Lene Espersen (KF), 2010-05-25:
Vi lever i en tid præget af gode muligheder, men også af store risici.
Der er fra den kolde krig ophobet store mængder våben, som det er vigtigt, men kompliceret at komme af med.
Der er samtidig stigende fokus på retten til en fredelig udnyttelse af atomteknologien, som desværre også kan misbruges til at bygge atomvåben.
Den vinkel er måske mindre vigtig for os, men den er vigtig for mange lande i den såkaldt tredje verden.
Det bliver vi nødt til at tage bestik af, hvis vi vil opnå resultater.
Ikkespredningstraktaten, NPT, er bygget op om disse tre hovedelementer: nedrustning, ikkespredning og fredelig udnyttelse af atomenergien.
Der er kun fem anerkendte atomvåbenmagter, og ikkespredning betyder, at ingen andre kan deltage uden at give afkald på atomvåben.
Den såkaldte gennemgangskonference, som foregår i denne måned i New York, afholdes hvert femte år.
Der er ikke tale om en konference om revision af NPT.
Når nogle taler om en fornyelse af den forståelse, der ligger til grund for NPT, er det mere et spørgsmål om at genoprette balancen mellem traktatens forskellige målsætninger om nedrustning, ikkespredning og fredelig udnyttelse af atomenergi.
For 5 år siden endte konferencen i et dødvande.
I år finder den sted på et tidspunkt, hvor udviklingen giver et realistisk håb om et positivt resultat, og det skal Danmark bidrage til.
Derfor deltog jeg personligt i åbningsdebatten i New York her for et par uger siden.
Når alt kommer til alt, ønsker de fleste lande at gøre konkrete fremskridt og øjner en mulighed i år, som vi ikke har haft længe.
Disse muligheder er i vidt omfang opstået som følge af præsident Obamas fornyelse af nedrustningspolitikken og hans engagement i det multilaterale samarbejde.
Det begyndte med hans tale i Prag for godt et år siden og kulminerede foreløbig med underskrivelsen af den nye START-aftale i sidste måned, ligeledes i Prag.
Lad mig nu nævne en række punkter, hvor Obama har bidraget til at sætte tingene i bevægelse.
Først og fremmest er der præsidentens udtrykkelige bekendelse til en politik, der sigter på en verden fri for atomvåben.
Regeringen byder denne vision velkommen.
Det er vigtigt at fastholde retningen mod en verden fri for atomvåben og hele tiden sikre, at de skridt, der tages, bringer os nærmere mod en afskaffelse af atomvåbnene, som også er NPT-traktatens vision.
Jeg bruger ordet vision, for man må være realistisk og erkende, hvor svært det bliver.
Obama har selv åbent erkendt, at det næppe bliver i hans levetid.
Visionen må omvendt ikke forstås som et fjernt og uopnåeligt mål, som ikke rigtig spiller nogen rolle i praktisk politik.
Derfor er det vigtigt at fastholde, at konkrete skridt skal bringe os nærmere målet.
Den nye START-aftale illustrerer dette.
Det er en udmærket aftale.
Den nedbringer antallet af atomvåben og deres fremføringsmidler i Rusland og USA yderligere.
USA har desuden for første gang offentliggjort præcise tal for antallet af atomvåben.
Fra at tælle i titusinder under den kolde krig tæller vi nu i tusinder.
Det kan man kun glæde sig over, selv om det ikke er nok.
Derfor er det også vigtigt, at præsident Obama selv karakteriserer den som et skridt på vejen.
Det er den bevægelse, det momentum, som skal fastholdes.
Et af de skridt, der skal tages, er at sætte punktum for enhver form for atomvåbenforsøg.
Præsident Obama har selv lagt sig i selen for en amerikansk ratifikation af prøvestoptraktaten, CTBT.
Traktaten træder først i kraft, når en række tærskellande har ratificeret, så en amerikansk ratifikation vil ikke umiddelbart være nok, men anses for afgørende for at skabe bevægelse.
Et andet vigtigt skridt vil være at standse yderligere produktion af spalteligt materiale til våbenbrug gennem vedtagelse af en traktat herom, den såkaldte FMCT.
De lande uden for NPT-samarbejdet, som har atomvåben, skal også være med.
Topmødet om nuklear sikkerhed i sidste måned i Washington var også et positivt skridt.
Jeg lægger især vægt på den aftale, der blev indgået mellem USA og Rusland om at kontrollere og uskadeliggøre de store, eksisterende lagre af spalteligt materiale.
Der er også bestræbelser i gang for at reducere atomvåbnenes rolle i militære strategier.
Både USA og Rusland har annonceret nye doktriner vedrørende brug af atomvåben.
Jeg opfatter dem begge som et udtryk for et ønske om at begrænse atomvåbnenes rolle.
Vi ønsker den mindst mulige afhængighed af atomvåben, og Danmark har i årtier haft en politik om ikke at tillade stationering af atomvåben på dansk territorium.
