Kristian Thulesen Dahl (DF), 2010-12-15:
Altså, i forhold til det første vil jeg sige, at jeg simpelt hen synes, det kan blive for krampagtigt, når man spørger.
Altså, det kan næsten blive for krampagtigt.
Det her handler om, at vi har valgt at sige ja til, at der er brugerfinansiering ved kunstig insemination.
De penge, der tilvejebringes, skal blive inden for sundhedsvæsenet.
De skal bl.a. bruges til at helbrede folk med livstruende sygdomme.
Det er et valg at tage, og det valg har vi truffet.
Vi har en situation, hvor rigsrevisor gør sit arbejde.
Det gør han på talrige områder, det gør han hele tiden – og gudskelov for det – han kigger ministrene over skuldrene, kigger ministerierne i kortene med hensyn til deres embedsførelse og finder ud af, at der er steder, hvor han mener man kan have bedre omhu med skatteborgernes penge.
Det påpeger han, og det tager vi op og behandler i Folketinget, og der, hvor der er anledning til at få rettet ind, bruger vi så det hjælpsomme redskab, rigsrevisor er, til at sikre, at der bliver rettet ind, så vi hele tiden har fokus på, at skatteydernes penge bliver varetaget med størst mulig omhu.
Jeg synes, man skal passe på med at blande tingene for meget sammen her.
Altså, hvis vi kigger på spørgsmålet om arbejdskraft til vores ældresektor osv., så har vi lige nu det problem, at vi jo døjer med en ledighed som følge af finanskrisen.
Jeg tror, der er rigtig mange mennesker, der er ledige p.t., der synes, at vi først skulle sørge for at få dem i arbejde.
Altså, der er jo en arbejdskraftressource til rådighed, som man kunne begynde at efterspørge.
Når man så tænder det lange lys og kigger frem og ser på folks mulighed for at få børn, vil jeg sige, at familierne må gøre op med sig selv, om de vil forsøge at adoptere et barn.
Jeg konstaterede bare før, at det i hvert fald har været sådan i årevis, at mange familier har haft ganske mange penge op af lommen for at kunne adoptere børn.
Nu handler det om kunstig insemination, og så er det pludselig en katastrofe.
Jeg tror ikke, det vil være, som der bliver sagt; jeg tror, at de familier, der brændende ønsker sig et barn ad den vej, også er villige til at prioritere, så det kan lade sig gøre.
Nej, jeg er ikke enig i, at man lige fluks kan finde en milliard i det regnestykke, fru Hækkerup stiller op.
Jeg er heller ikke enig i, at det, jeg sagde før, giver anledning til at sige, at vi skulle være ligeglade med, om der f.eks. er arbejdskraft til at pleje vores ældre medborgere, og hvad der ellers pludselig røg ud af munden på fru Hækkerup.
Der har faktisk i mange år været ganske mange mennesker i det her land, som har ønsket sig et barn og ikke har haft mulighed for at få et barn, og som har valgt adoptionsvejen.
De har haft penge op af lommen, mange af dem har haft store omkostninger ved det, men de har været drevet så benhårdt af det ønske, at selv om det har været en meget klar prioritering, de har skullet foretage i deres økonomi for at få råd til det, så har de altså valgt at få råd til det, fordi de virkelig har været drevet af det ønske.
Sådan tror jeg at det vil være: Hvis man har det brændende ønske om at få et barn, er man drevet så klart og tydeligt af det ønske, at man også er villig til at prioritere i sit liv, så det bliver en mulighed.
I den prioritering, vi har foretaget, har vi altså syntes, det var bedre, at de midler, som tidligere gik til offentlig støtte til kunstig insemination, blev brugt i sundhedsvæsenet på alvorligt syge mennesker.
Det er jo ikke sådan, at pengene bliver taget ud af sundhedsvæsenet; pengene bliver i sundhedsvæsenet til bl.a. at behandle patienter med livstruende sygdomme for.