Lars Barfoed (KF), 2015-02-03:
Jeg vil gerne starte med at sige tak til regeringen for en god redegørelse.
Den viser vel også, og det synes jeg også debatten her i dag viser, at vi på lange strækninger har en stærk enighed omkring sikkerhedspolitikken, og det har de politiske beslutninger, vi har truffet igennem de seneste måneder og år, jo også vist, altså et samarbejde på tværs af midten i dansk politik netop omkring sikkerhedspolitikken.
Det giver kontinuitet og stabilitet i dansk udenrigspolitik, og det tjener dermed også danske interesser godt.
Sikkerhedspolitik og sikkerhed handler jo om frihed og om tryghed.
Det handler for Danmark om vores frihed og vores suverænitet til selv at bestemme inden for vores eget territorium, inden for vores egne grænser.
Det er jo det, den traditionelle sikkerheds- og forsvarspolitik indebærer, men i vores tid handler sikkerhedspolitik også om friheden til at bevare vores værdier og vores frihedsrettigheder.
Den største sikkerhedspolitiske risiko i dag kommer jo egentlig ikke fra andre stater, som det gjorde i gamle dage – havde jeg nær sagt.
Den største sikkerhedspolitiske trussel kommer fra grupper og enkeltpersoner, som vil bruge terror mod os for at begrænse vores frihed og ødelægge vores værdier.
Det illustreres jo godt i den sikkerhedspolitiske redegørelse, som vi har fået, og som netop peger på de mange grupperinger rundtomkring i verden, der udgør en sikkerhedspolitisk risiko, i sidste ende også mod os danskere.
Der er sikkerhedspolitiske udfordringer i vores nærområde i Europa.
De er blevet større, den sikkerhedspolitiske situation i Europa har ændret sig dramatisk det seneste år, men der er i høj grad også sikkerhedspolitiske udfordringer, der direkte truer os ude i verden.
De to stærke eksempler på det – selv om der også kunne nævnes flere andre – er vel dels situationen i Mellemøsten med ISIL, som har fået tag i i hvert fald store dele af Nordirak og Syrien, dels situationen med Ruslands aggression over for Ukraine.
Når det gælder situationen i Irak og Syrien, er det jo en situation, der er præget – som udenrigspolitik ofte er det – af dilemmaer.
Vi har i Danmark, i det danske Folketing, besluttet at sende vores F-16-piloter og -kampfly til Irak for at være en del af den koalition, der bekæmper den grusomme terrororganisation, som ISIL er.
Det gør vi selvfølgelig for at hjælpe de folk, som bliver undertrykt, og som bliver udsat for grusomheder i området, men vi gør det så sandelig også, fordi det er i vores egen interesse at forhindre, at der opstår et stærkt befæstet og omfattende fundamentalistisk kalifat i området, der i sidste ende kan blive et arnested for terrorisme mod vores del af verden.
Ulykkeligvis har vi jo set, så sent som i begyndelsen af i år, hvordan terrorangreb kunne rettes mod et blad, Charlie Hebdo i Paris, man afværgede i sidste øjeblik en terroraktion i Bruxelles, og vi har jo selv haft det inde på livet i Danmark flere gange.
Der er trusler mod os, der stammer lige præcis fra arnesteder helt andre steder i verden.
Indsatsen mod det skal vi fortsætte med, men det er selvfølgelig en kompliceret sikkerhedspolitisk situation og udenrigspolitisk situation at agere i sådan et område som Nordirak og ikke mindst Syrien.
Når det gælder vores nærområde, Europa, er det, som jeg sagde tidligere, sådan, at den sikkerhedspolitiske situation fundamentalt har ændret sig med Ruslands aggression over for Ukraine, først ved den ulovlige annektering af Krimhalvøen og nu med en voldsom russisk aggression i det østlige Ukraine.
Og man kan jo spørge sig selv: Hvad er egentlig Ruslands strategi med det, der sker lige i øjeblikket, hvor vi har oplevet, at hver gang nogen måske antyder over for Rusland, at man kunne bløde op, at man kunne finde et forhandlingsspor, så agerer Rusland blot ved at udnytte det, de opfatter som svaghed, ved at optræde endnu mere aggressivt?
Man kan frygte, at Ruslands strategi er at skabe en landfast korridor fra den russiske grænse langs kysten ned til Krimhalvøen for på den måde at få en transportkorridor i området.
Jeg mener, at der er grund til at holde meget øje med de russiske bevægelser for at analysere, om det mon ikke er det, der er vejen.
Så siger vi jo alle sammen, at det er politiske og økonomiske midler, vi skal bruge.
Og det er det selvfølgelig også.
Det er jo svært at finde andre midler, der kan bruges; det er svært at se en militær løsning.
Så selvfølgelig skal der forhandles med Rusland, selvfølgelig skal vi bringe Rusland og Ukraine i et forhandlingsrum, hvor der opnås nogle resultater.
Og de økonomiske sanktioner må vi fortsætte med, og vi må skærpe dem, hvis vi ser, at Rusland bliver yderligere aggressiv.
Men man må jo spørge sig selv: Hvad gør vi egentlig fra NATO's side, fra EU's side, hvis det viser sig, at Ruslands aggression er udtryk for en strategi, der går videre end det, vi ser i øjeblikket, med henblik på at sætte sig på landområder i Ukraine?
Det er en meget bekymrende situation, og jeg kan godt forstå, at der er lande tæt på den russiske grænse, de baltiske lande og andre lande, som er dybt bekymrede for den adfærd, Rusland udviser i øjeblikket.
Derfor er det også Det Konservative Folkepartis opfattelse, at det var rigtigt, når NATO-landene for nylig besluttede i Wales, at sigtet må være over en 10-årig periode at bevæge sig hen imod, at NATO-landene bruger 2 pct. af vores bruttonationalprodukt på vores forsvar.
Vi kan ikke tillade os at undlade at sikre, at vi har det nødvendige forsvar i Europa og i USA, der kan håndtere den sikkerhedspolitiske situation, der er.
Derfor stiller vi os fra konservativ side bag den strategi, som handler om, at vi skal øge vores forsvarsudgifter i de kommende år.
Jeg vil godt slutte med at sige, at jeg i det hele taget tror, der er brug for, at vi styrker vores ressourcer i udenrigs- og sikkerhedspolitikken.
Mere end nogen sinde er vi påvirket af forhold udeomkring i verden, dybt komplicerede forhold.
Det gør selvfølgelig også omvendt, at vi har mulighed for at påvirke det, der sker ude i verden, men det forudsætter, at vi har ressourcerne til det.
Så skal der arbejdes, som nogle her taler om, med en ny strategi for vores udenrigs- og sikkerhedspolitik, må det også omfatte, at vi er parat til at stille større ressourcer til rådighed for udenrigs- og sikkerhedspolitikken.
For det er den eneste måde, hvorpå vi kan styrke og sikre danske interesser udeomkring i verden – i sidste ende for at styrke vores egen frihed, og det må være det, det hele drejer sig om.