Morten Messerschmidt (DF), 2009-05-07:
Efter at have brugt hele formiddagen og også flere timer af tiden efter frokostpausen på at diskutere EU og Vesteuropa synes jeg, det er rart nu at få en debat om hele Europa eller rettere om hele det demokratiske Europa.
Der er ingen tvivl om, at Europarådet som det eneste organ, der favner alle europæiske demokratier, har nogle helt særlige fordele og muligheder, som intet andet internationalt organ rummer.
Der er ingen tvivl om, at vi alle, særlig os i Vesteuropa, som har velfungerende demokratier - selvfølgelig med fejl og mangler, som det har været påpeget bl.a. af hr. Mogens Jensen, men velfungerende demokratier - både skal være en ledestjerne for de lande i Østeuropa og andre steder i Europa, der har deres demokratier under udvikling, visse steder under afvikling, og også vise os som aktivt engagerede netop i, hvad der foregår i Østeuropa.
Derfor har jeg igennem den tid, jeg har siddet i Folketinget og været en del af den parlamentariske delegation til Europarådet, gjort meget ud af de valgobservationer og de aktioner, der er rundtomkring i de østeuropæiske lande.
Det er mit klare indtryk, at man bliver taget meget alvorligt, når man tager af sted, det være sig til Tjetjenien eller Aserbajdsjan eller Serbien eller en række af de andre lande, hvor jeg har haft lejlighed til at være valgobservatør.
Og det er jo netop kernen, det er jo netop den store fordel ved at kunne mødes i en forening, hvor man ikke skal harmonisere og tvinge landene i en bestemt retning, men mødes i en fælles konsensus om, at man her skal kunne drøfte tingene frit; her skal vi ikke være ens, men her har vi nogle fælles mål, som vi tragter efter, men hvor landene altså hver især finder deres vej.
Der er ingen tvivl om, at Rusland, som jo har været nævnt flere gange, er en svær elev i klassen, hvis man kan bruge det udtryk.
Det gælder, både når vi ser på Ramzan Kadyrovs alliance i Tjetjenien, og med hensyn til protokol 14 og den generelle vilje til at følge de grundprincipper, der må være i et ordnet demokrati, stadfæstet i erklæringen om de grundlæggende menneskerettigheder.
Med det styre, der er startet under Putin og nu fortsættes under Medvedev, er der ingen tvivl om, at Rusland - sammen med nogle få andre lande, Tyrkiet og et par andre - er et særegent problem.
Og naturligvis er det et problem, at Rusland stiller sig i vejen, når det kommer til protokol 14 og altså selve det, at man vil reformere beslutningsprocessen ved menneskerettighedsdomstolen.
Spørgsmålet er, hvad man gør.
I Europarådet har man jo trods alt været så viselig ikke at følge den samme model, som er valgt i EU, hvor man vil have effektivitet og siger, at hvis der er nogle lande, der stiller sig i vejen, må der bare laves flertalsafgørelser, så de lande, der stiller sig i vejen, kan blive kanøflet og tromlet ned af de lande, der er enige om, hvad de vil.
Nej, man mener det faktisk rimelig alvorligt, når man i Europarådet taler om, at man vil have et demokrati.
De gange, jeg har været i Rusland og Moskva og andre steder som valgobservatør, har det været mit klare indtryk, at den russiske befolkning vitterlig vil demokratiet, at den jævne russer, hvis man kan bruge et sådant udtryk, virkelig ønsker et samfund, som kan spejle sig i og måle sig med de vesteuropæiske lande og deres frihedsidealer.
Men man må også forstå og i den forståelse acceptere, at Ruslands forudsætninger jo er ganske anderledes end mange af de andre Europarådsmedlemmers.
Det er jo i den identitet og i faldet af den identitet op igennem slutningen af 1980'erne, at man må se og forstå Ruslands ageren internationalt og i Europarådet.
Jeg husker, hvordan jeg var i Tjetjenien - det var tilbage i slutningen af 2005 - og af sikkerhedsårsager måtte bo på en militærbase.
Jeg nævner det, fordi jeg synes, det er relevant og godt at blive klog af, i forhold til hvordan Rusland i dag tænker sig selv.
