Helle Thorning-Schmidt (S), 2009-10-08:
Da jeg skulle kommentere statsministerens åbningstale i tirsdags, havde jeg den uvante fornøjelse at rose statsministeren lidt.
For i et sjældent anfald af klarsyn erkendte statsministeren, at Danmark står over for enorme udfordringer, og det er jo en selvransagelse, som vi ikke så hos den tidligere statsminister, og som må have presset sig på gennem lang tid.
Nu kom den ud, og det var en befrielse for os alle sammen og formentlig også for statsministeren selv.
For landets økonomi er ikke længere bomstærk, ledigheden er ikke længere rekordlav.
Den krisepolitik, der har været ført indtil nu, har slået fejl.
Regeringen har haft en slap holdning til bankernes udskejelser.
Danmark taber konkurrenceevne, færre tager en ungdomsuddannelse, kommunerne er tvunget til at skære i velfærden, bandekrig og hård ungdomskriminalitet er problemer, som skaber mere utryghed dag for dag.
Ja, punkt for punkt opridsede statsministeren de udfordringer, vi står over for, og det er ikke få udfordringer.
Det skal statsministeren naturligvis have tak for, også fordi det dermed bliver fuldstændig klart for den danske befolkning, at vi står med et klart valg.
Vi står med et valg mellem at dreje længere til højre sammen med statsministeren og Dansk Folkeparti eller at bevæge os fremad med Socialdemokraterne.
Lad os tage punkterne et for et.
Lad os starte med den økonomiske politik, krisen og den stigende ledighed.
Her er situationen meget alvorlig, og selv om statsministeren jo taler om de ledige, kan jeg godt blive bekymret for, om han rigtig forstår, hvor vanskelig situationen er.
Mine forslag blev kaldt nordkoreanske, da jeg sagde, at vi måtte redde bankerne fra at kollapse og til gengæld gribe håndfast ind mod den grådighed, der har skabt krisen, bl.a. med et loft over direktørlønninger i de banker, som modtog statsstøtte.
Det var forslag, som kunne gennemføres i Tyskland og USA, men ikke i Danmark.
Nu er det jo fortid, nu handler det om løsninger for Danmark, om vejen ud af krisen.
Det er en situation, hvor Danmark hænger fast, mens andre lande langsomt rykker fremad, simpelt hen fordi regeringen har ført den forkerte økonomiske politik.
Vi har haft og har to veje, to muligheder.
Regeringen har valgt: Selv om udsigterne hele tiden forværres, selv om prognoserne hele tiden bliver værre, står regeringen fuldstændig fast og stille.
Den vil for enhver pris undgå store offentlige vækstinvesteringer uanset realiteterne omkring den.
Og vi ved efterhånden hvorfor, for som De Konservatives politiske ordfører sagde forleden dag: Man kan rent faktisk også få en overophedning af økonomien i en krisetid.
Hvad betyder det?
Jo, det betyder med andre ord, at man skal passe på, at folk ikke får for mange job at vælge imellem, og at det måske er sundere for dansk økonomi at have lidt arbejdsløshed, eller som nogle har udtrykt det: at vi skal have den naturlige arbejdsløshed.
Socialdemokraterne vil en anden vej.
Vi ved, hvad ledighed koster.
Med 200.000 ledige vil en del af de mennesker blive langtidsledige, hvilket i sig selv vil forringe holdbarheden i den økonomiske politik mærkbart i de kommende år.
Og det er jo derfor, vi ønsker at bremse stigningen i arbejdsløsheden ved her og nu at fremrykke offentlige investeringer.
Det handler ikke om at ansætte flere mennesker i den offentlige sektor, det handler ikke om at løfte de offentlige udgifter permanent.
Det handler om at skabe arbejdspladser her og nu i en privat sektor, hvor ordrebøgerne er tomme, og hvor mennesker er trængte.
Det vil være godt for den enkelte, men det vil også være godt for Danmark.
For det vil være det bedste, for at vi kan undgå, at ledigheden bider sig fast og dermed, at gælden bider sig fast.
Det er jo nu, vi skal udnytte den ledige kapacitet i dansk økonomi, det er nu, vi skal udbygge den kollektive trafik, det er nu, vi kan komme foran i udbygningen af grøn energi, det er nu, vi skal give uddannelse til dem, der ikke fik så meget uddannelse fra starten.
Det er investeringer i job og i fremtiden, som vi kan have glæde af i mange år fremover.
En anden væsentlig udfordring handler om uddannelse.
Igen har vi to muligheder.
Dens løsning er at straffe de børn og unge mellem 15 og 17 år, der forlader deres uddannelse, og forslaget viser, at regeringen ikke på nogen måde har forstået årsagerne til, at de unge ikke tager en uddannelse.
Det er jo ikke, fordi de ikke gider.
Ofte er det, fordi de ikke kan – fordi de hverken har de rette faglige eller sociale kompetencer til at gennemføre en uddannelse, og ofte er det problem startet, da børnene var helt små.
Hvad vil regeringen så med folkeskolen?
Men der er vel grund til at minde regeringen om den simple kendsgerning, at hvis man bliver ved med at dreje rundt om sig selv, så kan det være, at man på et tidspunkt bliver lidt rundtosset.
