivenheder og dramaer.
Det ligger ligesom i en klimakonferences væsen, at dramaet først tager form, når politikerne overtager scenen fra embedsmændene.
Papiret blev udlagt, som om danskerne havde skiftet strategi, og at man ville kanøfle de fattige lande ved at føre en proamerikansk linje.
Nu var det jo Danmarks rolle som formandsland at afsøge alle spor i retning af en aftale, og det lækkede udspil var blot et af mange dokumenter fra formandskabet.
Forhandlingerne kunne køre ad to spor: et Kyotospor, som udviklingslandene ønskede, da Kyotoaftalen rummede juridiske forpligtelser over for de industrialiserede lande; et andet spor, som var en ny aftale, som ikke tog udgangspunkt i Kyotoaftalen, og som bl.a. ville tilgodese USA, som ikke er en del af Kyotoaftalen.
Danmark forsøgte at afsøge mulighederne inden for begge spor, hvilket var både en rigtig og en naturlig disposition af Danmark som formandsland.
Dispositionen vakte stor vrede hos udviklingslandene og særligt hos diktaturstaten Sudans forhandler, Lumumba.
Han angreb højlydt formandskabet med en retorik, som skreg til himlen.
Lumumba fortsatte i samme stil med at provokere og sabotere formandskabet lige til det sidste.
Sudans rolle ved Københavnstopmødet satte efter min mening spørgsmålstegn ved hele funktionaliteten i FN's beslutningskraft.
Når jeg skal drage konklusioner i en evaluering af mødet, kan jeg ikke fravige tanken om, at Lumumba og Sudan var lakajer for kineserne, som satte trumf på ved at forhindre en aftale i topmødets slutspil.
Dramaet om de to spor ved topmødet førte til en nødvendig og klog disposition af statsministeren.
Han satte klimaministeren i spidsen for to arbejdsgrupper med udgangspunkt i det førnævnte Kyotospor, som nu var den eneste farbare vej at gå.
Man mistede kostbar tid, men det forhindrede ikke, at man kunne indgå en ambitiøs aftale i slutfasen, en aftale, som kunne have bindende karakter efter en kort periode på 6 måneder, hvor man så kunne gå mere detaljeret til værks med udformningen.
Statsministeren lancerede kort før topmødet den model, og denne model med en politisk aftale, der senere ville blive juridisk bindende, kunne godt være blevet gennemført i Bella Center.
Danmark havde ført FN's nationer frem til slutspillet, scenen var sat, og vi havde som formandsland leveret det, vi skulle.
Alle ventede på Obama, og på topmødets sidste dag var forventningen stadig, at der kunne indgås en ambitiøs aftale.
Det lå i kortene, at Obama ville have noget med i kufferten fredag, som kunne være med til at skabe resultater.
Obama havde altså et kort at spille over for kineserne, samtidig med at EU jo stadig også havde et kort på hånden, nemlig muligheden for at gå fra en 20-procents-reduktion til 30-procents-reduktion af CO2 i 2020, men kortene fik aldrig den ønskede effekt.
Sandheden er, at de danske forhandlere og ministre ydede en fremragende indsats.
De kæmpede med alt lige til det sidste.
Man kan også sige: Jeg tør slet ikke tænke på, at alternativet til den aftale, der så blev indgået, altså en global klimaaftale, skulle være kørt i grøften.
Derfor er det også værd at anerkende, at det trods alt kom til et resultat.
Selv om vi alle selvfølgelig havde et andet ambitionsniveau og et andet ønske, er der stadig væk en proces fremadrettet.
Vi satte scenen, og vi skal også være med til at præge scenen de kommende måneder.