Jeg spurgte i forbindelse med valget de folk, der var der, som var russere, men altså udstationeret i Tjetjenien, hvordan de så Rusland i verden, hvordan de så sig selv i forhold til Rusland.
Og det entydige svar var, at de godt kunne se, at kommunismen ikke fungerede.
Men det var alt sammen sekundært, for det, det handlede om, var at genskabe Storrusland; det, det handlede om, var at skabe samme respekt og dominans om sit fædreland, som tidligere gjaldt.
Det er klart, at jeg modtog forklaringerne med en vis grad af chok og en vis grad af hovedrysten over, at den dominans, den dybt totalitære dominans, man har haft over Østeuropa, var noget, man også drømte om i fremtiden.
Men det siger jo altså noget om, hvordan russerne tænker, og det er måske en del af forklaringen på, at det styre med Medvedev og Putin, der deler magten så at sige i en ikke lige så totalitær skikkelse som tidligere, men dog i en væsentlig mere totalitær retning end det, vi kender fra Vesteuropa, alligevel får en så stor opbakning fra russerne.
Jeg mener, at Medvedev blev valgt sidste december med 70 pct. af stemmerne.
Det tror jeg ikke er udtryk for, at russerne er totalitært indstillet; jeg tror, det et udtryk for, at russerne vil et stærkt lederskab, fordi de stadig væk husker deres fortid.
Jeg tror også - det er i hvert fald min erfaring og det, jeg husker fra mine samtaler med russerne både i Strasbourg i plenarforsamlingen, hvor vi jo alle sidder, og altså i Rusland - at der dog er en forståelse for, at man for at skabe en økonomisk vækst, som russerne jo også vil have, er nødt til at give køb på fordums storhed og fordums identitet.
Det er den interne kamp, som russerne i øjeblikket er i gang med, og der må jeg sige, at det må vi give dem tid til at få udkæmpet og vise forståelse for.
Men derfor skal vi naturligvis være hårde og konsekvente, også når Rusland overtræder de grundlæggende spilleregler.
Nu har jeg ingen fornemmelse af, hvor meget tid jeg har tilbage - 2 minutter, får jeg at vide af formanden.
Jeg vil egentlig gerne sige et par ord om det store problem, der ligger i, at man i EU i øjeblikket er ved at opbygge sin egen menneskerettighedsbeskyttelsesklub.
For sagen er, at man med den Lissabontraktat, som jeg og visse andre jo altså har brugt en del tid af dagen i dag på at diskutere, indfører et såkaldt charter for grundlæggende rettigheder, som ikke bare indeholder de samme elementer som menneskerettighedserklæringen, men går langt videre, og som jo rummer den forskel i forhold til menneskerettighedserklæringen, at man har en domstol med direkte eksigibilitet, dvs. med magt til at gennemtvinge sine domme. Hvis man fastholder det charter i EU, kan jeg ikke lade være med at sige - og bruge billedet fra tidligere tider, hvor Churchill talte om et jerntæppe i Europa - at man lægger et fløjlstæppe over Østeuropa.
For man skaber en situation, hvor østeuropæerne for at beskytte deres rettigheder vil være tvunget til at gå til en menneskerettighedsdomstol, hvis tvangsredskaber for at gennemtvinge dommene er ikkeeksisterende, mens vesteuropæerne kan gå til EF-Domstolen og der få en langt bedre beskyttelse.
Jeg og mit parti er ikke tilhængere af, at vi skal dele det europæiske kontinent.
Det har det været i alt for mange år, og derfor bør man droppe enhver tanke om at gøre menneskerettigheder til et EU-anliggende.
Det er noget, der hører til i Europarådet, det er noget, der hører til ved menneskerettighedsdomstolen i Strasbourg, og det er noget, som EF-dommerne bør blande sig langt uden om.
For EU vil så gerne være sin egen stat, EU vil så gerne være sit eget Europaråd, og får EU held til det, lader vi østeuropæerne i stikken.
For så er det nemlig Putin og Medvedev og Erdogan og Gül og alle dem, der vil det dårligste for menneskerettighederne, som får lov til at dominere i Østeuropa.
Og det har vi ingen interesse i.