Birthe Rønn Hornbech (V), 2010-02-05:
Spørgsmålet går på, hvad regeringen kan oplyse om byggeri af stormoskeer.
Nu ved jeg ikke helt, hvad en stormoské er.
Jeg er i hvert fald blevet belært af en del muslimer om, at mange af de bygninger, vi i dag kalder moskeer, kun er bedehuse.
Med hensyn til hvad regeringen ved om bedehuse og moskeer, får vi vores viden ved at spørge rundt om i kommunerne.
Som man vil vide, er det jo ikke et regeringsanliggende.
Det kræver ikke tilladelse fra regeringen at bygge i Danmark; det henhører under kommunerne.
Det, vi anslår, er, at der er ca. 120 bedesteder eller moskeer – hvad man vil kalde dem.
Senest var jeg selv med til indvielsen af et meget stort kulturhus i Glostrup, hvor der var 600 tyrkiske muslimer til et festligt arrangement i anledning af indvielsen.
Vi ved så også, at vi har haft bedehuse og moskeer i Danmark i 40 år, så det er altså ikke noget nyt.
Det, vi har kunnet finde ud af ved at spørge kommunerne, er, at der i øjeblikket ligger to ansøgninger i København.
Jeg har forstået, at den ene er den stormoské, man har talt om, siden jeg startede her i Folketinget eller længere tilbage – jeg tror, jeg hørte om den første gang i slutningen af 1970’erne, uden den er blevet til noget.
Så skulle der også være en ansøgning undervejs i Århus Kommune, og der skulle foreligge en ansøgning om et kulturhus i Helsingør.
Der kan selvfølgelig være andre, for det er ikke noget, vi fører statistik over.
Det er som sagt kommunen, der træffer afgørelse.
Man indgiver ansøgning til kommunen, og der er en lang række love, der skal overholdes, hvis man vil bygge i Danmark.
Kommunen er på sin side selvfølgelig forpligtet til at foretage lovmæssig forvaltning og også respektere princippet om lighed for loven. Inden vi går videre i debatten, kan det måske være nyttigt lige at gøre sig nogle tanker om religionsfriheden.
Religionsfriheden er fastlagt i grundlovens § 67, så vidt jeg husker.
Man kan dyrke sin gud, det vil sige, at man kan holde gudstjenester, man kan bygge bedehuse og i øvrigt udøve sin religion.
Der er grund til at sige, at denne religionsfrihed altså gælder for alle, og at der ikke gælder nogen særlig kvalificeret religionsfrihed for kristne.
Den særstilling, der er, er for den danske folkekirkes ordning.
Der er et særligt forhold mellem stat og kirke, når det drejer sig om folkekirken, men religionsfriheden som sådan er lige for alle, og sådan har det været siden 1849.
Det indebærer som sagt, at man kan holde gudstjenester, man kan bygge, og i øvrigt at ethvert trossamfund kan foretage, hvad der falder inden for lovgivningens rammer.
Det er jo en begrænsning i grundloven, at det, at man udøver sin religion, ikke giver et retskrav på, at man kan overtræde alle mulige danske love.
Det fremgår klart af grundlovsbestemmelsen selv.
Så man skal altså, også hvis man vil bygge en moské, overholde de mange byggelove, miljølove, og hvad der er, og man skal have lokalplan med nabohøringer osv.
Enhver må følge den procedure, og enhver har så de klagerettigheder, som også er tilknyttet dette område.
Det betyder altså, at jeg ikke kan sige noget om, hvorvidt der bliver givet byggetilladelser.
Vi må afvente de lovlige myndigheders lovlige afgørelse, ligesom vi jo altid må – også når der er tale om et menighedsråd, der f.eks. bygger en kirke.
Der er så i forespørgslen stillet spørgsmålet: Hvordan går det med det integrationsmæssige og det sikkerhedsmæssige omkring moskeerne?
Der er svaret, at det naturligvis er meget forskelligt.
Ved den indvielse, jeg var til forrige lørdag i det tyrkiske kulturhus i Glostrup, var det meget klart, at ikke bare det religiøse overhoved, der kom fra Tyrkiet, men også menigmand var meget optaget af integration, var meget optaget af at lære menighedens medlemmer, at de skal tage sig en uddannelse i Danmark, at de skal integrere sig i det land, de bor i.
Man må bestemt sige, at der i den menighed er et integrationsfremmende miljø, en integrationsfremmende faktor, som er god for de pågældende og for samfundet.
