Anders Samuelsen (LA), 2008-09-09:
Overskriften på dagens debat kunne være: Et er søkort at forstå, noget andet er skib at føre.
Finansministeren ved, hvad man bør gøre, men han gør det desværre ikke.
For at undgå mere vedvarende inflation og endnu større lønstigninger, der kan udfordre den økonomiske stabilitet, er der behov for en afbalanceret økonomisk politik og en fortsættelse af den strukturpolitiske indsats med sigte på at øge vækstpotentialet.
Sådan skriver finansministeren i en lille pjece om regeringens forslag til finanslov for 2009.
Det er jo rart at vide, at finansministeren godt ved, hvad der skal til.
Det er bare ikke så rart at være vidne til, at han undlader at gøre det, der er det åbenlyst rigtige.
Hvis finansministeren havde været socialdemokrat og minister i en regering med støtte fra SF og Enhedslisten, ville man ikke have så svært ved at se logikken.
Men nu er finansministeren jo ikke socialdemokrat, og Venstre er jo ikke et venstrefløjsparti - endnu da.
I Liberal Alliance vil vi gerne hjælpe Venstre til at huske sit udgangspunkt - ikke så meget for Venstres skyld, men først og fremmest for Danmarks skyld.
Vi har ikke råd til at nærme os afgrundens rand en gang til.
Mit udgangspunkt er, at Liberal Alliance gerne sammen med regeringen vil være med til at lave en god finanslov for næste år, for alternativet med Socialdemokraterne er vel lige godt strengt nok.
Det eneste, en rød regering med sikkerhed kan levere, er røde tal på bundlinjen, og det er det sidste, vi har brug for.
Men for at det skal blive en god finanslov, er det altså nødvendigt, at vi sammen tager de to hensyn, som jeg til indledning citerede finansministerens pjece for, helt bogstaveligt og meget mere alvorligt.
For det første skal der føres en afbalanceret økonomisk politik, og for det andet skal den strukturpolitiske indsats med sigte på at øge vækstpotentialet forstærkes.
En afbalanceret økonomisk politik burde betyde, at man sikrer sig, at den offentlige økonomi ikke vokser hurtigere end den private.
Alligevel fremlægger regeringen en finanslov, som på udgiftssiden allerede til næste år rammer loftet for regeringens egen 2015-plan.
Det er altså ikke meget mere end 1 år siden, at 2015-planen blev fremlagt.
Det er simpelt hen for sløset af en regering, der har været kendt for at ville have styr på tingene, at man allerede et år inde i en 8-års-plan skrider så meget med hensyn til disciplinen.
Meningen var, at der med 2015-planen skulle skabes økonomisk råderum til at lette skatten på arbejde markant.
Derfor skulle væksten i de offentlige udgifter holdes i ave helt frem til 2015.
2015-planen skulle have været startskuddet til en liberal regerings egen økonomiske politik, som ud over det symbolske skattestop skulle berede vejen for reelle liberale økonomiske reformer.
Det er nok værd at huske på, at indtil sidste år regerede den borgerlig-liberale regering på grundlag af en 2010-plan forfattet af fru Marianne Jelved og hr. Mogens Lykketoft.
Gennem flere år udskød regeringen at lancere sin 2015-plan.
Man fornemmede en vis portion håb om, at der ville blive lagt op til at gennemføre gode, liberale skattereformer og vigtige reduktioner i de offentlige udgifter, og at det var derfor, man ventede.
Men ak, da planen endelig kom, blev skattelettelserne nærmest aflyst, og den vigtigste tidsel i skattebedet, topskatten, blev hårdt og kontant fjernet af Dansk Folkeparti, mens den nu forhenværende konservative leder hr. Bendt Bendtsen forsøgte at finde en grimasse, der kunne passe.
Reelt bedømt er der ikke noget råderum tilbage til så meget som en kop vand mere i den offentlige sektor i årene, der kommer, hvis målsætningen skal holdes.
Så en afbalanceret økonomisk politik må nødvendigvis og naturligvis indebære, at man sætter væksten i de offentlige udgifter i bero, indtil væksten i det private stiger så meget, at der igen bliver råd til en afbalanceret vækst i det offentlige, hvis det er det, man vil.
Sådan en finanslov vil vi meget gerne hjælpe regeringen med at skrue sammen.
Der er helt tydeligt brug for en liberal pudseklud til de briller, som regeringen ser samfundsudviklingen igennem.
Det andet hovedpunkt, jeg trak frem i indledningen, var, at den strukturpolitiske indsats med sigte på at øge vækstpotentialet, som finansministeren skriver, skal forstærkes.
Finansministeren ved udmærket, at tvungen opsparing ikke giver vækst, tværtimod.
Han ved også godt, at uden vækst ingen velstand og på sigt ingen velfærd.
