Ellen Trane Nørby (V), 2009-02-05:
Da Venstres ordfører, fru Sophie Løhde, ikke kan være til stede, har jeg lovet at være ordfører for Venstre på lovforslag nr. L 115. Lovforslaget, vi skal behandle i dag, har til formål at sikre, at familier med børn, der har betydelig nedsat funktionsevne - det kan være fysisk såvel som psykisk - får et tilbud om introducerende vejledning og rådgivning fra kommunen.
Vejledningen skal give familien kendskab til den hjælp, som det offentlige yder, samt ikke mindst være med til at styrke barnets udvikling og trivsel.
Hvis man læser SFI's rapport fra 2008, vil man se, at det fremgår, at familierne til børn med nedsat funktionsevne overordnet er rigtig godt tilfredse med de løsninger, de er blevet tilbudt vedrørende træning og pasning af deres børn.
Der hvor forældrene udtrykker en utilfredshed, er vedrørende den information og vejledning, de får fra kommunen.
Tilbuddene og hjælpen er altså derude, men vi må erkende, at det kan være svært for familierne at finde frem til den hjælp og vejledning, som passer dem bedst, da behovene i de enkelte familier er forskellige.
Det står derfor klart, at den nuværende lovgivning om kommunal rådgivning kan forbedres.
Det er en problemstilling, som regeringen og Venstre længe har arbejdet på, og forslaget om familievejlederordningen er således også en del af regeringens kvalitetsreform såvel som regeringsgrundlag.
Lovgivningen forpligter allerede nu kommunerne til at yde gratis rådgivning, vejledning og behandling til familier, der har børn med særlige behov.
Det gælder også en generel forpligtelse til en opsøgende indsats i dette arbejde.
Desværre viser undersøgelser fra bl.a. SFI, at denne indsats ikke vurderes som tilstrækkelig af brugerne - her forældrene.
Derfor ønsker vi med dette lovforslag at forbedre kommunernes rådgivningspligt.
Det sker dels ved at indføre en tidsfrist for rådgivningsindsatsen, dels ved at bemyndige ministeren til præcist at fastlægge, hvordan ordningen skal skrues sammen.
I forhold til rådgivningsfristen, som er fastlagt til 3 måneder, var der i høringssvarene nogle bemærkninger til, hvornår denne skal beregnes fra.
Lovforslaget er derfor blevet præciseret, og det står nu klart, at fristen skal regnes fra det tidspunkt, hvor kommunalbestyrelsen får kendskab til funktionsnedsættelsen hos barnet.
Det betyder, at der kan sættes hurtigere ind med vejledning til de familier, hvor kommunen ikke tidligere har kendt til barnets specielle behov.
Herudover vil jeg gerne igen henvise til, at brugerne overordnet er meget tilfredse med de kommunale tilbud, der er til deres børn.
Det er på informationssiden, det halter, og netop derfor er familievejledernes rolle tænkt som for det første rådgivende og for det andet introducerende.
I forhold til det første vil det sige, at familievejlederen ikke får en afgørelseskompetence, fordi det kan medføre, at vedkommende ikke ser sig selv som rådgiver, men nærmere som sagsbehandler.
I forhold til det andet vil det sige, at det derimod er familievejledernes rolle at sætte sig ind i familiens behov og sætte den i kontakt med de myndigheder og institutioner, som kan varetage netop den families særlige behov.
Endelig er det tanken, at familievejlederen skal arbejde tæt sammen med socialforvaltningen for at opnå disse mål.
Det betyder samtidig, at familievejlederen er underlagt de sædvanlige regler om tavshedspligt og forvaltningsretlig skik og brug, som gælder for alle offentligt ansatte.
Familien kan altså trygt bruge rådgiveren som sparringspartner i de indledende samtaler om, præcis hvilken hjælp den familie brug for.
Da hver enkelt families situation er forskellig, vil vi heller ikke opsætte et minimum for antallet af samtaler.
Det skal være op til den enkelte kommune, vejleder og familie i samråd at afgøre.
En vigtig pointe i SFI-undersøgelsen er jo netop, at alle sager er unikke, og at behandlingstilbuddene skal skræddersys til den enkelte.
Som beskrevet er det derfor Venstres opfattelse, at lovforslaget udfylder et nødvendigt behov i den kommunale rådgivningsindsats, og det vil være et vigtigt supplement i den kommunale behandlingsindsats over for familier med særlige behov.
Det er på den baggrund, Venstre varmt kan støtte forslaget.
Som første skridt i Barnets Reform behandler vi i dag L 116, som bl.a. skal sikre en større kontinuitet i anbringelserne, ikke mindst i forhold til de helt små børn.
I den ideelle verden ville vi selvfølgelig slet ikke have behov for sådan et lovforslag, som vi behandler i dag.
