Benedikte Kiær (KF), 2011-04-12:
Jeg vil gerne takke for de kommentarer, der er kommet til selve bemærkningerne i lovforslaget, og jeg er glad for at kunne konstatere, at der er opbakning til det samlede forslag.
Jeg er jo tilfreds med, at vi med forslaget foretager en række justeringer og rettelser i den gældende lovgivning vedrørende udsatte børn og unge, så det sikres, at lovgivningen er klar og entydig. Så har jeg lige et par kommentarer til nogle af de ting, der kom fra ordførerne.
Fru Maja Panduro, som spurgte, om vi bare havde taget udgangspunkt i tankegangen om, at går den, så går den, kan jeg berolige med at sige: Nej, det var en vurdering af, om man ved at gøre det på den måde kunne skabe en større sammenhæng i opgaveløsningen på området og mindske administrationen af ordningen.
Vi har fået nogle rigtig gode kommentarer ind i forbindelse med høringen, og det er nogle kommentarer, vi har lyttet til, og det er derfor, det er taget af bordet.
Så det har ikke været noget med, at går den, så går den.
Det her er noget, vi havde troet var bedre, men det var det ikke, kunne vi se af de høringsbemærkninger, der kom ind.
I forhold til det, fru Özlem Sara Cekic sagde, med, at det ikke er den store forskel, vil jeg sige, at jeg sådan set blev rigtig, rigtig ked af at høre det, for jeg mener faktisk, at vi med den her reform har taget et væsentligt skridt i retning af at forbedre forholdene for udsatte børn og unge.
Faktisk har vi jo også fået ros af FN’s Børnekomité for den her reform – den fremhævede de i særdeleshed.
Med hensyn til det med supervision af plejefamilier vil jeg sige, at det er noget, der kan tages med i næste samling
Det kan desværre ikke bare lige tages med som en ændring, det er ikke blot teknisk, for man skal ind at have en forhandling med Kommunernes Landsforening, da der er tale om det forkætrede ord, der hedder DUT.
Så vi skal ind at arbejde med DUT, og der skal man ind at snakke med Kommunernes Landsforening, så det er ikke noget, man bare lige kan gøre, desværre, ellers ville vi have gjort det.
Med hensyn til refusion og at forebygge anbringelser vil jeg sige, at jeg er rigtig glad for, at ordføreren fra SF taler om at forebygge anbringelser, for det er virkelig noget, som jeg mener er vigtigt.
Jo tidligere man kommer på banen, og jo tidligere man kommer ind med den rigtige indsats, jo bedre er det.
Det er jo også derfor, at det er vigtigt, at det kan betale sig for kommunerne at foretage den tidligere indsats.
Så jeg kan stadig væk ikke se meningen med, at man skal have fuld refusion i forhold til anbringelser.
Jeg mener, at vi derimod hellere skal gøre det muligt for kommunerne, at de kan se, at der er en rigtig, rigtig god fidus i at gå ind at forebygge, både i forhold til at det er det rigtige over for barnet, og i forhold til at det er noget, som faktisk også gavner kommunens økonomi, ikke kun på kort sigt, men også på lang sigt.
Så kom der også nogle udtalelser omkring hjemtagelser, og der er det faktisk, at vi med Barnets Reform går ind og styrker det område, ved at man skal høre, ikke kun den unge, før man foretager en hjemtagelse, men også anbringelsesstedet.
Samtidig har vi sat klageretsalderen ned til 12 år, og som ung kan man så klage, hvis man ikke vil hjemtages, fordi man ikke mener, det er rigtigt.
Der ved vi jo, at når man klager på det her område, har det opsættende virkning, så man dermed ikke bliver taget hjem, medmindre klagen er blevet behandlet.
Fru Line Barfod kalder Barnets Reform for et skraldespandsforslag, det var i hvert fald sådan, jeg umiddelbart hørte det, og det undrede mig noget.
Men det, jeg hæftede mig ved, var nok nogle misforståelser i forhold til det med kontakt med netværket.
Det, Barnets Reform faktisk går ind og sikrer, er, at man har ret til at have samvær med f.eks. dine bedsteforældre eller andre i dit netværk.
Her er det blot, at det kan være nogle gange, at netværket ikke er det bedste for det enkelte barn.
Det kan være nogle venner, som viser sig at have rigtig, rigtig dårlig indflydelse på den unge, og dermed skal man så gå ind at forhindre at oplyse, hvad det er for et anbringelsessted, den unge er placeret på.
Med hensyn til økonomi kan jeg blot konstatere, at vi i forbindelse med udviklingen i antallet af udsatte børn og unge har stort set det samme antal børn og unge anbragt, som vi havde for 5 år siden og for 8 år siden, og vi kan se, at udgiftsniveauet faktisk ikke har været faldende, tværtimod har det været stigende gennem de seneste år.