Når væksten svigter, når vi skal opleve et årti med lavvækst, så er resultatet klart nok, så svigter vores velstand også, og så kan vi ikke leve op til de enorme forventninger, som befolkningen har fået. Finansministeren er en klog mand.
Han ved også godt, at vejen til økonomisk vækst går gennem større arbejdsudbud.
Ingen hænder, ingen kage.
Når den viden er til stede, og når man sidder på magten, har man så ikke pligt til at gøre det nødvendige?
Jo, skulle jeg mene.
Regeringens finanslovforslag indeholder desværre ikke tiltag, der bare tilnærmelsesvis fjerner de barrierer, som staten har bygget op, og som forhindrer folk i at holde sig i et aktivt liv på arbejdsmarkedet.
Det væsentlige bidrag - det allervæsentligste bidrag - ville være en sænkning af marginalbeskatningen.
Liberal Alliance har foreslået en maks. skat på 40 pct., men vi har også prøvet at være meget konkrete i forhold til årets finanslov og har foreslået, at vi fjerner topskatten for 400.000 skatteydere allerede fra næste år.
Det tilbud synes jeg at regeringen skulle overveje seriøst.
Det kan ikke være foreneligt med liberal skattepolitik, at en million skatteydere skal belastes af en topskat på 21 pct., som i den grad virker demotiverende.
Det er måske drastisk, men ikke mere indgribende, end det vil opleves, når regningen for at lade raske og rørige mennesker blive forsørget på det offentliges regning om føje år skal betales med mindre velfærd.
Det er simpelt hen ikke fair, at man prioriterer midler, penge, til folk, som godt kan arbejde, og reelt set tager pengene fra folk, som er i nød.
Det er både moralsk forkert og økonomisk uforsvarligt kun at ville forholde sig til en politisk aftale frem for at bekymre sig om samfundets fremtid.
Jeg ved godt, at politiske aftaler skal holdes i dette Ting, men det må være rimeligt, at man tillader sig bare at hæve stemmen en lille smule og annoncere, at det kunne være interessant at diskutere det her emne også.
Sådan virker det ikke, når man ser på den reaktion, der har været fra regeringens side.
Man har lukket ned, inden vi overhovedet har fået startet diskussionen.
Her skylder regeringen at tage et ansvar og gå forrest.
Det kan ikke være rigtigt, at en liberal finansministers ambition er at ligge i læ af LO-formand Harald Børsting.
For det tredje burde man forkorte dagpengeperioden - det er et oplagt sted at sætte ind - og lade os tage den gevinst med.
Alle med forstand på de ting siger, at vækstpotentialet i dansk økonomi faktisk slet ikke kan imødekommes ved at tvinge de sidste lønmodtagere i job.
Det er ikke nok, men jeg synes, at vi skal tage den gevinst med, der vil være ved at tage fat på en dagpengereform.
Det er på timeregnskabet ved at fjerne topskatten og højne tilbagetrækningsalderen gennem at fjerne tilgangen til efterlønnen, at dynamikken kommer, og at den strukturpolitiske indsats med sigte på at øge vækstpotentialet styrkes.
Til sidst vil jeg gerne knytte et par generelle kommentarer til regeringens finanslov.
SP-bidraget, som regeringen vil genindføre, er et klassisk eksempel på, hvor lidt liberalt der tænkes i øjeblikket.
Det hører ingen steder hjemme i en finanslov præsenteret af en liberal finansminister.
Jeg er faktisk fuldstændig overbevist om, at finansministeren godt ved, at den vigtigste opgave, som en regering i et liberalt samfund har, er at lade være med at gå i vejen.
Når man læser regeringens finanslovforslag igennem, er der rigtig mange steder, hvor man studser lidt og siger til sig selv: Kunne staten ikke med fordel trække foden tilbage her og lade være med at spænde ben for dem, der både kan og vil give det her land et skub fremad?
Det fører for vidt at gå i detaljer med den øvelse her, og det er i og for sig også blot en opfordring til finansministeren: Er det ikke på tide, at hele finansloven bliver sendt til et liberalt gennemsyn?
Jeg tror, vi kunne nå langt, hvis vi var flere, der turde stå ved vores ideologiske udgangspunkt.
Danmark er et godt land, Danmark kan blive et bedre land, men vejen til et bedre Danmark går gennem liberale reformer.
Hvis Liberal Alliance kan være finansministeren til nogen som helst hjælp i den proces, så stiller vi os selvfølgelig til rådighed.
Vi er til enhver tid parate til at sige de ting, som andre ikke tør sige, eller de ting, som man måske ikke finder det opportunt at sige fra regeringens side.
Vi vil meget gerne være med i de forhandlinger, som kommer, vi vil meget gerne være med til at indgå en aftale, men der skal også være plads til, at der er nogle, der siger det, som skal siges, nemlig at der er behov for liberale reformer.