Anders Samuelsen (LA), 2013-02-28:
Tak for det.
En undersøgelse for nylig viste, at hvis vi i Danmark havde den relativt set samme grad af beskæftigelse, som man har i Sverige, så ville der være over 200.000 flere i arbejde – langt over 200.000.
Det fortæller lidt om, at vi ikke har gjort det godt nok i Danmark.
Det er der mange forskellige grunde til.
Først vil jeg sige, at det er vigtigt at holde fast i princippet om, at det skal kunne betale sig at arbejde.
Sådan bør det være, og sådan skal det være.
Men desværre er det langtfra altid sådan i Danmark i dag.
På trods af en række mere eller mindre gode initiativer, også fra denne regerings side, står vi fortsat over for massive udfordringer i det danske samfund.
Der er færre, der skal forsørge stadig flere, også ifølge regeringens egne tal.
Vi har i Danmark alt for få mennesker på arbejdsmarkedet og alt for mange, som er uden for arbejdsmarkedet.
Og hvis man kigger isoleret på det private arbejdsmarked, bliver tallene faktisk endnu voldsommere.
At denne situation er fuldstændig uholdbar, har vi i Liberal Alliance længe forsøgt at gøre opmærksom på.
Vi har ved flere lejligheder nævnt den skræmmende historiske udvikling, der dokumenterer, at antallet af folk på overførselsindkomst i den arbejdsdygtige alder er steget med over 400 pct. – over 400 pct. – siden starten af 1960'erne, fra ca. 200.000 i 1960 til ca. 850.000 i 2012, en udvikling, der i sig selv er temmelig paradoksal, fordi reallønnen jo i samme periode er steget med over 300 pct.
Det er altså blevet betydelig lettere at klare sig selv, som årene er skredet frem, men alligevel får vi i dag flere og flere på offentlig forsørgelse.
Endnu mere skræmmende blev det, da Det Nationale Institut for Kommuners og Regioners Analyse og Forskning, KORA, for nylig kunne berette, at der i år kun vil være tre af landets kommuner, hvor over halvdelen af befolkningen er i arbejde – kun tre.
Og her behøver vi ikke engang det store historiske perspektiv for at dokumentere en alarmerende udvikling.
Et kig på tallene bare tilbage i 2009 afslører nemlig, at der altså for blot 4 år siden var 59 kommuner, hvor halvdelen af borgerne var i arbejde.
Hvis vi så anlægger et internationalt perspektiv, bliver hovedet for alvor slået på sømmet.
DA's Arbejdsmarkedsrapport 2012, som blev lanceret for ganske nylig, kunne således bevidne, at vi i Danmark har den suverænt største andel af offentligt forsørgede borgere, sammenlignet med de lande, som vi normalt sammenligner os med – suverænt.
Og hvor andelen af personer på offentlig forsørgelse har været faldende siden 2007 både i Sverige og i Tyskland, har den, ja, ganske rigtigt, været opadgående her i landet.
Hvorfor står det så generelt dårligt til i Danmark?
Det er jo unægtelig et spørgsmål, som trænger sig på.
Grundene er uden tvivl mange, men én skinner nu mere igennem end andre, nemlig incitamentsstrukturen eller, skulle jeg sige måske mere præcist: den håbløse, ineffektive incitamentsstruktur, som vi har i Danmark.
Det kan nemlig for rigtig mange mennesker reelt set ikke betale sig at tage et arbejde, fordi gevinsten er meget lille.
Faktisk fremlagde analyseinstituttet Agenda så sent som i går en analyse, der viser, at gevinsten ved at tage et arbejde for en betydelig gruppe af kontanthjælpsmodtagere er under 10 kr. i timen – under 10 kr. i timen.
Hold så det tal op imod en anden Agendaanalyse, som viste, at 37 ud af 100 kontanthjælpsmodtagere, altså 37 pct., svarer, at de kun vil sige ja til et arbejde, hvis de får mere end 3.000 kr. ud af det om måneden.
22 ud af 100 svarer, at de kun vil tage et arbejde, hvis de får over 4.000 kr. ud af det om måneden.
Der skal immer væk arbejdes en del timer om ugen til en nytte af langt under 10 kr. i timen for at nå et niveau, hvor de fleste overhovedet vil overveje at tage et arbejde.
Hver gang vi i Liberal Alliance forsøger at rejse den debat, bliver vi mødt med argumentet om, at problemet ikke er incitamentbaseret, hvor mærkeligt det end kan lyde, når man hører de tal, som jeg lige har læst op, men snarere er, at der ikke er job at få, og at det er det, der skal gøres noget ved.
Og hvis vi nu skal gå med på den galej, er vi i Liberal Alliance for så vidt enige i, at selvfølgelig skal der skabes job.
Derfor imødeså vi også regeringens vækstpakke med længsel.
Rygterne forud for den gode løsning i marts, som vi blev stillet i udsigt, var ganske lovende.
Og stort var det da også sat op: 150.000 nye arbejdspladser i den private sektor i 2020, det var det, der var overskriften på alle netmedierne i tirsdags, sådan!
Med en marginal sænkning af selskabsskatten og fravalget af nogle ellers planlagte afgifter skulle bøtten åbenbart for alvor kunne vendes.
Og bevares, ved første øjekast så man da også elementer, som man bør rose regeringen for.
Men som det også vil fremgå af debatten senere, ser man tydeligt, hvis man dykker ned i tallene, især på side 9, er det reelle tal, som man forventer at øge beskæftigelsen med, er 1.500.
Jeg vil gerne på vegne af Venstre, Dansk Folkeparti, Konservative og Liberal Alliance fremsætte: Forslag til vedtagelse
»Folketinget konstaterer, at den af regeringen førte reformpolitik åbenlyst ikke har løst de strukturelle problemstillinger på det danske arbejdsmarked ved at skabe flere job og ved at sikre, at det kan betale sig at arbejde.
Folketinget finder, at der skal være en økonomisk gevinst ved at tage et arbejde frem for at være på offentlig forsørgelse, og beklager, at regeringen ikke har mere fokus på denne problemstilling i sit udspil til en ny kontanthjælpsreform.
Det er Folketingets opfattelse, at regeringen indtil nu har ført en meget slingrende kurs i forhold til at øge arbejdsudbuddet.
Folketinget opfordrer regeringen til at søge mere stringente, ambitiøse og langsigtede reformløsninger, der sikrer, at det kan betale sig at arbejde.
Folketinget opfordrer endvidere regeringen til at få løst det strukturelle paradoks, hvor en række danske job varetages af udenlandsk arbejdskraft, mens arbejdsmarkedsparate kontanthjælpsmodtagere står uden for arbejdsmarkedet.«