runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Karina Lorentzen Dehnhardt (SF), 2014-12-11:
Jeg synes jo heller ikke, at folk skal have et retskrav på at få et lån – selvfølgelig skal de ikke have det.
Hvis der er tale om faldefærdige rønner, kan jeg jo sådan set godt forstå, at man ikke låner ud.
Men jeg synes egentlig, det væsentligste bidrag er, at der er en forståelse af, at der er behov for et alternativt lånemarked udenom banken, som jo havde eksempler på folk, som ikke kunne få lån andre steder, men som man så havde matchet med andre lån.
Pointen er bare, at de lån bliver dyrere og sikkert også med en kortere tilbagebetalingstid.
Det her er altså en bombe under vores yderområder, hvis folk derude ikke kan få lov til at få huslån.
Men kunne ministeren så ikke pålægge banker og realkreditinstitutter, at de skal kunne dokumentere, hvis de giver et afslag, hvis de bremser noget, så vi kan få lidt mere overblik og lidt mere viden om, hvor i processen det her går galt, for jeg synes virkelig, at det er vigtigt, at vi kommer videre med den her diskussion.
Henrik Sass Larsen (S), 2014-12-11:
Jeg helt med på at gå videre, jeg er helt med på at få undersøgt det hele; altså der er ingen, der mere end mig har lyst til, at vi har et velfungerende lånemarked også i yderområderne, fordi desto mere kommer der gang i økonomien, og så er vi alle glade.
Så jeg er helt med på det.
Jeg vil tage alle typer af fornuftige initiativer i den retning, så det har jeg ingen problemer med.
Det, som jeg har problemer med, er, hvis jeg på et eller andet tidspunkt skal lave enten retskrav eller statslige selskaber, og jeg skal selvfølgelig også passe på, når det er, jeg beder folk om at dokumentere diverse ting, så det ikke giver unødige administrative byrder.
Men i forhold til sådan nogle ting som udenomsbanker eller noget andet var det jo bare, så vidt jeg kunne bedømme, en ret begrænset portefølje, de samlet set havde.
Men jeg er vidende om, at der er andre banker, som låner ud på pantebrevsmarkedet, som låner ud på almindelig vis, og så er det måske lidt dyrere, men det afspejler måske også den risiko, som der så er derude.
Og jo mere vi bare på den måde kan få tingene til at fungere, desto gladere er jeg.
Lars Dohn (EL), 2014-12-11:
Jeg får det indtryk, at ministeren lægger meget, meget vægt på udlånernes risiko og ikke helt så meget vægt på, hvordan situationen er derude, hvor man, selv om man i mange tilfælde er blevet realkreditgodkendt, ikke kan opnå et lån.
Nu har den her problemstilling jo kørt i efterhånden nogle år, og jeg vil gerne spørge ministeren, om ministeren eller ministeriet har undersøgt f.eks. den norske huslånsordning eller den islandske ordning, hvor man også har et statsligt selskab.
Jeg forstår, at ministerens partifæller i Landdistriktsudvalget nu går ind i et samarbejde med de borgerlige om en løsning, som skal findes uden for en statsfinansiering, så jeg kan forstå, at man helt udelukker muligheden.
Har man undersøgt de to nabolandes realisering af et statsligt selskab?
Henrik Sass Larsen (S), 2014-12-11:
Der var en række spørgsmål her.
Først og fremmest vil jeg sige til spørgsmålet, om jeg varetager udlåners interesse, at ja, det gør jeg jo, for så vidt eksempelvis en del af realkreditbranchen jo er ejet af kunderne selv.
Jeg skal da ikke udsætte dem for unødige risici.
Det ville da være tudetosset at bringe finansiel ustabilitet ind i systemet ved at sige, at nu skulle de bare påtage sig en masse risikable projekter.
Så jeg mener, at jeg stiller krav om i min banklovgivning og i min finansielle lovgivning i det hele taget, at den måde, hvorpå man låner penge ud, skal være holdbar.
Det er det, som vi har bestræbt os på at gøre meget, meget grundigt oven på den finansielle krise.
