Bertel Haarder (V), 2010-05-31:
Tillad mig at citere fra aftalen mellem regeringen og Dansk Folkeparti.
Aftalen er lige blevet trykt i dag og udsendt i en lille, handy udgave.
Der står: »Parterne er enige om, at der ikke samlet set skal spares i kommunerne i 2012 og 2013.« »Den nuværende høje budgetramme til kernevelfærd i kommunerne skal fastholdes frem mod 2013 og årligt reguleres med stigningen i priser og lønninger.
»Parterne lægger stor vægt på, at kommunerne inden for den fastsatte økonomiske ramme frigør ressourcer til fortsat udvikling af den kommunale borgernære service gennem omprioriteringer og en bedre ressourceudnyttelse i de kommende år.«
Og endelig det sidste citat: »I lyset af den markante budgetoverskridelse på godt 5 mia. kr. i de kommunale regnskaber for 2009, er parterne derfor enige om justeringer i de rammer, som aftalesystemet fungerer inden for. Ændringerne skal bidrage til at muliggøre en tre-årig økonomisk aftale om kommunernes økonomi.«
Dette blot for at få slået fast, hvad der er aftalt.
Det er uændret serviceniveau alt i alt.
Da der har været store overskridelser, kom det sidste citat med, nemlig justeringer i de rammer, som aftalesystemet fungerer inden for, og det er det forslag og det næste, der skal til behandling, vi behandler i dag.
Så spørger hr. Niels Helveg Petersen: Hvad skal regeringen og kommunerne dog forhandle om, når det på forhånd er fastlagt, at hvis man sætter skatterne op, bliver en stor del af pengene inddraget det første år og en lille del i det fjerde år, og hvis man giver 3 mia. kr. i bloktilskud, betinget af at man overholder budgetterne, og hvis man så ikke overholder budgetterne, er der altså nogle af de penge, man ikke får.
Det er de såkaldte sanktioner.
Det ikke sanktioner, som består i bolt og jern og bål og brand, men det er sanktioner, som giver økonomiske tilskyndelser til at overholde aftaler og til at sørge for, at skattestoppet her i landet overholdes til gavn for borgerne.
Hvad er det så, der skal forhandles om?
Ja, det er jo nemt at sige, for nu er der jo rigtig noget at snakke om, nemlig, hvad der er af muligheder inden for denne nulvækst i den borgernære kernevelfærd.
Hvad er der af muligheder inden for det nugældende niveau for at gøre det bedre for de samme penge eller gøre det samme for færre penge og derved frigøre midler til områder, hvor udgifterne stiger?
Der er brug for at sætte fokus på forskellene i kommunernes måder at gribe tingene an på, og der er kolossale forskelle, og vi har netop i går eller i dag udgivet et hæfte, hvori man kan se, hvordan stribevis af kommuner har grebet tingene rigtig fornuftigt an inden for forskellige områder.
Det kan være sygefravær, sygedagpenge.
Det kan være udbud, som en række kommuner som Middelfart og Dragør har haft glæde af og har sparet mange penge ved.
Det kan være andre ting.
Det kan være digitalisering.
En flyttemeddelelse koster i Københavns Kommune 60 kr.
Hvis man digitaliserer flyttemeddelelserne, koster det 5 kr.
Hvis man sammenligner antallet af administrativt ansatte i Danmark med antallet i Norge og Sverige, vil man kunne se, at vi i Danmark har næsten dobbelt så mange administrativt ansatte i kommunerne, som man har i Sverige, og betydelig flere end i Norge.
Disse oplysninger om, hvordan visse kommuner altså gør det vældig godt og bedre end andre, og hvordan vi i Danmark på visse punkter halter bagud efter andre lande med hensyn til effektivitet, skal ikke bruges til at slå kommunerne oven i hovedet med.
De skal bruges til at få en sund dialog om, hvordan vi kan gøre det bedre, og om, hvordan staten kan hjælpe kommunerne til at gøre det bedre, for et af de spørgsmål, vi vil rejse, er naturligvis: Kan vi komme videre, når det gælder afbureaukratisering?
Kan vi komme videre, når det gælder udfordringsretten, altså dette, at kommunerne kan bede om at blive fritaget for at vise statslige regler?
Vi kan også starte en ny runde, og vi kan søge Folketinget om lovhjemler til at give større frihed til kommunerne for at finde løsninger, hvor de går den direkte vej mod målet og ikke skal bruge for mange kræfter på regler og processer, som er fastsat centralt.
Så der bliver en hel masse at tale om, og det glæder jeg mig i øvrigt til at skulle være med til for første gang, for jo mere man sætter sig ind i de kommunale forskelle, jo mere inspireret bliver man af de kommuner, som har været opfindsomme og fundet nye måder at gøre det på.
Jeg vil ikke sige, at alle skal gøre som dem, der gør det bedst.
Det må de jo selv om.
Men det er stimulerende at pege på, at der er nogle, der udnytter det kommunale selvstyre, som vi skal bevare, til at gå nye veje, og netop fordi vi altså ikke kan forhøje servicen målt i antal ansatte de næste par år, må vi jo gøre det bedre for de samme penge, og det er en meget vigtig opgave at forhandle om her i de kommende uger.