Videnskabeligt kan man ikke finde nogen entydig undersøgelse, der siger, at rundtomkring moskeerne udvikler religionsudøvelsen sig til terrorisme og ekstremisme.
Man kan ikke påvise, at det, at der er en moské, i sig selv skulle fremme ekstremisme og terrorisme.
Man ved selvfølgelig, at de, der bliver ekstremister, på et tidspunkt har gået i en moské, og de har måske fundet hinanden i en moské.
Nogle af dem er så også rykket til nogle mindre religiøse grupper, hvor de har omgåedes hinanden, og hvor der, må vi formode, er en glidende overgang fra det er religion, til det går over i politik, ideologi og ren terrorisme.
Man kan heller ikke sige, at terrorisme og ekstremisme lettere skulle gå i svang i en stor moské end i en lille moské og slet ikke i Danmark, men vi ved, at i London var der nogle af terroristerne, som kom i en større moské.
Men det medfører blot, at der altså ikke er nogen entydig undersøgelse af, hvorvidt det skulle have betydning, om det er store eller små moskeer eller moskeer i det hele taget.
Det, som jeg som integrationsminister må fremhæve, som er så vigtigt for at forebygge og undgå ekstremisme, er selvfølgelig, at vi alle i samfundet udøver det pres over for alle, der kommer til Danmark, at vi har en forventning om og forlanger, at man yder en indsats i Danmark, at man tilslutter sig og i hvert fald overholder de love, der er i Danmark, og at man tilslutter sig de grundlæggende normer som f.eks. ligestilling mellem kønnene.
Det er jo noget af det, som vi gør mere og mere ud af i integrationsarbejdet.
Det er ud fra det synspunkt, at det er gennem foreningsdannelsen og sammen med danskere, at man lærer de danske værdier at kende, at man lærer at agere demokratisk.
En forening er jo et lille parlament, kan man sige, hvor man uddannes i demokrati.
Det er helt grundlæggende vigtigt.
Det er også grundlæggende vigtigt, at vi får lært dem, der kommer til Danmark, om vores frihedsværdier.
Vores frihedsværdier gælder jo også for alle.
Det er jo ikke bare religionsfriheden.
Det er ytringsfrihed; det er åndsfrihed; det er i det hele taget.
De gælder for alle.
Frihed for Loke såvel som for Thor.
Konsekvenserne af den frihed, som vi har i Danmark, er, at vi nu har en række religiøse mindretal, som også har lov at udøve deres religion på en lidt anden måde, end vi er vant til i Danmark.
Det er jo ikke noget med, at vi skal begynde at lave os selv om.
Jeg mener, at det er meget vigtigt at mindes det, som Grundtvig altid sagde, nemlig at vi er ét folk, men at vi må holde gudstjeneste hver for sig.
Vi skal ikke i det daglige arbejdsliv fokusere på f.eks. religionen.
Det gør man heller ikke.
Der er lavet undersøgelser, der viser, at det ikke er noget, som de gør et stort nummer ud af på arbejdspladserne.
Det bør det heller ikke være, for man er fælles på arbejdspladsen, man har sine pligter og rettigheder, fuldstændig uafhængigt af hvilken religion man har.
Det spiller en mindre og mindre rolle.
Hvis man synes, at der er nogen, der skal have en særbehandling, ligesom rygere kan gå udenfor for at ryge, må man indrette sig efter det på virksomhederne.
Det er ikke noget, vi, som når det drejer sig om rygning, bør lovgive om herinde.
Det er også meget tydeligt, at en større og større del af danskerne og andengenerationsdanskerne i de seneste år har deltaget i integrationsarbejdet.
Derfor går det bedre og bedre; inklusionen bliver bedre og bedre.
Men det bortforklarer jo ikke, at vi med smertelig erfaring har observeret forfærdelige terrorhandlinger ikke mindst siden 2001.
Denne regering tiltrådte jo kort tid efter den forfærdelige terrorhandling i USA, og vi overtog et lovforslag fra den tidligere regering, som vi forbedrede og fik gennemført.
Vi havde jo aldrig drømt om, at vi skulle have terrorisme i Danmark.
Sådan har vi siden i regeringen selvfølgelig løbende overvåget, om der er brug for lovændringer.
Vi har strammet udvisnings- og udlændingereglerne.
Vi holder selvfølgelig øje med, om der mangler noget i den danske lovgivning.
Det er utrolig vigtigt, at vi udviser rettidig omhu, og derfor har vi jo også ret strenge terrorlove, som udvider det strafbares område til også at omfatte det, vi kalder forberedelseshandlinger.