Ja, vi har undersøgt den norske ordning.
Den er faktisk ikke sådan specifikt rettet mod boligforhold, men mere mod studieboliger og andet, så det er ikke noget, som man direkte vil kunne overføre hertil.
Jeg mener ikke, at der er nogen som helst grund til, at vi begynder at lave statslige former for finansiering her.
Jeg mener faktisk, at det vil være udmærket, at markedet selv finder ud af det, og det tror jeg også godt markedet kan.
Jeg er faktisk vidende om, at eksempelvis realkreditten jo har udvidet deres lån ganske, ganske kraftigt efter den finansielle krise.
Vi taler om flere hundrede milliarder af kroner, og det er også kommet yderområderne til gavn.
Thomas Danielsen (V), 2014-12-11:
Tak for det, formand.
B 33 handler om, at Socialistisk Folkeparti vil oprette et særligt realkreditinstitut, som enten kan fungere på markedsvilkår med en højere rente eller blive understøttet af staten i form af enten en underskudsdækning eller et statstilskud.
Jeg beklager, at jeg smiler lidt, men det er lidt sjovt, at lige netop SF fremsætter sådan et forslag.
Det er det af flere årsager.
For det første er SF ikke mødt frem i salen, når vi tidligere har drøftet finansieringsudfordringer for landdistrikterne, og SF har vi heller ikke set i udvalgsarbejdet, når vi har drøftet finansieringsudfordringer i landdistrikterne.
For det tredje har SF i denne valgperiode faktisk lige stemt imod en låneordning, som netop tilbød lån til visse erhverv i landdistrikterne, og hvor man netop betalte et risikobidrag, som gjorde, at den var selvfinansierende.
Derfor har de altså lige stemt imod dele af deres eget beslutningsforslag.
Derfor kan det godt være, at vi borgerlige skulle fremsætte det forslag igen, når nu SF åbenbart har ændret holdning på den front.
Og jeg tror ikke, at SF er interesseret i at opnå reelle resultater med det her beslutningsforslag, da man jo så nok havde sat sig en lille smule ind i tingene, inden man fremsatte det.
Man kan sige, at Venstre er optaget af intentionen med forslaget, nemlig at sikre bedre lånevilkår i landdistrikterne.
Derfor er vi i modsætning til SF trådt ind i det tværpolitiske arbejde med Folketingets partier, hvor vi netop har fået igangsat et arbejdsudvalg , der skal komme med anbefalinger til Folketinget på det her område.
Bl.a. skal man kigge på 6-månedersreglen, som er grotesk på den måde, at man giver finansiering ud fra en liggetid på 6 måneder, når nu gennemsnitsliggetiden nærmere ligger på omkring 1 år.
Man skal også kigge på de vejledende rådighedsbeløb hos dem, der låner.
Det er ikke særlig vejledende, når udlånere så får anmærkninger fra Finanstilsynet, hvis de ikke overholder de her vejledninger.
Man skal se på, om der er lovgivning, som begrænser udlån, og meget, meget andet.
Jeg vil meget gerne behandle alle forslag med seriøsitet.
Men det siger lidt om seriøsiteten i det her forslag, at forslagsstilleren for det første ikke har opdaget, at den her arbejdsgruppe er sat i gang – næsten alle partier har stået bag den, undtagen SF – for det andet, at dele af forslaget ikke kan lade sig gøre på grund af vores konkurrenceregler, og for det tredje, at SF næsten lige har stemt imod dele af deres eget beslutningsforslag.
Jeg kan oplyse, at hvis SF fremover bare vil møde op til nogle af de her møder, vil jeg også anbefale, at SF indtræder i arbejdet på lige fod med de øvrige partier.
Karina Lorentzen Dehnhardt (SF), 2014-12-11:
Jeg synes, vi skal afholde os fra at være polemiske.
Nu er det så lille et parti, at man ikke kan være til stede alle steder, og jeg har andre møder på det tidspunkt, hvor udvalgsmødet ligger, men jeg har faktisk været i kontakt med formanden for udvalget om det her.
