Tom Behnke (KF), 2013-06-04:
Mørklægningslov, fremover skal alt være hemmeligt, fremover vil ministre og regering kunne skjule alt for offentligheden, dommedagsprofetier – det har ikke skortet på ord og påstande om, hvad den her offentlighedslov går ud på.
Der er endda nogle, der har givet udtryk for, at grundlovens fædre ville vende sig i deres grav, hvis de kunne opleve det, der sker i dag.
Var det kommissoriet for den kommission, der blev nedsat for mere end 10 år siden?
Nej, det var det ikke.
De blev ikke bedt om at finde ud af, hvordan man kunne mørklægge mest muligt.
Den kommission, der blev nedsat, og som i øvrigt var meget, meget bredt sammensat med en lang række faglig kompetente mennesker, havde som kommissorium at modernisere offentlighedsloven og sørge for, at vi har en offentlighedslov, der tager højde for den udvikling, der er sket i vores samfund, og den udvikling, der er sket i praksis i forhold til at give aktindsigt.
For efterhånden var praksis ganske anderledes end det, der stod i lovens egentlige paragraffer.
Det duer ikke på længere sigt, og det blev man opmærksom på for 10 år siden, og man besluttede sig for at nedsætte en kommission, der skulle sørge for at indrette offentlighedsloven på en sådan måde, at den var moderne og tidssvarende.
Derfor hed kommissionen også Offentlighedskommissionen og ikke alt det, som dommedagsprofetierne har talt om. Det, der var behov for, og det, der er behov for, og grunden til, at det er en god idé, at vi vedtager lovforslaget senere i dag, er, at vi skal have en offentlighedslov, som er en moderne lov, der er tilpasset nutidens indretning af den offentlige forvaltning, altså den måde, man arbejder på.
Man skal med andre ord forholde sig til den virkelighed, vi lever i.
Og det er faktisk det, vi diskuterer i dag.
Den sad som bekendt i 7 år, og der var repræsentanter for mange forskellige interessegrupper.
Også selv om man kunne sende en stedfortræder, var det ikke altid, at det gjorde sig gældende.
Men man må jo lægge i det, hvad man vil.
Det er en kommission, og man kan jo arbejde så hårdt, man vil.
Man kan også vælge bagefter, når det hele er overstået, at sige: Hov, vi fortrød noget af det, vi kom til at sige dengang.
Vi fortrød noget af det, vi skrev under på dengang.
Det kan jo ske for enhver.
Men det, der er resultatet af kommissionens arbejde, er det lovforslag, som vi behandler i dag, stort set.
Der kan være nogle formuleringer, der er blevet strammet lidt op.
Der kan være noget, der er blevet tilpasset den politiske virkelighed.
Det kan være, at der er nogle, der havde behov for, at man fik præciseret afgrænsningerne af f.eks. § 24, men indholdsmæssigt er det et lovforslag, der er i overensstemmelse med det, som kommissionen anbefalede, og det, som den borgerlige regering fremsatte i 2010, men som den ikke nåede igennem med, inden valget blev udskrevet i 2011.
Men det har en ny regering så valgt at genfremsætte.
Det er det, som gør sig gældende.
Her har vi så en lang række tilpasninger af offentlighedsloven, der giver mere offentlighed i den offentlige forvaltning.
Det er et faktum.
Lovforslaget giver mere, faktisk væsentlig mere aktindsigt, end den gamle lov gør, i hvert fald i forhold til den gamle lovs ordlyd.
For det skal indrømmes og erkendes, at nogle af bestemmelserne bare præciserer den praksis, der har været udviklet over årene.
Så er vi tilbage ved det, som jeg tog udgangspunkt i.
Grunden til, at man nedsatte en kommission, var jo netop, at praksis havde flyttet sig væk fra lovens bestemmelser, og så er det hensigtsmæssigt, at vi laver en lov, der svarer til den måde, vi gerne vil have det på, nemlig den praksis, der havde udviklet sig.
Et af de områder, som jeg synes er helt afgørende for, at der kommer mere offentlighed, er, at man fremover som interesseret i en sag ikke behøver at vide præcis, hvilket dokument man ønsker aktindsigt i.
Fremover kan man sige: Den her solcellelovsag kunne jeg godt tænke mig at vide noget mere om.
Jeg vil gerne have noget aktindsigt.
Hvad er der sket i den sag?
Man behøver ikke at vide, præcis hvilket dokument man har behov for at kende til.
Bare det, at man kan nævne temaet for aktindsigten, gør, at man får aktindsigt.
Og ikke nok med det, men den pågældende offentlige forvaltningsmyndighed har pligt til det, der hedder meroffentlighed.
Så har der også været nogle tilretninger og tilpasninger af regler efter den moderne indretning af vores offentlige sektor.
Man har altså kigget ud i virkeligheden og konstateret, at den offentlige forvaltning ikke længere er indrettet, som den var i gamle dage.
