Morten Østergaard (RV), 2009-05-07:
Den verserende rocker-bandekrig har medført utålelige tilstande - ingen tvivl om det.
Derfor indgik vi jo allerede i januar 2008 en aftale med regeringen om at skærpe straffene for besiddelse af skydevåben, og i dag straffes ulovlig besiddelse af skydevåben med op til 4 års fængsel.
Siden den seneste stramning, som altså i dag er godt og vel et halvt år gammel, snart et år gammel, er konflikten eskaleret fra ondt til værre.
Det har aldrig været forbundet med så streng straf at bære skydevåben i Danmark, som det er nu.
Vi skal have bugt med ulovlige skydevåben, vi skal have fundet kilderne rundt i landet og blive lige så dygtige som svenskerne til at stoppe våbensmuglere.
Men de seneste ugers debat har på forunderlig vis drejet sig om noget helt andet.
Igennem mange år er minimumsstraffe blev renset ud af den danske straffelov - i dag er det ved manddrab og ved mordforsøg på kongen, at der er minimumsstraf.
Men der er forbrydelser som f.eks. voldtægt, hvor straffeloven kræver fængsling, men altså ikke en egentlig minimumsstraf.
Det retspolitiske spor, som et flertal i Folketinget med den her lov altså nu vil betræde, er grundlæggende og fundamentalt et udtryk for mistillid til domstolene.
Diskussionen om, hvorvidt man skal skifte kurs og igen indføre minimumsstraffe er opstået, fordi Dansk Folkeparti fejlagtigt har hævdet, at domstolene ikke har fulgt politikernes ønske om strengere straffe.
Højesteretsdommer og formand for Domstolsstyrelsen Niels Grubbe dokumenterede i en kronik i Berlingske Tidende den 26. marts, at domstolene faktisk har gennemført en skærpelse af voldsstraffene med den tredjedel, som Folketinget har ønsket.
Der er altså ikke nogen grund til at nære mistillid til domstolene.
Hvorfor er det så vigtigt at undgå minimumsstraffe?
Det skyldes, at to forbrydelser sjældent er ens og det ikke er muligt for lovgiver at forudskikke alle tænkelige forhold og så fastlægge en passende straf.
Derfor arbejder man med generelle strafferammer, inden for hvilke den dømmende magt så må fastlægge straffen.
Sagen om hr. Bendt Bendtsens ministerchauffør tjener til illustration.
Enhver dommer ville nok i den konkrete sag udmåle en helt anden straf for den brøde, at han altså kørte med ministerens jagtriffel i bagagerummet, uden at ministeren selv var til stede.
Der vil man nok finde, at 12 måneders fængsel er lige i overkanten, også selv om det inden for den nugældende strafferamme kunne give helt op til 4 år.
Vi nærer ikke den mistillid til domstolenes evne til at omsætte Folketingets love til praksis, og vi er klart modstander af indgreb i den dømmende magts muligheder for at udmåle straf efter en konkret vurdering.
Vi undrer os over, at et flertal i Folketinget - i øvrigt med Socialdemokraterne og SF og med Dansk Folkeparti som bannerfører vedtager noget, som alle ved ikke virker og er et grundlæggende brud på nyere dansk retstradition.
Og det fortæller os også, at vi i hvert fald får en helt særlig rolle med at holde fast i retspolitisk saglighed, også hvis vi får en ny regering.
Hvis vi så kigger på forslaget helt generelt, må vi jo sige, at der er nogle elementer i regeringens forslag, som vi kan være imødekommende overfor.
Strafskærpelsen for at forhindre redningsmandskab i at nå frem er vi som udgangspunkt positive overfor - og også forslaget om, at straffuldbyrdelse træder hurtigere i kraft.
Vi vil heller ikke afvise konkrete strafskærpelser i våbenloven, men vi synes, at den måde, som det er grebet an på her - som også høringssvarene viser - altså er ganske, ganske besynderlig, dels selvfølgelig med minimumsstraffen, som altså går langt ud over bandekriminalitet, dels jo det her med fordoblingen af strafferammerne.
Altså, her har man jo valgt - og hvis ikke det var så alvorligt, synes jeg nærmest, det var komisk - at formulere sig i en retning, som gør, at både domstole og rigsadvokat og politi siger, at man får meget, meget store vanskeligheder med at bruge det i den konkrete bevisførelse.
Og ingen kan forudskikke, hvordan det i virkeligheden kommer til at fungere i praksis.
Det er altså en rigtig dårlig idé at lovgive på den måde, når man altså er fuldstændig usikker på, hvordan de, der skal håndtere loven, skal omsætte den til virkelighed.
Det bør man lytte til, og derfor bør man reformulere det.
I hvert fald synes jeg, selv om jeg ikke er jurist, at jeg godt kan forstå, at man har svært ved det, når man ser på, hvad det er for en formulering, der er valgt som udgangspunkt for den her bandebonus.
Lad mig bare læse op fra bemærkningerne til forslaget:
Når den pågældende forbrydelse begås med baggrund i et gensidigt opgør, som foregår mellem grupper af personer, og hvor der flere gange som led i opgøret enten er anvendt skydevåben, eller anvendt våben eller eksplosivstoffer, som på grund af deres særdeles farlige karakter er egnet til at forvolde betydelig skade, eller begået brandstiftelse.«
Altså, der er så mange forhold her, der skal bringes i spil, som vil kræve en helt særlig bevisførelse for at få fordobling i gang.
Og vi ved jo godt, hvad der sker, hvis man så ikke bruger paragraffen.
Så vil Folketingets flertal jo slå i bordet og sige: Det er for dårligt.
Anklageren nedlægger ikke påstand om dobbelt straf, og domstolene giver ikke dobbelt straf.