Det var jeg i mandags.
Så det er ikke, fordi jeg ikke har gjort noget.
Hans Christian Schmidt har faktisk været ude at sige, at statsgaranterede lån er lige noget af det, vi skal have.
Det har han oven i købet selv foreslået.
Så vidt jeg forstår på Realkreditrådet, er 6 måneders liggetid fuldstændig underordnet for den her problemstilling.
Om det så var 1 år, ville udfordringen være, at de her huse ligger nogle steder, hvor omsætningshastigheden er utrolig lav, og det vil påvirke mulighederne for at få lån.
Det vil ikke have nogen som helst betydning.
Så hvorfor er det, at Venstre fortsætter ud ad et spor, som ikke giver en løsning for de mennesker, som er stavnsbundne i deres huse rundtomkring på landet?
Lars Dohn (EL), 2014-12-11:
Jo, men det er jo netop sådan, som jeg har været inde på her, at vi hele tiden, hver gang vi vedtager en ny lov herinde, lige skal tænke fremad, med hensyn til om den betyder et Danmark i bedre balance.
Og et landbrug, som bliver mere stresset med fremmed arbejdskraft, som meget tit ikke er underlagt vores overenskomster og ordnede forhold; et landbrug, hvor familierne ikke er drivkraften, hvor det ikke er fællesskabet, hvor det ikke er andelsfællesskaberne, der er drivkraften, men som er kapitaliseret, er da den helt forkerte vej at gå.
Så jeg synes, at man kan have svært ved at se, at nogen, som har stemt for sådan et forslag her i formiddags, som fører dansk landbrug i en helt forkert retning, så kan tro på, at vi kan få ro, at vi kan få alle de her gode ting, som står i SF's forslag.
Thomas Danielsen (V), 2014-12-11:
Altså, nu bliver debatten meget bred, hvis vi skal til at debattere fremmed arbejdskraft og sæsonarbejdere m.m., men det bliver vi nødt til, når nu flere af de danskere, der er på overførselsindkomst, ikke vil tage et arbejde.
Jeg kunne godt tænke mig at spørge til noget helt konkret, for nu står jeg og kigger på det beslutningsforslag, de borgerlige partier fremsatte præcis for et år siden, som hr. Lars Dohns parti og SF var imod og stemte imod.
Jeg har redegjort for, at det i formuleringen er fuldstændig identisk med det nuværende forslag, og derfor er det, jeg bare bliver nødt til at spørge: Er man i Enhedslisten ked af, at de borgerlige partier bakker op om SF's beslutningsforslag?
Uffe Elbæk (UFG), 2014-12-11:
Allerførst tak for en nuanceret tilbagemelding fra udenrigsministeren.
Man mærker tydeligt, at der er nuancer i argumenterne, og at der er ting, der taler både for og imod en anerkendelse af Palæstina.
Men i forlængelse af, hvad SF's ordfører sagde, er jeg også nysgerrig på, hvad der egentlig er rationalet i den position, som den danske regering har taget, i og med at den danske regering mener, at de kan vurdere, om det er til gavn for palæstinenserne eller ej, om vi anerkender dem, når de selv siger, at det betyder noget.
Så en ting er, at palæstinenserne siger, at det betyder noget, hvis vi anerkender dem som stat.
Noget andet er, at vi, alle os MF'ere, har fået et brev fra over 800 prominente borgere i Israel, hvor de klart og tydeligt opfordrer til en anerkendelse af den palæstinensiske stat.
Det er tidligere ministre, nobelpristagere, forskere og prominente opinionsdannere i Israel, og de siger, at det her er vigtigt.
Så vi ser altså både palæstinensere og progressive kræfter i Israel, der siger, at anerkendelse vil betyde noget.
Og alligevel vurderer man fra EU's side og fra Danmarks side, at det ikke er det rigtige at gøre på nuværende tidspunkt.
Martin Lidegaard (RV), 2014-12-11:
Absolut, det gør altid et stort indtryk.
Og jeg har ovenikøbet haft lejlighed til at drøfte det her spørgsmål indgående med palæstinenserne, da jeg besøgte både Ramallah og Gaza for nylig.
