Kristian Thulesen Dahl (DF), 2007-03-29:
Den forespørgselsdebat, vi er i gang med her, har jo med de forestående kommuneforhandlinger at gøre, og det er en tilbagevendende begivenhed, at der rejses en sådan debat forud for de forhandlinger, regeringen skal have med de kommunale parter.
Det er der megen god logik i, for en meget stor del af vores velfærdssamfund er jo baseret på, at kommunerne yder en god service over for de borgere, der har behov for det.
Når vi som forældre skal have vores børn passet, vil vi gerne have, at børnene bliver passet i gode institutioner af gode, ansvarlige medarbejdere i den offentlige sektor, så vi trygt kan aflevere børnene og efterfølgende tage på arbejde.
Når børnene skal i skole, vil vi også gerne være sikre på, at de får en god undervisning i trygge, gode rammer af nogle engagerede lærere, og at der er en god leder på skolen, som har styr på det hele, så vi trygt kan sende vores børn derhen.
Hvis man senere i voksenlivet får problemer, skal der være en god socialforvaltning i kommunen, som kan hjælpe godt på vej og tage hånd om de medborgere, der har psykiske problemer, handicappede medborgere osv., og når vi bliver ældre og plejekrævende, vil vi være sikre på, at vi har et system, der sikrer, at vi faktisk får god hjælp af nogle engagerede offentligt ansatte, som virkelig yder en god indsats for at sikre en ordentlig pleje, god rengøring osv. – alle de ting, som vi ved der er behov for, når vi bliver ældre og ikke kan tage vare på os selv eller på vores forhold.
Derfor synes vi fra Dansk Folkepartis side, det er godt, at vi får en debat, hvor vi kan prøve at se, hvad det egentlig er, vi står over for i forbindelse med kommuneforhandlingerne.
Det, der så kan ærgre lidt, er, at det har fyldt så lidt i debatten indtil nu.
Hvis man lyttede til debatten i formiddag, kunne man høre, at den handlede om alt muligt andet.
Partierne drillede hinanden, og partierne brugte den som en god anledning til at gå i de sædvanlige skyttegrave og bare bombardere hinanden.
Jeg tror, at de, der har fulgt debatten, kunne ønske, at vi var meget mere fokuserede på og meget mere koncentrerede om, hvad det handler om.
Vi har lavet en kommunalreform, som for alvor trådte i kraft den 1. januar 2007, en kommunalreform, der flytter rundt på nogle opgaver, for at de opgaver, som den offentlige sektor skal løse, kan blive løst bedre.
Sundhedsområdet er et af de bedste eksempler på det.
Kommunerne får større ansvar, og hvorfor giver kommunalreformen nu kommunerne større ansvar for sundhedsområdet?
Jo, det sker for at sikre en bedre og større sammenhæng, så de borgere, der bliver syge, kan blive behandlet bedre og tidligere.
Der er altså tale om et forsøg på at lave nogle rammer, der er bedre end de gamle rammer, og for langt hovedpartens vedkommende må vi sige, at det er gået over al forventning.
Tusindvis, ja, nærmest hundredtusindvis offentligt ansatte har i den grad taget aktivt del i processen med at skabe den nye kommunale virkelighed, og det synes jeg vi bruger alt for lidt tid på at anerkende.
Vi bliver nødt til at respektere, at så mange mennesker faktisk har taget del i den proces.
Det at være i en virksomhed, der bliver omstillet og virkelig for alvor bliver omlagt, er besværligt – hamrende besværligt.
Oven i købet er det ekstra besværligt, når det er en politisk virksomhed, som kommunerne jo er, og hver eneste af dem er kastebold i et politisk system og en politisk debat.
Men alligevel er det lykkedes for de kommunalt ansatte at yde en kraftanstrengelse for at få det hele på plads fra den 1. januar, så vi i den grad har kunnet håndtere de problemer, der har været, og det synes jeg er nødvendigt at vi kvitterer for.
Nu er der så en ny debat, nu er rammerne i høj grad på plads, og så skal vi jo være sikre på, at kvaliteten af den service, der bliver ydet i den offentlige sektor, også er optimal.
Derfor har vi jo flere gange, også her fra talerstolen, kvitteret for det arbejde, regeringen har igangsat omkring en kvalitetsreform af den offentlige sektor.
Vi synes, det er utrolig vigtigt, at vi siger, at vi nu har rammerne på plads, og at vi nu skal have større fokus på kvaliteten af de ydelser, den offentlige sektor leverer.
Jeg vil godt sige, at der er to hovedgruppeinddelinger i det arbejde.
Den ene del handler om, at vi kan gøre tingene bedre inden for de økonomiske rammer, vi har.
Vi ved det jo alle sammen.
Uanset hvor vi er, om vi beskæftiger os med statens forhold eller regionernes eller kommunernes forhold, så ved vi jo godt, at det er muligt.
