Charlotte Dyremose (KF), 2015-04-28:
Fra konservativ side er vi medforslagsstillere på det her forslag, fordi vi mener, at det er helt åbenlyst urimeligt, at man ikke får samme erstatning, når man bliver udsat for vold på arbejdspladsen, og dermed behandles ringere, end hvis man bliver udsat for det samme på åben gade, eller fordi man nu engang har involveret sig i noget på en bar lørdag aften.
Normalt er det jo ikke sådan, at man som medarbejder et sted er udsat for, at kunderne slår en, eller at leverandørerne flår i ens tøj, men arbejder man på et opholds- eller bosted for f.eks. meget syge, psykisk ustabile personer eller kriminelle, er risikoen for vold på arbejdspladsen altså en del af hverdagen.
Men ikke desto mindre er det jo sådan, at uanset hvor professionel en tilgang man har til det her, så sker det altså nogle gange de steder, hvor man arbejder med nogle af de mest udsatte og voldelige borgere.
Derfor kan det jo medføre ikke bare fysiske skader og ødelagt tøj, men også rigtig slemme situationer, som kan give varige fysiske eller psykiske skader.
Nogle gange kan det gå fuldstændig galt i situationer, hvor voldsudøveren på ingen måde kan siges at være ved sine fulde fem og derfor måske ikke engang juridisk kan siges at stå til ansvar for sine egne handlinger, men det ændrer ikke på, at skaden er sket, og at en hjælper f.eks. er blevet udsat for ganske alvorlige overgreb.
Derfor finder vi det også helt rimeligt, at offentlige institutioner på linje med f.eks. private børnehaver skal kunne tegne en ansvarsforsikring på vegne af brugerne, så f.eks. en pædagog ikke skal trække en stærkt handicappet person gennem retssystemet for at få den erstatning, man ville have fået, hvis man var blevet slået ned lørdag aften.
Det er aldeles uværdigt, og det er hverken til gavn for den handicappede eller pædagogen på nogen som helst måde.
Man skal også huske, at det her personale jo netop udsættes for vold fra personer, som de ellers prøver at passe på, og at det er deres kald her i livet at hjælpe de her personer og varetage deres ve og vel.
I øvrigt er det også helt urimeligt, at man skal køres igennem det, da der jo egentlig er tale om et arbejdsforhold.
Men der er rigtig mange kompleksiteter i det her, og det er netop derfor, at vi med beslutningsforslaget jo ikke beder om en fiks og færdig løsning, som vi har siddet og strikket sammen, men netop om en samlet rapport, som gør det klart, hvordan vi løser de her dilemmaer, for ingen kan være tjent med – og det er også det, debatten bærer præg af – at tingene er, som de er i dag.
Der er det jo nogle gange en fordel at fremsætte den her slags beslutningsforslag, for det kan nogle gange fremme den lydhørhed rundtomkring, også hos andre partier, over for, at vi får løst de her ting.
For lad mig gøre helt klart, at det selvfølgelig er et spørgsmål, hvor vi skal have inddraget arbejdsmarkedets parter.
Så meget arbejdsmarkedsordfører er jeg også, og jeg har gang på gang stået på den her talerstol og sagt, at vi skal overlade mest muligt til arbejdsmarkedets parter.
Men en af de problemstillinger, der er blevet rejst her, nemlig det her med muligheden for at tegne de her forsikringer, handler om kommunalfuldmagten, og den har arbejdsmarkedets parter jo altså ikke indflydelse på.
Derfor kræver det her at ses som et større samlet billede, hvor arbejdsmarkedets parter kan bidrage med deres, men hvor vi andre altså også formentlig vil komme til at bidrage med vores.
Derfor kommer vi med anbefalingen om, at vi får lavet en samlet rapport og får løst det her, for der kan helt ærligt ikke været nogen, der mener, at det er rimeligt, som det er i dag.