Som flere har været inde på, er der da ingen tvivl om, at palæstinenserne gerne så en anerkendelse fra så mange som muligt så hurtigt som muligt i den nuværende situation.
På baggrund af samtlige de samtaler, jeg havde, vil jeg også tillade mig at konkludere, at der også er en ret realistisk forestilling om, hvad det kunne gøre i den nuværende fredsproces, nemlig desværre ikke så pokkers meget.
Der er en større tillid til, punkt 1, det FN-spor, som Abbas nu forsøger at bringe til torvs, og som man kan have mange holdninger til om er realistisk eller ej – det vil jo altså også kræve, at Sikkerhedsrådets faste medlemmer vil bakke op om det –
og, punkt 2, hvis EU var klar til mere omfattende handling på det her område, herunder også at lægge et større pres på Israel i forhold til bosættelserne.
I politik er det jo nogle gange sådan, at man skal vælge sine kampe og sine redskaber med omhu og ikke brænde krudtet af der, hvor man måske kan have en fornemmelse af at man får mindst ud af det.
Og i forhold de forskellige spor, jeg her har skitseret, har jeg nok den fornemmelse, at en ensidig anerkendelse fra dansk side ikke vil føre det med sig, som jeg tror forslagsstillerne håber på.
Uffe Elbæk (UFG), 2014-12-11:
Men jeg synes stadig væk, det er paradoksalt, at når Palæstina siger, at det betyder noget for dem, hvis vi gør det her, og når de progressive kræfter, som jeg formoder regeringen også gerne vil stå ved siden af i Israel, siger det samme, så har vi åbenbart en viden, der gør, at vi træffer den modsatte beslutning.
Det svarer jo dybest set til, at oppositionen i Sydafrika under apartheid havde sagt: Det er meget, meget vigtigt, at I gør det her – og så gjorde vi det ikke.
Altså, hvad er rationalet?
Hvad er det for en viden, der gør, at man alligevel fastholder, at det ikke er fornuftigt?
Martin Lidegaard (RV), 2014-12-11:
Jamen det skal vi bestemt heller ikke.
Vi skal nemlig være lige præcis dér, hvor tingene i øjeblikket bliver besluttet i det europæiske maskinrum.
Og i alle de lande, som hr. Holger K. Nielsen nævnte, England, Italien, Frankrig, Spanien, hvor det har været debatteret inden for de seneste uger, er man kommet til samme konklusion: Vi skal vise palæstinenserne, at vi er klar til at støtte dem, og vi skal vise israelerne, at det ikke nødvendigvis først er, efter at der er forhandlet en løsning, men at det også kan være med til at blive brugt i selve forhandlingerne.
Og det er præcis i det samme spor, den danske regering nu ligger, for at vi kan være med i den gruppe, der forsøger at definere en ny fredsproces, men også en mere aktiv EU-politik der.
Men når alle de lande vælger ikke at foretage anerkendelsen nu, men at, om man så må sige, pulje deres anerkendelseskort i en fælles indsats, så synes jeg altså også, at det bedste, Danmark kan gøre, er at gøre det samme.
Søren Pind (V), 2014-12-11:
Det er nu tredje gang, Enhedslisten fremsætter forslag om anerkendelse af en palæstinensisk stat i den indeværende valgperiode.
Folketinget tog også stilling til spørgsmålet ved behandlingen af B 30 i 2012 og B 52 i 2013.
Det mest interessante ved beslutningsforslaget er derfor ikke indholdet; det er derimod, at SF nu støtter Enhedslistens forslag, selv om det to gange tidligere er blevet hældt ned af brættet af en udenrigsminister fra netop SF.
Det er i parentes bemærket
interessant, som ens holdning kan skifte, når man ikke blot varetager sit eget partis interesser, men taler på vegne af hele kongeriget – og hvordan den kan skifte tilbage igen, når man kun varetager sit eget snævre jeg.
