Rune Lund (EL), 2007-06-01:
Jeg vil ikke gentage de argumenter, som jeg brugte i forbindelse med behandlingen af Enhedslistens beslutningsforslag nr. B 61, som lige er blevet afsluttet før behandlingen af det her punkt, men jeg vil dog kommentere yderligere, hvad angår, at civilbefolkningen er den store taber i det her spil.
Den internationalt anerkendte menneskerettighedsorganisation Human Rights Watch udgav nemlig for en måneds tid siden en stærkt bekymrende rapport, der fastslår, at det er civilbefolkningen, som bærer omkostningerne ved krigen mod Taleban.
Rapporten omhandler de seneste 15 måneder, altså fra begyndelsen af 2006 til lidt ind i 2007.
Antallet af civile døde som følge af ISAF’s og den afghanske regerings stærke afhængighed af luftangreb – og disse luftangreb er voldsomt stigende –
truer den opbakning, som den internationale ISAF-styrke stadig måtte have.
Det skriver bl.a. også New York Times i en artikel, som blev offentliggjort den 13. maj i år, og som hedder »Civilian Deaths Undermine War on Taleban«, altså »De civile dødstal underminerer krigen mod Taleban«.
Der har også været en lang række konkrete eksempler på, hvordan bombninger fra fly højt oppefra skaber øget modstand.
Samme artikel fra New York Times den 13. maj fortæller også en historie, som var en del fremme i pressen, om, hvorledes to bombeangreb fra ISAF’s side den 27. og den 29. april i en landsby i den vestlige provins, Heratprovinsen, som blev iværksat for at fange en Talebanleder, endte med at dræbe 57 landsbybeboere.
Da landsbyen havde begravet de døde, besluttede ældsterådet, at næste gang amerikanerne kom, ville man gå i kamp mod dem.
Man søgte altså efter én talebaner, men skabte hundreder af guerillaer i stedet.
Man skaber hundreder af oprørsstyrker på den måde, som man har valgt at føre krigen på i Afghanistan.
Jeg tror, at vi må se i øjnene, at amerikanerne ikke er villige til at indse, at den måde, man fører krigen på i Afghanistan, grundlæggende er forkert.
Vi må også se i øjnene, at der er et flertal i det danske Folketing, som ikke er villig til at indse, at strategien er forkert.
Så meget tyder på, at Afghanistan meget hurtigt bliver et nyt Irak.
Fremtidsudsigterne ser dystre ud, og det er ikke bare den måde, man fører krigsførelsen på, der er et problem, det er også andre bagvedliggende motiver til krigsførelsen, der kan gå ind og få en indflydelse på, hvor stor en katastrofe også Afghanistan vil ende med at blive.
Og her vil jeg da godt citere chefen for Forsvarsakademiet, Karsten Møller, som i et interview i Weekendavisen fra den 3.-9. november 2006 siger: »NATO kan ganske enkelt ikke holde til, at det mislykkes i Afghanistan.«
Han siger endvidere: »Hvis vi stikker halen mellem benene, vil det få katastrofale følger.
Vi er der sammen med vore to nærmeste allierede, USA og Storbritannien.
Og hvis vi trækker os ud alene, vil det få alvorlige langsigtede følger for dansk sikkerhedspolitik«.
Jeg tror, at Karsten Møller her har meget ret.
Det handler ikke kun om at ville vinde en krig i Afghanistan, hvilket man ikke gør med den måde, som man griber tingene an på; det handler ganske simpelt hen også om NATO’s overlevelse.
Og med NATO’s overlevelse og den dynamik, der kommer ind over, når man vil sikre en organisation – og det kan komme ind og få en afgørende betydning i en situation, hvor man vil se en nedadgående udvikling, ligesom man har set i Irak – ja, så kommer vi nok til at opleve en langtrukken krig, en pinefuld krig, som vil blive trukket ud
alt for længe
Det vil blive en krig, som i stadig højere grad vil minde om det kaos og den opløsning, som vi ser i Irak i dag.