Anders Samuelsen (LA), 2009-02-18:
Jeg synes, at et af problemerne ved den debat, som vi har lyttet til i dag, er, at det hele ender i en vækstpakkediskussion.
Det kan vi også se på de overbud, som har været i medierne i de senere dage.
Og det er jo egentlig lidt paradoksalt, for hvis man går ned i Skattekommissionens udspil, kan man se, at den på side 34 opererer med to modeller for en reform.
Hvis man nærlæser de tal, der står der, så siger de, at man i Skattekommissionens forslag får en vækst på omkring 2 pct., og det giver en samlet velstandsstigning på 40-50 mia. kr., altså hvis man laver den skattereform, som Skattekommissionen foreslår.
Hvis man laver den skattereform, som Liberal Alliance foreslår, så får man en samlet velstandsstigning på ca. 56 mia. kr. Tænk engang al den velfærd, alt det gode, man kan gøre for de penge!
Tænk på alle de yderligere skattelettelser, man kan give, tænk på alle de vækstpakker, man kan lave for de mange penge, hvis man først tog fat dér i skattereformen.
Men det er i de her dage, og det illustrerer debatten også, som om det hele er ved at drukne i meget, meget fantasifulde øvelser i, hvad for en form for hjemmeserviceordning man kan lave - det er, når SF er mest visionær - eller hvad for nogle kloakker vi skal reparere, eller hvad man nu kan gøre.
Alt er fokuseret i forhold til en helt traditionel politisk debat om, hvor vi kan bruge flere penge; men der er ingen, der diskuterer, hvordan i alverden vi får skaffet de penge, hvordan vi får skaffet de hænder, der skal til, og hvordan vi får lavet den rigtige reform først.
Og den rigtige reform er altså - i den situation vi er i nu - først i skattesystemet.
Vi har i dag i Skatteudvalget også haft møde med repræsentanter for Skattekommissionen, som bekræftede, at det er der, man skal sætte ind.
Det er skattesystemet, som er den helt store hindring.
Det er, som om man har bestemt sig for, især fra venstrefløjens side, at dem, som man mener skal være motoren i at få os ud af den finansielle krise, er hundrede borgmestre rundt om i landet.
Hvorfor i alverden er det ikke de danske familier, der skal være motoren?
Hvorfor er det ikke dem, vi skal sørge for at give de penge mellem hænderne, som gør, at der igen kommer optimisme tilbage i vores samfund, så de begynder at efterspørge arbejdskraft hos den lokale håndværker, som så kan komme ud af sin kreditklemme, fordi der igen er noget at betale med?
Det er ren hokuspokus, og det har ingen gang på jorden, hvis vi virkelig skal klare de udfordringer, vi står over for.
Men hvad er det endt med?
Det er endt med en diskussion om, hvem der hurtigst muligt kan bruge så mange af skatteborgernes penge som muligt.
Og hvis man ikke kan finde tilstrækkelig mange penge nede i skatteborgernes lommer, kan man bare lave et ufinansieret offentligt forbrug, som sparker en vis legemsdel ud af, hvad vi ellers har været vidne til gennem de sidste 15-20 år, hvor der trods alt heldigvis har været en vis form for styring.
Men det er slet ikke der, man er.
Vi siger i bund og grund nej til at gøre det rigtige, fordi det hele ender i en misundelsesdiskussion om, hvem der får hvor mange kroner ud af en skattereform.
fordi vi har den her utrolig triste angst i det danske samfund, primært i det danske Folketing, for at sige: Jamen det kan godt være, at der er nogle, der får mere ud af det end andre, men til gengæld får vi samlet set en større velfærdsstigning, også i den offentlige sektor, som gør, at vi har råd til at gøre det rigtige og bryde nogle af de dårlige mønstre, som vi har på nuværende tidspunkt.