Ligesom langt størstedelen af Folketingets partier støtter Venstre en tostatsløsning i konflikten mellem Israel og palæstinenserne som del af en endelig fredsaftale.
Det har vi også tidligere udtrykt her i Folketingssalen.
Det, vi derfor tager stilling til i dag, er altså ikke, om vi støtter etableringen af en palæstinensisk stat.
Vi tager stilling til, om en selvstændig anerkendelse af Palæstina i det danske Folketing vil bidrage til en løsning på en af de mest komplicerede konflikter i verden.
Her er det Venstres holdning, at B 21 i bedste fald er symbolpolitik, der ikke tjener noget praktisk formål, og som ikke vil rykke afgørende på målstolperne i forhold til at opnå fred i Mellemøsten.
I værste fald sender en vedtagelse af B 21 et signal til palæstinenserne om, at en fred ikke skal forhandles med Israel, men med omverdenen, herunder Danmark, hvilket jeg ikke finder befordrende for mulighederne for en endelig fredsaftale imellem konfliktens to parter.
Med andre ord er vi enige med regeringen.
Vi håber så, at den tidligere regering efter et valg stadig måtte være enig med os.
Skal Danmark have nogen som helst indflydelse på konflikten, mener jeg, der kun er én fremgangsmåde, og den er, at Danmark sammen med de andre EU-lande lægger pres på parterne og aktivt arbejder på at skabe grobund for en forhandlet fredsaftale.
Det kan sikkert være svært at acceptere for et parti, der helst ønsker Danmark ud af EU, men jeg har svært ved at se, hvordan en dansk enegang vil bidrage til en løsning på konflikten.
Venstre støtter derfor ikke B 21, men opfordrer i stedet regeringen til at arbejde for størst mulig enighed om dette spørgsmål i EU-kredsen, så et samlet EU kan presse parterne tilbage til forhandlingsbordet.
Christian Juhl (EL), 2014-12-11:
Jeg vil dog sige, at der vist ikke mere er tale om enegang, når det er 135 lande – eller som ministeren sagde: 138 lande i verden.
Det er da en væsentlig andel af samtlige stater i verden, som nu bakker op om den her anerkendelse.
Så enegang bliver det da vist ikke.
Det bliver mere enegang, hvis vi bliver ved med at have en anden holdning til det.
Jeg vil gerne læse lidt op fra en dansk avis.
Der står: »»Vi mener fortsat, at der skal være en flerhed af EU-lande.
Det betyder ikke et flertal, men en flerhed – og det vil der være.
Palæstinas moderate kræfter trænger til et skulderklap.
Det her skal også ses som et skridt imod Hamas.
Resten ligger i Sikkerhedsrådets hånd og det gør efter min opfattelse, at vi skal skride til den handling«, siger Søren Pind.
« Det sagde han, da FN anerkendte en opgradering af Palæstina i FN i 2012, nærmere betegnet den 26. november.
Hvad er grunden til, at han har skiftet mening?
Søren Pind (V), 2014-12-11:
Jeg står såmænd fuldt på mål for den opgradering, som vi diskuterede dengang.
Jeg mener bare ikke, at tiden er kommet til at tage skridtet til dannelsen af en selvstændig palæstinensisk stat.
Det er der sådan set intet nyt i.
Det har været Venstres holdning igennem hele forløbet.
Christian Juhl (EL), 2014-12-11:
Jeg siger tak til ministeren for en relativt nøgtern vurdering af situationen, og den er netop, at det er problematisk.
Der, hvor jeg synes kæden hopper
voldsomt af, er ikke i analyserne af situationen og i vurderingen af behovet for en indsats for sikring af de to stater.
Det er, når ministeren siger, at timingen er forkert.
Jeg mener: Hvis ikke nu, hvornår så?
Og hvis ikke Danmark og resten af EU nu, hvem så?
Det er jo sådan, at amerikanernes forsøg via John Kerry er faldet til jorden, som ministeren gjorde opmærksom på.
Vil det for at komme videre ikke være nødvendigt, at et samlet Europa siger: Så skal vi spille den rolle, som ministeren erkendte at vi ikke har spillet?