- Og det er klart, at det må man bare i dag erkende, nemlig at når man laver en lov på den her måde uden at lytte til høringssvarene, ja, så får det selvfølgelig heller ikke nogen praktisk virkning.
Vi ved jo også - med hensyn til den her bandekonflikt - at godt nok er Hells Angels, altså rockerne, en gensidig part rundt omkring, men det dækker over et net af vidtrækkende forskellige konflikter.
Og derfor må man jo spørge sig selv: Er det et gensidigt opgør, hvis man den ene dag som rocker er med i et opgør med nogle i Tingbjerg, den næste dag med nogle på Blågårds Plads, og den tredje dag måske i en hel anden landsdel?
Ja, rockeren er jo den samme, men er modparten?
Og hvornår er det så, at det har været af særdeles farlig karakter, og at der flere gange skal have været anvendt skydevåben osv., osv.?
Det er altså ekstremt kluntet lovgivning.
Det, der så vil gøre det endnu mere paradoksalt, er - som den Konservative ordfører var inde på - at man så har bedt Straffelovrådet om at kigge på det.
Men det var dog klogere at gøre det, inden man laver lovgivning.
Altså, det er da besynderligt at fremlægge et lovforslag og så sige: I øvrigt har vi bedt Straffelovrådet om at kigge på det, fordi vi gerne vil have en sagkyndig vurdering.
Det giver simpelt hen ikke mening.
Så må man da bede om den sagkyndige vurdering først og siden hen forholde sig til, hvordan man vil indrette lovgivningen.
Det kan man jo se bare ved at kigge på udviklingen det seneste halve år siden den sidste strafskærpelse.
Vi må sige, at det eneste, der sådan er rigtig sikkert ved det her forslag, er, at det ikke får nogen betydning for bandekonflikten, og derfor kan vi selvfølgelig ikke stemme for.
Det gælder også beslutningsforslaget fra Socialdemokraterne og SF.
Altså, man kan undre sig lidt over, at man vil pålægge regeringen at fremlægge et lovforslag, og så skal beslutningsforslaget behandles samtidig med det lovforslag, hvor regeringen så imødekommer det, man foreslår - i hvert fald når man så kan konstatere, at det ikke virker, som om Socialdemokraterne og SF har tænkt sig at tage konsekvensen af, at regeringen jo foreslår noget, der er langt mere vidtrækkende på minimumsstraffe.
Det fremgår jo heller ikke af beslutningsforslaget, at der skal være fordobling af straffe.
Så man må jo spørge sig selv, hvorfor det er, at S og SF stemmer for regeringens bandepakke, hvis det ikke ligner det beslutningsforslag, man har lagt frem.
Og hvis man alligevel vil stemme for, hvorfor lægger man så et beslutningsforslag frem?
Men vi er dog enige med forslagsstillerne i, at det er godt at få en revisionsklausul - det kunne såmænd være endnu bedre med en solnedgangsklausul, så minimumsstraffene bortfaldt, når den ekstraordinære situation forhåbentlig er væk.
Vi er også enige i, at der skal være en kriminalpræventiv indsats, men det har vi jo altså så et andet beslutningsforslag, som lægger op til, så heller ikke der synes det her forslag at tilføre noget nærmere, og derfor kan vi heller ikke støtte det. Når vi så kigger generelt på det her område, hvad er det så, der virker, og hvad er det så, der ikke virker?
Ja, vi kan jo konstatere i Politiken den 7. april dette år: SSP-medarbejdere dumper regeringens bandepakke.
Hvis man ikke tror på strengere straffe i almindelighed, men på kriminalpræventivt arbejde, er det så godt at lytte til formanden for SSP-samrådet eller nogle af de konkrete medarbejdere som f.eks. Jaques Royal fra Høje Taastrup, når de siger, at det ikke kommer til at virke?
Det var bedre, at man vedtog det beslutningsforslag, vi kommer til som det næste punkt på dagsordenen, eller man gjorde, som vi har foreslået med en akut plan, som ikke kræver lovgivning, men hvor man bevilger et overtræk på SSP-kontoen til de berørte kommuner, så de kan trække alle medarbejdere ud og sætte dem i gang med konkret at få fat i de unge mennesker - for alle dem, der er involveret i de her bandekonflikter, er jo velkendte, både af politiet og af kommunerne.
Vi har sørget for at finansiere en ekstra politiindsats, nu bør man sørge for også at tage hånd om - i den her helt ekstraordinære situation - en ekstra social indsats.
Så en akut opsøgende indsats på gadeplan, en hotline, hvor man kan få dusør, hvis man hjælper til at give tips, der fører til anholdelse, mægling kunne være en god idé, stressning af bandeledere osv. - al det det kunne man gøre, hvis man ville styrke indsatsen.
Det er der absolut intet belæg for.
Ministeren henviser til Manchester, og jeg var til høringen i onsdags, og det udmærkede menneske fra Manchester talte ikke et øjeblik om straf.
Men alligevel er det altså det, som ministerens har fundet er løsningen på problemerne i Manchester, selv om det altså ikke er det, de selv peger på som det afgørende.
Til allersidst vil jeg sige, at der kom en rapport om politireformen i går, som gav et interessant indblik i, hvordan regeringens retspolitik virker.
I 2002 var der 1 ud 10 danskere, der ofte eller næsten hele tiden bekymrede sig om deres personlige risiko for at blive udsat for kriminalitet.
Sidste år var det dobbelt så mange.
Det er resultatet af VKO's retspolitik, og der er ingen grund til at tro, at det her lovforslag ikke bare vil gøre endnu flere mennesker utrygge uden at have nogen effekt på kriminaliteten.