Socialdemokraterne vil ikke dreje rundt om os selv, vi vil gå fremad.
Vi er parat til at gøre ungdomsuddannelserne obligatoriske, det synes vi er en god idé.
Men ambitionen må da være at gøre børnene så dygtige og så motiverede, at de kan gennemføre en ungdomsuddannelse.
Vi vil investere i vores børn, og det vil vi gøre nu – i moderne undervisningsmaterialer, i dygtige lærere, i at hjælpe de børn, der har det lidt svært, og gøre det, mens børnene er helt, helt små.
Vi ved også godt, at det ikke bliver gratis.
Det er også derfor, vi har sagt, at vi vil investere 2 mia. kr. i folkeskolen om året.
For sådan må det jo være.
En tredje stor samfundsudfordring handler om kriminalitet.
Vi vil ikke have vold og utryghed i danske gader.
Desværre må man bare konstatere efter 8 år med VKO, at der aldrig har været så utrygt i danske byer.
Der bliver skudt med skarpt, banderne er blevet mere brutale.
Regeringens svar på det er mere af alt det, som ikke har virket.
Mest fatalt og vel egentlig mest udtryk for afmagt
er forslaget om at sænke den kriminelle lavalder til 14 år – fatalt, fordi nedsættelsen ifølge regeringens egne eksperter vil føre til mere kriminalitet, og afmagt, fordi det er så tydeligt, at regeringen bliver drevet rundt i manegen af Dansk Folkeparti.
I år skal lavalderen sænkes til 14 år, hvad sker der næste år?
Lad det stå helt klart: Socialdemokraterne siger nej til at sænke den kriminelle lavalder.
Vi vil ikke sende 8. klassebørn i fængsel.
Vi vil have konsekvens, vi vil have sociale sanktioner, der virker.
Når unge lever i gråzonen mellem børneliv og forbryderliv, skal vi – politiet og de sociale myndigheder – banke på døren.
Vi skal sætte krav, også når det bliver svært, og vi skal være parate til at opdrage de børn, der overlades til sig selv og til banderne.
En fjerde helt central udfordring handler om sundhed.
Efter 8 år med VKO-flertal er danskernes middellevetid stadig væsentlig kortere end i vores nabolande.
Danmark har ikke det sundhedsvæsen, vi fortjener og forventer.
En af grundene er selvfølgelig, at regeringen har sagt ét, men har gjort noget andet.
Man har med statsministeren i spidsen sagt, at man ønskede fair og fri konkurrence mellem det offentlige og det private sundhedsvæsen.
Det er fint med mig, men man har i realiteten forgyldt det private sundhedsvæsen med skatteborgernes penge, hvad Rigsrevisionen også har vist.
Man skylder 40 mia. kr., der er tale om massivt vælgerbedrag.
Derfor vil Socialdemokraterne og SF investere 5 mia. kr. om året i hospitaler og forebyggelse – på bedre kræftbehandling, på bedre forhold for de psykiatriske patienter, på at sikre, at der i dagens Danmark ikke skal ligge patienter på gangene, og på at give mennesker over 45 år et sundhedstjek.
Pengene skal jo også findes, og de kommer ind ved en moderne og ærlig afgiftspolitik, hvor alle må bidrage lidt.
Det skal være dyrere at leve usundt, og det skal være lettere at blive sund i Danmark.
Det kommende folketingsår bliver afgørende for Danmark og for vores økonomi.
På et år har vi oplevet et velstandstab i Danmark på 80 mia. kr.
Vi har oplevet, at arbejdsløsheden er fordoblet, familier i hele landet er ramt.
Jeg startede med at rose statsministeren for at erkende, at vi har problemer i Danmark, men jeg må også efter statsministeren og ordføreren fra Venstres tale konstatere, at statsministeren ikke har de rette løsninger til at løse de udfordringer.
Jeg er ikke i tvivl: Statsministeren er ikke den rette til at føre Danmark igennem krisen.
Danmark har brug for en regering, som bliver drevet af optimisme og lyst til at forandre og ikke af frygt for fru Pia Kjærsgaard.
Danmark har brug for en offensiv vækstpolitik, Danmark har brug for moderne løsninger, Danmark skal ikke dreje til højre, Danmark skal igen gå fremad.
Og så vil jeg med formandens tilladelse fremsætte et forslag til vedtagelse fra Socialdemokraterne, SF, Det Radikale Venstre og Enhedslisten.
Det lyder som følger:
Forslag til vedtagelse »Folketinget konstaterer, at Danmark står i en økonomisk krise af historiske dimensioner.
Folketinget konstaterer samtidig, at regeringen konsekvent har fejlvurderet krisens omfang, ført en politik uden synderlige forbedringer af erhvervslivets vækst- og beskæftigelsesmuligheder og ikke taget det nødvendige ansvar for at sikre den langsigtede holdbarhed af dansk økonomi og velfærd.
Folketinget opfordrer derfor regeringen til at fremlægge en vækstpakke, der kan afbøde krisens negative effekter for Danmark, imødegå den hastige stigning i arbejdsløsheden og fremtidssikre vores økonomi og velfærd ved at investere målrettet i klima, uddannelse, vækst og velfærd samt at give kommunerne frihed fra unødige regler herunder pålæg om tvungen udbud.«