Finn Sørensen (EL), 2015-04-14:
Kernen i det her lovforslag er en drastisk nedsættelse af statens refusion til kommunernes udgifter til en lang række arbejdsmarkeds- og sociale ydelser, herunder også SU.
Modellen starter jo meget godt med en ensartet refusionssats på 80 pct. på alle ydelser.
Det er jo tæt på de 100 pct., som det efter Enhedslistens mening burde være.
Men refusionssatsen falder hurtigt og drastisk, således at den efter 52 uger lander på 20 pct. – det er lavere end den laveste refusionssats i det nuværende system.
Og det betyder jo så, at kommunerne fra det tidspunkt selv kommer til at betale 80 pct. af alle arbejdsmarkeds- og sociale ydelser, hvor de i dag skal betale et sted mellem 35 og 70 pct., afhængigt af hvilken ydelse det drejer sig om.
Der er dog lavet en undtagelse i forhold til refusion i forbindelse med fleksjob, som, så vidt jeg kan gennemskue det, medfører, at refusionen på fleksjob kommer på niveau med kontanthjælpen.
Det er muligt, jeg har misforstået det, men den ligger så i hvert fald nogenlunde på det nuværende niveau, og det er selvfølgelig udmærket.
Men hvis man virkelig skulle gøre noget for at få folk i fleksjob og man tror på de økonomiske incitamenter, skulle man jo give kommunerne en endnu bedre refusion på det punkt.
Men alt i alt er der tale om en ganske alvorlig forøgelse af kommunernes udgifter til disse ydelser.
Regeringen og forligspartierne påstår så, at det vil få den ønskede virkning, nemlig at kommunerne lægger sig mere i selen for at få folk i arbejde.
Det må jo så til gengæld bygge på en formodning om, at det gør kommunerne ikke i dag.
Det havde jo være rart med noget dokumentation for den påstand eller fordom eller myte.
Det kan vi ikke rigtig finde i lovforslaget.
Hver eneste gang det lykkes at flytte et menneske fra offentlig forsørgelse til ordinært arbejde, betyder det færre udgifter og højere indtægter for kommunerne.
Sådan er det allerede i dag.
Når det ikke sker i særlig høj grad, er det jo selvfølgelig, fordi der i langt de fleste kommuner ikke findes et arbejdsmarked, som vil tage imod de ledige, i hvert fald ikke de langtidsledige, de langtidssyge, mennesker med handicap og andre grupper med nedsat arbejdsevne.
Det er jo ikke kun på Lolland og Langeland, at man har det problem.
Omlægning af refusionen vil derfor få en helt anden virkning.
Det bliver en voldsom økonomisk afstraffelse af de kommuner, som har mange borgere på den type overførselsindkomster, og hvor arbejdsmarkedet ikke vil kendes ved mennesker, der ikke kan arbejde 100 pct. eller mere.
Og hvordan vil kommunerne mon så reagere på det?
Ja, det mest sandsynlige er jo, at de vil stramme kursen endnu mere over for disse udsatte grupper, end de allerede har gjort – hvor skal de ellers hente pengene?
Så jo, kommunerne vil lægge sig i selen, ikke for at få folk ind på nogle arbejdspladser, der ikke findes, men for at sikre, at der er så få som muligt på de relativt dyre ydelser som dagpenge, sygedagpenge, førtidspension og revalidering.
I stedet vil man så sende folk over på de lavere ydelser på kontanthjælpsniveau, såsom ressourceforløb, jobafklaringsforløb eller den rå kontanthjælp, hvor der også er modregning for ægtefællens indtægt, eller man vil slet ikke give nogen ydelse, uanset om disse mennesker kan forsørge sig selv eller ej.
Det er en udvikling, vi allerede ser, så det er jo ikke, fordi Enhedslisten og SF maler fanden på væggen, og det samme gælder LO, FTF, Dansk Handicap Forbund og Rådet for Socialt Udsatte, som jo klart har beskrevet disse ting i høringssvarene.
Når de pæne mennesker i LO og FTF begynder at skrive den slags ting, tror jeg, man skal skrive sig det bag øret, for så er det nok, fordi det er rigtig alvorligt.
Forligspartierne og regeringen ved jo også udmærket godt, at det er sådan, det forholder sig.
Det er en politik, der som bekendt går ud på at give skattelettelser – mest til dem, der har mest – og at øge arbejdsudbuddet ved at piske selv mennesker, der ikke kan arbejde, til at stille sig op i jobkøen.
Det er i øvrigt alle sammen tryllejob spyttet ud af en regnemaskine, der sætter lighedstegn mellem øget arbejdsudbud og flere i arbejde.
Det er ikke nogen politik, som gavner arbejdsløse og syge mennesker, og man kan være sikker på, at oven i de stramninger, som reformerne medfører, ligger der et budgettyranni over for kommunerne, som sikrer, at de nok skal blive tvunget til at gøre det beskidte arbejde i forhold til den gruppe borgere.