Det er ikke længere sådan, at ministeren har sit departement og sine embedsmænd siddende tæt på sig, og at det, når han får rådgivning derfra, er interne dokumenter.
I dag er den offentlige forvaltning indrettet på en lang række andre måder, hvor ministeren kan have sine embedsmænd siddende ude i byen på andre matrikler, andre geografiske områder.
Det kan have navn af styrelser, direktorater osv., men i virkeligheden er det jo ministerens embedsmænd, og det er embedsmænd, som ministeren har brug for at betjene sig af, når han skal lave lovgivning; når han skal sørge for at lede sit ministerium, hvilket er ministerens pligt.
Det er min klare opfattelse, at det præcis er den virkelighed, lovforslaget forholder sig til og indretter sig efter ud fra det, der var ånden i den oprindelige offentlighedslov, nemlig at ministeren har behov for, at der er et internt rum, hvor han kan drøfte sager med sine embedsmænd, og at det ikke behøver at foregå mundtligt, og at man ikke behøver at sidde i møder, men at man kan udveksle dokumenter, og at loven i øvrigt forholder sig til den teknologiske udvikling.
Dokumenter behøver ikke at være papir, hvorpå der er skrevet med en blyant eller med fjerpen og med laksegl på.
Det kan også være e-mail, og det kan være sms'er.
Det er ret væsentligt.
Det rum for fortrolighed, hvor man kan drøfte lovgivning netop for at få den bedst mulige og den bedst tænkelige lovgivning, hvor ministeren kender både argumenterne for og imod det, der er i den pågældende sag, er helt afgørende for, at borgerne får så god en lovgivning som muligt her i landet, for ellers sker der jo det, at embedsmænd i misforstået loyalitet over for ministeren vil undlade at gøre opmærksom på ting, for hvis det kommer frem, enten under sagsbehandlingen eller efter sagsbehandlingen, så vil det være det, der bliver omdrejningspunktet for debatten mere end det, der var det egentlige indhold i en ny lov.
Det kan jeg godt forstå.
Der behøver man ikke kunne fremlægge konkrete eksempler på ting, der ville have været skadelige, hvis de var kommet frem.
Der er da ingen grund til at vente på, at det sker, for at man kan lave en lovgivning.
Det er da rimeligt, at man kan være vågen over for, at vores offentlige forvaltning har udviklet sig sådan over årene, og hvis den ånd, der er i den oprindelige nuværende offentlighedslov, om, at der skal være et frirum for politisk drøftelse for en minister, skal gælde, så diskuterer vi i øjeblikket kun den geografiske afgrænsning og ikke princippet.
Hvor skal den afgrænsning så være?
Ja, vi har den opfattelse, at lovgivningen skal følge med udviklingen i den offentlige forvaltning.
Nogle mener, at nej, det skal den ikke, og at nu var der endelig en mulighed for, at man kunne få noget frem i dagens lys.
Andre, jeg har talt med, har faktisk den opfattelse, at man slet ikke burde have en offentlighedslov.
Det er også et standpunkt, man kan have, altså at vi slet ikke skal have nogen offentlighedslov.
Dørene til ministerierne skal da stå åbne, og det skal være muligt for borgerne 24 timer i døgnet at gå ind og rode rundt i bunkerne af papir.
Man har da lov til at se alt, hvad der foregår i et ministerium.
Det har jeg trods alt ikke hørt nogen af partierne i Folketinget give udtryk for.
Jeg har hørt nogle af partierne give udtryk for, at man ønsker at fastholde den nuværende lovs formulering, desuagtet at ånden i den oprindelige offentlighedslov rent faktisk var, at der skulle være et frirum omkring ministeren.
Det er sådan set bare det, vi gør med det her lovforslag, nemlig fastholde det, der var meningen med den oprindelige lov.
Så er der et nyt område, kan man sige, men det er et område, som jeg i den grad synes berettiget er blevet taget med i lovforslaget her, og det er den såkaldte § 27, nr. 2, nemlig korrespondance mellem folketingsmedlemmer og ministre.
Der bliver det fastslået, at det er der ikke aktindsigt i.
Man kan have en holdning til, om det skal være sådan eller ej.
Jeg vil sige til alle dem, som synes, at der skal være aktindsigt der, at det jo står ethvert folketingsmedlem frit at offentliggøre alt, hvad man har skrevet med ministeren om.
Det er jo ikke sådan, at folketingsmedlemmerne ikke må offentliggøre det.
Det er det ikke.
Det er i forhold til aktindsigt i offentlighedsloven, og der er ministeriet ikke pligtig til at give aktindsigt.
Det skal man huske i den her sammenhæng.
Det gør de altså ikke.
Det kan man da gå ud og tale om, som man har lyst til.
Men jeg er da glad for at have det frirum, hvor man kan få lov til at skrive i en fri tone og vende nogle ting i luften med en minister på en sms eller en e-mail, fordi man ikke lige kan få fat i ministeren på telefonen af gode grunde, uden at alle skal kunne kigge med i, hvad man har skrevet.