Det kan f.eks. være strafbart bare at give penge til en organisation, hvis det viser sig, at det er en terrororganisation.
Vi har udvidet PET ganske betydeligt, og vi ved, at PET selvfølgelig overvåger de ekstremistiske miljøer, der er, og dér, hvor det kunne se ud, som om der er ved at blive ekstremistiske miljøer.
Vi har uddannet det almindelige politi, som vi kalder det, til at observere.
Vi forsøger til stadighed fra Integrationsministeriets, men også fra politiets og Justitsministeriets side at have kontakt med skolefolk og med kommunerne for hele tiden at gøre dem klogere på, hvordan man observerer, hvis der er noget, der er ved at gå i svang, og som er ved at begynde at udvikle sig til ekstremisme.
Det er jo utrolig vigtigt, at vi virkelig gør, hvad vi kan, for at minimere terroren, og derfor arbejder det danske efterretningsvæsen selvfølgelig også sammen med andre efterretningstjenester og foretager løbende trusselsvurderinger om dette og hint.
Nu har jeg talt om religionsfriheden, men det er jo lige så vigtigt at få sagt, at dette, at man begynder at gemme sig bag en religion for at udøve terrorisme, selvfølgelig ikke er beskyttet af grundloven.
Tværtimod har vi alle disse straffelove, som jeg har nævnt.
Efter min mening er terrorisme ikke religion.
Det er blevet ren ideologi.
Islamisme kan sammenlignes med kommunisme og andre totalitære ideologier.
Der er ikke nogen forskel, og der skal ikke tages nogen hensyn.
Tværtimod skal der slås hårdt ned på dem.
Det bliver der altså ved straffesager, og der er som sagt overvågning.
Der er også overvågning af pengestrømmene.
Det er jo meget vigtigt, at der ikke kommer penge til terrorismebevægelserne.
Men det er jo også lige så vigtigt, at vi hele tiden skelner mellem, hvad der er terrorisme, og hvad der er ganske almindelig religionsudøvelse.
Vi har 80 pct. af den danske befolkning som medlemmer af den danske folkekirke.
Derfor er det så vigtigt at skelne mellem, hvad der er religion, og hvad der er terrorisme, hvad der er totalitær ideologisk udøvelse.
Jeg ved, at der er nogle, der er meget optaget af det her med pengestrømmene.
Hvad er det for penge, der kommer til Danmark fra udlandet?
Der må jeg sige, at det i sig selv, at man giver penge til religionsudøvelse i Danmark, jo svarer til det, at en del danskere støtter Dansk Kirke i Udlandet og sømandskirkerne, og at der er store donationer bag nogle af menighederne i udlandet over den danske stat, og også tilskud til præstelønningerne bidrager til folkekirkens udøvelse i udlandet.
Der er ikke nogen forskel.
Men vi har jo netop gennem lovgivningen sørget for, at det ministerium, som det så hører under, Økonomi- og Erhvervsministeriet, kan kontrollere pengestrømmene ved forskellige indberetningsregler, sådan at man altså kan følge med, hvis der pludselig forsøges en slags hvidvaskning af penge, der i virkeligheden skulle gå til terrorisme, og at man så dækker sig bag religionsudøvelse.
Det er der, spændingspunktet er, og det er dér, regeringen på alle måder i en lang række ministerier, forebyggende, udøvende og med hensyn til at bringe straffesagerne frem til domstolene lægger mange kræfter i det arbejde.
Det er vel næsten ikke nødvendigt at sige, at regeringen naturligvis tager afstand fra ethvert tilløb til ekstremisme, tager afstand fra enhver form for terrorisme og også har fået vedtaget love her i Folketinget, som vi vel i virkeligheden ikke bryder os om, men som jo langt størstedelen her i Folketinget har erkendt var nødvendige, fordi terroren pludselig blev en del af den danske hverdag.
Summa summarum må jeg altså sige, at hovedvægten i mit ministerium ligger på integration.
Jeg tror stadig væk, at det er den bedste måde at skabe en fornemmelse af inklusion, af medborgerskab, af ansvar for folkestyret.
Undersøgelser viser også, at langt de fleste indvandrere går ind for demokratiet, og det er jo også forudsætningen for, at de kan føle sig som en del af det, nemlig at de føler, at de selv har indflydelse.
Så vil jeg bare til sidst citere Paulus – for jeg mener egentlig, at religionsfriheden er en kristen lov – der siger, at hvor der er ånd, der er frihed.
Det er værd at holde sig for øje.