Det har vores allierede respekteret, og det skal vi anerkende.
Derfor er regeringens udgangspunkt tilsvarende, at man respekterer vores allieredes politik.
Men der skal ikke være tvivl om, at vi gerne ser atomvåbnenes rolle yderligere reduceret, og det gælder selvfølgelig ikke kun i forhold til NATO.
Som et sidste eksempel på den fremdrift, der er på nedrustnings- og ikkespredningsområdet, vil jeg gerne nævne det møde i FN's Sikkerhedsråd i september sidste år, som præsident Obama tog initiativ til og selv ledede.
Disse udviklinger er positive.
Jeg sagde i New York, at jeg er forsigtig optimist, og det står jeg ved.
Men der er også en modsatrettet udvikling og konkrete problemer, som jeg gerne vil nævne nogle af.
Nordkorea annoncerede i 2003, at de ville udtræde af NPT-samarbejdet, og har gennemført prøvesprængninger.
Det er blevet kraftigt fordømt af det internationale samfund.
Vi støtter og vi efterlever Sikkerhedsrådets sanktioner mod Nordkorea i den anledning.
Vi støtter også, at man overvejer, hvilke skridt der kan tages, hvis et land misbruger retten til at udtræde.
Det er berettiget at se dette som en mulig trussel mod international fred og sikkerhed.
Iran har tiltrådt ikkespredningstraktaten, altså NPT, og er dermed folkeretligt bundet af traktatens forpligtelser.
Irans utilstrækkelige samarbejde med IAEA er velkendt og rejser sammen med Nordkoreas adfærd spørgsmålet om efterlevelse af traktaten.
Det har jeg selv taget op i New York over for min iranske kollega.
Iranspørgsmålet hænger naturligvis sammen med situationen i Mellemøsten som helhed, hvor Israel er det eneste land, som ikke har ratificeret NPT.
NPT kan ikke opfylde sit mål fuldt ud, medmindre alle lande er med, og Danmark støtter derfor sammen med vores EU-partnere bestræbelserne på at få de sidste lande med, og det er altså Israel, Pakistan, Indien og Nordkorea.
Jeg benyttede lejligheden til at fremføre dette under mit nylige besøg i Israel.
EU støtter, at der oprettes en zone fri for masseødelæggelsesvåben i Mellemøsten, som anbefalet i en resolution fra NPT-konferencen i 1995.
Efter min vurdering bliver det vanskeligt at nå et resultat i år, hvis man ikke bliver enige om praktiske skridt hen imod det mål.
Det er EU imødekommende over for.
Hvad vi ikke støtter, er, at en opfordring om tilslutning til NPT og en støtte til etablering af en zone i Mellemøsten kædes sammen med synspunkter, der ensidigt fokuserer på Israel og alene placerer ansvaret for konflikten i Mellemøsten på Israels skuldre.
Danmark har fravalgt atomkraft og deltager ikke i specifikke bestræbelser på at fremme anvendelsen af atomkraft, men vi må acceptere, at andre lande har truffet deres eget valg.
Derfor må vi også se i øjnene, at flere lande i fremtiden vil få rådighed over nuklear teknologi, og her spiller IAEA jo en meget vigtig rolle som dem, der har opsyn med, at dette udelukkende tjener fredelige formål.
Den opsynsopgave bliver mere krævende.
Vi støtter derfor multilaterale brændselsordninger, som bygger på garantier for leverancer gennem fælles ordninger og overflødiggør, at landene selv skaffer sig adgang til den mest sensitive teknologi.
Men mange lande opfatter det som mistro til, at de kan forvalte sensitiv teknologi på en ansvarlig måde.
Det reagerer de selvfølgelig på, og de insisterer på deres ret ifølge NPT til en fredelig udnyttelse af atomenergi.
Jeg håber, det lykkes at vinde gehør for de multilaterale ordninger.
Og Danmark vil bruge sin plads i IAEA’s styrelsesråd frem til september næste år til at fremme dette mest muligt.
Det bringer mig til nogle afsluttende bemærkninger om Danmarks rolle i alt dette.
Grundlæggende mener jeg, at Danmark skal engagere sig og udnytte de muligheder, der åbner sig for tiden.
Jeg tilkendegav derfor under mit ophold i New York, at jeg har til hensigt at udnævne en nedrustningsambassadør, som skal bidrage til en aktiv dansk profil.
Vi kan ikke overlade debatten til atommagterne.
Vi har måske et lidt andet perspektiv som et land uden hverken atomvåben eller atomkraft.
Det kan give os en troværdighed og tillid, som vi forsøger at udnytte i kontakter med andre lande.
Vi opfordrer dem bl.a. til at give deres synspunkter til kende.
Det vil gøre det vanskeligere for lande med meget ekstreme holdninger at tage passive lande til indtægt for deres politik.
Og jeg er som sagt forsigtig optimist.
Forhandling