I den perfekte verden påtog alle forældre sig et ansvar og sikrede deres børn den kærlighed og den trygge opvækst, som alle børn har krav på.
Men desværre er en tryg opvækst og forældrenes ubetingede kærlighed og omsorg ikke en selvfølge for de børn, der vokser op uden for hjemmet.
12,4 mia. kr. bruger de danske kommuner årligt på anbringelsesområdet, og i absolutte tal er mere end 14.000 unge hvert år anbragt.
Med Barnets Reform skal vi sikre, at der kommer et stærkere fokus på det enkelte barns tarv og rettigheder.
Med initiativerne i Barnets Reform skal vi sikre, at forebyggelsen styrkes markant, og at den tidlige indsats opprioriteres.
Når man taler med skolelærere og pædagoger, er der jo mange af dem, der siger, at de altid kan se i en klasse, hvem det er, der har eller vil få problemer.
Den konstatering skulle vi gerne have ændret fra bare at være en konstatering til i stedet for at lede til en aktiv og forebyggende indsats, så problemerne ikke får lov til at vokse sig store.
Barnets Reform er jo ikke bare en opfølgning på anbringelsesreformen.
Det er i høj grad et helhedstjek af alle de initiativer, som i dag er rettet mod børn og unge, og fokus skal altid være at sikre barnets tarv, varetage barnets interesser og sikre, at barnet netop får den hjælp og omsorg, der skal til for at skabe afsættet til en god videre tilværelse.
Derfor skal det her lovforslag, L 116, heller ikke ses alene.
Det skal ses som en del af den palet, der skal forbedre forholdene for de børn og unge, som på trods af forebyggende initiativer ender med at blive anbragt, fordi forældrene desværre ikke har den fornødne forældreevne til selv at tage sig af deres børn.
L 116 er jo også en del af satspuljeforhandlingerne og har derfor været drøftet flere gange, inden forslaget blev fremsat.
Jeg håber også, at L 116, forslaget som sådan, vil være med til at danne grobund for de signaler, som vi i hvert fald fra Venstres side synes er enormt vigtige at give.
Vores fokus i Barnets Reform er på barnet og ikke nødvendigvis på forældrenes rettigheder eller kommunalbestyrelsens interesser.
L 116 forpligter for det første kommunalbestyrelserne til at fastsætte en minimumsperiode, før en hjemtagelse kan finde sted.
Man kan så sige, at selvfølgelig skal der være undtagelser, hvis det kan være til barnets bedste.
Det kan være i tilfælde, hvor sygdom har ledt til anbringelsen, og hvor det selvfølgelig vil være i barnets interesse at komme hjem så hurtigt, som det kan være tilfældet.
Men L 116 er dermed også med til at sikre, at hjemgivelser forhåbentlig fremover altid sker på et mere fuldstændigt og et oplyst grundlag.
Alle undersøgelser viser også, at opbrud, skiftende omgivelser og sammenbrud i anbringelser er med til at skade barnets muligheder for at knytte sig til andre, er med til at skade mulighederne for, at barnet tør knytte tætte relationer til andre mennesker.
Derfor skal vi også i de anbringelser, der finder sted, forsøge at gøre alt for, at vi ikke får negative sammenbrud i anbringelserne.
Derfor er L 116's forslag om, at vi, når vi kigger på de helt små børn, fremover kan foretage anbringelser af 3 års varighed uden mulighed for genforhandling eller uden mulighed for hjemtagelse, enormt vigtigt for at sikre de helt små børns tidlige opvækst, sikre, at de der får en tryghed og en stabilitet, som vi ved er nødvendig for, at de også senere i livet kan fremstå som hele mennesker, der tør knytte sig til andre.
Et andet punkt i lovforslaget er forslaget om at sikre, at børn, hvis tilknytning til en plejefamilie eller til et anbringelsessted er blevet så stort, at det vil være i barnets interesse at blive på stedet, får lov til det i stedet for at blive anbragt et andet sted.
Det er også et hensyn, som vi i Venstre synes er enormt vigtigt, for der kan være tilfælde, hvor barnet har knyttet så tætte relationer til det sted, det har været placeret, at det vil være mere skadeligt for barnet at komme tilbage til de biologiske forældre, som det måske ikke har haft kontakt med i en lang periode.
Det sidste element i lovforslaget er jo et element, som egentlig ikke hører til her, men som er en opfølgning på vores forrige satspuljeaftale om krisehjælp til børn, der følger med deres mødre på kvindekrisecentre.
Det her forslag udvider de muligheder, der er, sådan at også helt små børn kan få psykologhjælp i forbindelse med ophold på krisecentre.
Vi erkender, at der er mange flere elementer, som vi skal drøfte i Barnets Reform, men vi er også helt sikre på, at den gode stemning, der har været i de foreløbige drøftelser, viser, at alle har fokus på barnets tarv i den proces, der skal ske.