Bertel Haarder (V), 2010-03-02:
Antallet af overvægtige er desværre stigende.
Sundhedsstyrelsen skønner, at ca. 400.000 danskere kæmper med et stort vægtproblem, og af dem er 100.000 så svært overvægtige, at de risikerer at få alvorlige følgesygdomme.
Derfor er jeg som udgangspunkt enig med forslagsstillerne i, at svær overvægt er en alvorlig problemstilling, og at patienter, der er svært overvægtige, skal have de rigtige behandlingstilbud.
Beslutningsforslaget fremhæver, at der skal skabes andre behandlingstilbud end fedmekirurgisk behandling til de svært overvægtige, og hvis det er præmissen, altså at vi skal have andre tilbud end de kirurgiske, er vi jo fuldstændig enige, for fedmekirurgi er hverken det eneste, det første eller for den sags skyld det mest anvendte behandlingstilbud ved svær overvægt, men det er det mest virkningsfulde, og helt grundlæggende kommer fedmekirurgi først på tale som behandlingsmulighed, når alle andre muligheder for vægttab er blevet udtømt.
Det er beskrevet i Sundhedsstyrelsens fællesprotokol for kirurgisk behandling af svær fedme fra juni 2008, som opstiller de retningslinjer, hvorefter det kirurgiske behandlingstilbud skal varetages.
Der er tale om nogle fælleskliniske retningslinjer, som gælder for såvel offentlige sygehuse som de private aftalesygehuse, der behandler patienter for det offentlige, f.eks. via det udvidede frie sygehusvalg.
Det centrale i disse retningslinjer er, at patienter, som lider af svær overvægt, først bliver henvist til en medicinsk sygehusafdeling.
Herefter sendes de videre til en mere specialiseret medicinsk sygehusafdeling, som har kompetencen til at vurdere, om patienten bør indstilles til en af flere behandlinger.
Det kan dreje sig om et tilbud om specialiseret diæt og livsstilsbehandling, og det kan også dreje sig om specialiseret medicinsk behandling, projekter med test af nye behandlingsformer og også i sidste instans et kirurgisk behandlingstilbud.
Vi skylder naturligvis patienterne at gøre opmærksom på, at kirurgi er en behandlingsform, som kan medføre et blivende vægttab over flere år, og som reducerer dødeligheden.
Forslagsstillerne efterspørger et forundersøgelsesforløb, som skal sikre, at patienterne rent faktisk opfylder kriterierne for fedmekirurgi.
Samtidig skal der ske en opfølgning på de behandlingsforløb, der har inkluderet fedmekirurgi, så både de positive og negative konsekvenser af operationen kan blive klarlagt.
Dertil vil jeg sige: Det er en god idé, og derfor sker det allerede.
Et forløb, som kan lede til en henvisning til fedmekirurgi, starter som før nævnt på medicinske sygehusafdelinger, hvor patienten grundigt bliver undersøgt, bl.a. i forhold til spisemønstre, følgesygdomme samt eventuelt misbrug og psykiatrisk sygdom.
Her er det bl.a. et krav, at patienten skal have et BMI på mindst 40 eller et BMI på 35 og fedmerelaterede følgesygdomme, f.eks. diabetes, men samtidig stilles der også krav om, at patienten har forsøgt sig med andre behandlingsalternativer, og at disse ikke har haft den ønskede effekt.
Herudover skal der efter operationen være den opfølgning og kontrol, som er en forudsætning for at kunne opnå et godt resultat på længere sigt.
Patienten følges her i 2 år på specialiseret sygehusniveau, hvor der bl.a. er fokus på ernæring, medicin og fedmerelaterede sygdomme.
Forslagsstillerne ønsker også, at der udvikles mere viden om sammenhængen mellem fedme og spiseforstyrrelse.
Jeg vil mene, at det allerede er blevet prioriteret; Sundhedsstyrelsens rapport fra 2005 om spiseforstyrrelser har øget vores viden om spiseforstyrrelser og tilrettelæggelse af behandlingen af dem.
Regionerne er, som det blev anbefalet i rapporten, i færd med at oprette specialiserede tilbud til behandling af spiseforstyrrelser, så de derved opnår en større og mere specialiseret viden om, hvilken behandling der virker.
Sluttelig mener forslagsstillerne, at regeringen skal opstille en målsætning for, at antallet af overvægtige skal nedbringes med 15 pct. inden for en 10-årig periode i forhold til det nuværende niveau.
Regeringen har med sit nye fælles grundlag »Danmark år 2020« sat det ambitiøse mål, at Danmark om 10 år skal være blandt de ti lande i verden, som har den højeste middellevetid.
Vi skal bl.a. nå målet, ved at den enkelte skal tage ansvar for eget helbred.
Med den nationale forebyggelsesplan i 2009 har vi også taget skridt til at gøre det lettere for borgerne at løfte deres ansvar for deres egen sundhed.
Med det nye regeringsgrundlag har vi taget yderligere initiativer, som skal få danskerne til at lade være med at ryge, få dem til at drikke mindre og motionere mere.
Så naturligvis har jeg en forventning om, at kommunernes og regionernes forebyggende arbejde vil hjælpe danskerne godt på vej til en højere middellevetid.
Derfor mener jeg, det er mere relevant, at regionerne og kommunerne sætter sig nogle realistiske mål for det forebyggende arbejde; der skal være sammenhæng mellem forhold og mål.
Målene skal være forankret tæt på borgerne, tæt på de myndigheder, der har det primære ansvar for den forebyggende indsats.
Her bliver de kommunale sundhedsprofiler et værktøj til at overvåge og planlægge den kommunale sundhedsindsats.
Med sundhedsprofilerne får kommunerne mulighed for at sammenligne sig med hinanden og lære af hinanden.
De gode indsatser vil på den måde kunne sprede sig som ringe i vandet.
Jeg har altså stor respekt for intentionerne i SF's forslag, men med alt det, jeg her har beskrevet, håber jeg, at forslagsstillerne forstår, at regeringen ikke kan tiltræde beslutningsforslaget.