Zenia Stampe (RV), 2014-10-24:
Tak for det.
Men jeg tror altså, jeg vil holde mig fra det og have et lidt andet fokus.
Jeg er ikke selv nordisk ordfører, og derfor har jeg fået et par input – undskyld fremmedordet; jeg ved ikke, hvad det hedder på dansk – med fra fru Liv Holm Andersen, som jeg har lovet ikke at læse op, men at referere.
Fru Liv Holm Andersen har gjort sig nogle gode tanker, som jeg skal prøve at referere loyalt.
Og det er man selvfølgelig velkommen til også at spørge til.
Så jeg vil starte med Norden, som vi jo prioriterer rigtig højt.
Vi er lande, der minder om hinanden; vi har samfund, der ligner hinanden; og vi har mange af de samme prioriteter både hjemme og ude i verden.
Derfor er det frugtbart at samarbejde både på fælles interesseområder og på de nationale dagsordener, hvor vi kan inspirere hinanden og dyrke fælles initiativer inden for f.eks. grøn vækst, velfærdsudfordringer, sundhedspolitik eller kulturelt samarbejde for lande med en meget stor fælles kulturarv.
Men det er også godt at stå sammen om de dagsordener, hvor vi er stærke ude i verden, f.eks. om klima- og udviklingsdagsordenerne, hvor vi enkeltvis betyder mindre, end hvis vi står sammen og holder på vores prioriteter.
Det er jeg helt enig i.
Desuden er vi i Radikale Venstre også optaget af og bakker op om den igangværende proces med at få et mere dynamisk og konkret samarbejde, som man bedre kan relatere til ude i de respektive nordiske samfund, ligesom det er interessant, at flere af samarbejdsområderne faktisk har en tydelig nordisk merværdi på den ene eller den anden vis.
Derfor er vi også glade for det reformarbejde, der er i gang.
Endelig er vi også rigtig glade for den danske regerings arbejde med at kigge på de nordiske grænsehindringer.
Dette kunne man naturligvis godt ønske sig gik hurtigere, men vi ved også, at det ikke er lige nemt.
Det må vi videre med.
Så vidt det nordiske.
Nu kommer vi til det arktiske og Østersøsamarbejdet, som jo har visse snitflader, når det handler om områder og emner.
Der er flere emner, der går igen: miljø, energi osv.
Men den vinkel, jeg godt kunne tænke mig at lægge på begge de redegørelser, der er blevet givet, og på de to områder, er den sikkerhedspolitiske vinkel.
For vi har jo ellers i de sidste 10 år vænnet os til at være sådan en stat, der lå i periferien af ting, der handlede om sikkerhed.
Sikkerhed er sådan noget, der foregår langt væk.
Indimellem sender vi folk og kampfly og transportfly af sted for at kæmpe for vores sikkerhed, men vi har sådan set vænnet os af med tanken om, at sikkerhed er noget, der foregår i vores egen baghave.
Det har jo ændret sig fuldstændig radikalt de sidste par år.
Nu har jeg selv været med til at gøre rigtig meget grin med dem, der frygtede russerne, de sidste par år, men der må vi jo nok alligevel revidere det standpunkt.
Men før bekymringen i forhold til Rusland kom ind i billedet, havde vi også i de sidste par år set på udviklingen i Arktis og ikke mindst med bekymring, men dog også med optimisme, reflekteret over den risiko, som den her udvikling i Arktis også kan føre med sig.
Og der kommer pludselig nogle helt nye interesser på spil i Arktis, som vil gøre Arktis til et meget vigtigt interesseområde, ikke bare for os, der bor i nærheden af Arktis, men altså også for stormagter i resten af verden.
Derfor synes vi selvfølgelig, det er vigtigt med den fokus, der er på havmiljø og redningstjeneste osv., men der er ingen tvivl om, at der, hvor vi har den største bekymring, jo er, hvis Arktis skulle gå hen og blive yderligere militariseret og et højspændingsområde.
Det er afsindig vigtigt for os, og det er det derfor også, at den krise, som lige nu udfolder sig mellem Ukraine og Rusland, men altså også Rusland og resten af verden, herunder os, bliver holdt uden for det arktiske samarbejde.
Det er fuldstændig afgørende, at Arktis ikke bliver sådan et sted, hvor regionale konflikter får en ny scene.
De vurderinger, der er lavet af eksperter, er måske ikke, at der kommer konflikter i Arktis om de store interesser, der ellers er i Arktis, men at regionale konflikter rundtom i verden kan få et eller andet spillover i Arktis.
Der er jo ingen tvivl om, at det er noget, man ikke kan lade være med at frygte i den situation, vi har set mellem Rusland og Ukraine, og derfor tror jeg også, der er rigtig mange af os, der har været optaget af at følge Ruslands færden i Arktis.
Jeg synes, der har været lidt forskellige meldinger om, hvorvidt man kan læse den konflikt i Ruslands ageren i Arktis.
Jeg kan se, at man i redegørelsen lægger op til, at der ikke er sket noget, som skulle bekymre.
Men det er selvfølgelig noget, som vi følger meget nøje.
Det er lidt den samme vinkel i forhold til Østersøsamarbejdet, som jo også til at starte med var sådan et tillidsskabende samarbejde, der skulle skabe dialog, og som jeg synes ligger i meget, meget fin forlængelse af den indsats, som Danmark også stod for under den kolde krig.
Vi var medlem af NATO, og alligevel var vi jo ekstremt aktive i forhold til at skabe og fastholde en dialog imellem Øst og Vest.
Og det synes jeg stadig væk er vores rolle.
Selv i en tid, hvor også vi taler med store bogstaver over for Rusland, og hvor vi er med i sanktioner, er det også vores rolle hele tiden at holde dialogsporet varmt.
Og det skal holdes varmt via vores Østersøsamarbejde.
Det skal holdes varmt via Arktis.
Når det er så vigtigt for mig at slå ned på de her punkter, er det selvfølgelig bl.a., fordi jeg er forsvarsordfører.
Men det er også, fordi jeg er fuldstændig overbevist om, at den allervigtigste sikkerhedspolitiske dagsorden for Danmark altså ikke er at sende kampfly til Irak.
Jeg er tilhænger af det; jeg synes, det er rigtigt, det er vigtigt, men der, hvor vi har allerstørst indflydelse, og frem for alt allerstørst ansvar, er i vores eget nærområde.
Det er i Østersøområdet, og det er i Arktis.
Og når det er så vigtigt nu, er det, fordi der er store risici forbundet med de områder, hvilket er fuldstændig nyt for os, for det har vi jo ikke tænkt på de sidste 10 år.
Så ja, vi skal stadig væk fare rundt i fjerntliggende egne og kæmpe for sikkerhed, men vi skal også være opmærksomme på, at Danmark i fremtiden kan ende som en frontlinjestat igen, fordi vi ligger tæt på områder, hvor der er spændinger.
Og vi skal gøre alt, hvad vi kan, for at sørge for at holde de spændinger nede.
Det er fuldstændig afgørende for Danmark, og jeg mener, det er en absolut topprioritet for dansk udenrigs- og sikkerhedspolitik.