Jeg mener, hvis nettodriftsudgifterne på det kommunale område er 200 mia. kr., så kræver det nok ikke særlig stor fantasi at forestille sig, at det godt kan være, at det ikke er hver eneste af de kroner, der er anvendt, der er anvendt på den mest hensigtsmæssige måde.
Det kan godt være, vi kan få mere for de penge, vi bruger.
Det tror jeg på vi kan.
Så det er den ene øvelse.
Det er at fokusere på, hvordan vi kan sikre, at de penge, vi rent faktisk bruger i den offentlige sektor, bruges med stor respekt for, at det er nogle penge, folk har indbetalt i skatter og afgifter, og at de folk derfor skal have så meget som muligt for de penge.
Den anden del af øvelsen går ud på at anerkende, at der selvfølgelig også skal flere penge til.
Vi har jo bevist siden 2001 med de finanslove og kommuneaftaler, der er lavet, at der løbende er tilført flere penge til den offentlige sektor til specielt de områder, der jo er tættest på borgerne, altså eksempelvis til børne- og ældreområdet, og når vi kigger fremad, er det også nødvendigt at anerkende, at der skal flere penge til.
Vi har jo en udfordring i det, at der jo gudskelov bliver flere ældre, og når jeg siger gudskelov, er det, fordi alternativet er ret skræmmende.
Vi er faktisk glade for, at vi lever i et samfund, hvor stadig flere ældre lever længere og forhåbentlig får nogle gode år.
Men vi ved også godt, at det betyder, at det kan give større træk i de offentlige kasser.
Den anden del af udfordringen, og hvorfor vi tror, der skal bruges flere penge,
Når vi diskuterer det her, bruger jeg tit eksemplet, at det godt kan være, der er en privat virksomhed, der producerer fjernsyn, eller hvad den nu producerer, der kan få lavet noget arbejde i udlandet, hvis ikke den kan finde mennesker nok i Danmark til at udføre opgaven.
Jeg tror, det er nødvendigt, at vi kan etablere de tilbud, der skal være, her i landet, og det kræver, at vi bliver bedre til at tiltrække mennesker, eksempelvis til vores socialområde, men også til vores sundhedssektor.
Vi har kunnet se nogle kommuner reagere positivt på det her i den forstand, at de begynder at drøfte lønstrukturen, altså begynder at drøfte, om ikke der f.eks. er nogle SOSU-assistenter og andre, som simpelt hen får for lidt.
Hvis vi skal tiltrække nok folk i fremtiden til at give vores ældre medborgere en god betjening, er det nødvendigt, at vi dels kigger på de arbejdspladser, som de offentligt ansatte bydes, specielt inden for social- og sundhedsområdet, dels kigger på lønstrukturen.
Der er så delte meninger om, hvorvidt Folketinget kan sætte det i gang, eller om det er noget, der skal forhandles i forbindelse med overenskomster, det er jo den sidste vej, der er den normale vej at gå.
Derfor er det jo så også glædeligt at se, at man i kommunerne har reageret positivt på det her og tager det meget mere alvorligt nu, end man har gjort tidligere.
Men det er nogle af de store udfordringer, vi står over for.
Hvad angår den aftale, som så skal indgås til juni, forhåbentlig mellem regeringen og KL, er der jo mange spændende ting, som vi måske også kan komme tilbage til i diskussionen, for der er jo angivet i aftalen for i år, at man skal finde en ny model for mål- og rammestyring.
Noget af det interessante i forbindelse med KL og kommunerne er jo, hvordan KL og kommunerne selv vil reagere på det nye danmarkskort.
Hvad er det for et KL, vi vil se fremover?
Vil kommunerne reelt give KL kompetence til ikke bare at lave en aftale, som kommunerne så i øvrigt bagefter ikke føler sig forpligtet til at overholde, vil man også give KL nogle redskaber, der sikrer, at man rent faktisk i kommunerne overholder den aftale, man selv indgår?
Nu går jeg ud fra, at hvis man vælger at indgå en aftale, så føler man, den er ordentlig og fair.
Hr. Ole Stavad brugte tidligere udtrykket, at man skulle lave aftaler, der var ordentlige og fair, og det synes jeg bestemt også man skal.
Jeg ville ikke selv indgå en aftale, jeg ikke følte var ordentlig og fair.
Så ville jeg ikke indgå den.
Så ville jeg lade være med at indgå den.
Og jeg går ud fra, at når KL i givet fald indgår en aftale, så er det, fordi de føler, den er ordentlig og fair.
Der har vi jo i de senere år set store problemer fra kommunernes side, og det bliver man i kommunerne nødt til at forholde sig til.
Vi bliver også nødt til at forholde os til, om kommunerne i bund og grund i realiteten helst vil behandles hver for sig.
Det er jo et spørgsmål, der løbende kommer op, hvorvidt KL forhandler på vegne af alle kommuner på en gang eller på vegne af de enkelte kommuner enkeltvis.
Der er noget, der tyder på, at kommunerne helst vil behandles særskilt, og der må kommunerne finde ud af, hvad der er i deres egen interesse, om de vil det ene eller det andet.