Er det ikke nu, det skal ske, for opbakningen til Abbas er jo svindende?
Hvis vi ingenting gør, er der så ikke netop en stor risiko for, at det hele eskalerer, og at Hamas måske også får flertal på Vestbredden?
Martin Lidegaard (RV), 2014-12-11:
Jeg er glad for, at vi i hvert fald deler analysen.
Tidligere på dagen hørte jeg også hr. Christian Juhl sige i radioen, at det her jo først og fremmest er et spørgsmål om, om man vil tage det symbolske skridt at foretage en anerkendelse.
Det er der mange lande der har gjort før, og jeg anerkender, at det vil være et stort symbolsk skridt.
Men min indstilling til det er nok, at den form for symbolske skridt kun giver mening, hvis man har en seriøs tro på, at de vil gøre en forskel og bringe en fred nærmere.
Og der har vi ganske rigtigt en lidt forskellig analyse.
Jeg hæfter mig ved, at alle andre lande end lige Sverige, der har behandlet det her for nylig, er kommet til samme konklusion som mig: Vi ønsker og glæder os til at anerkende en palæstinensisk stat, men vi mener, at det bør ske i EU og på et tidspunkt, hvor det kan bidrage aktivt i en fredsproces.
Vi har ikke så mange redskaber i værktøjskassen.
De skal bruges med omhu og med den rette timing.
Holger K. Nielsen (SF), 2014-12-11:
Jo, men hvor kort eller hvor lang en glæde det her er for Abbas, synes jeg da vi skal overlade til palæstinenserne selv at vurdere.
Altså, de har jo bedt om det her, og for dem er det meget, meget vigtigt, at vi gør det.
I forhold til om den svenske anerkendelse har haft virkning, vil jeg sige, at det synes jeg er for tidligt at sige noget om.
Og det afhænger jo også af, om andre lande kommer med.
Meget tyder jo på, at der er en mere dynamisk diskussion nu i en række europæiske lande.
Det britiske underhus stemte kort tid efter den svenske anerkendelse, og i Frankrig er der en debat – jeg forstod, at den franske udenrigsminister har fremlagt en idé om, at der skal forhandlinger i gang, og så kan man efter 2 år anerkende.
Med andre ord er der forskellige initiativer i gang om det her, så hvorfor skal vi så bare sætte os ned med armene over kors?
Martin Lidegaard (RV), 2014-12-11:
Jamen det er jo rigtigt, at den anerkendelse, man kan sige Palæstina allerede har fået i FN ved at blive observatør, og som vi var med til at give dem, har haft en konkret betydning – også ud over det symbolske.
Men i det her tilfælde må jeg sige, at jeg oprigtig talt ikke tror, at en ensidig dansk anerkendelse vil have nogen som helst betydning ud over det, som palæstinenserne kan i forvejen.
Derimod tror jeg, at det måske kan få en realpolitisk betydning, hvis det lykkes at samle EU i en mere aktiv rolle i en samlet strategi, og det er det, jeg er optaget af.
For selv om det heller ikke vil være nogen garanti for mere fred – som jeg tror alle, der er til stede her i dag, inderligt deler ønsket om – så vil det dog have en større chance for at virke, end hvis Danmark gjorde det alene.
Holger K. Nielsen (SF), 2014-12-11:
Jeg vil også godt sige tak til udenrigsministeren for en på mange måder god og nøgtern tale.
Og Mogherini har jo i hvert fald helt klart udtalt, at det ikke er et EU-anliggende i egentlig forstand; det er medlemslandenes anliggende.
Og det må så handle om, at man skal have en eller anden koordination af anerkendelsen.
Men det er jo stadig væk et udtryk for, at det er de enkelte lande, der skal og kan gøre det her, og også bør gøre det, og det er jo derfor, der er en diskussion i forskellige lande om det.
Men det, som undrer mig mest, er, at ministeren ikke har blik for den situation, de moderate palæstinensere er i i øjeblikket.
Han er meget, meget svækket både i forhold til Israel og i forhold til de radikale kræfter hos palæstinenserne.
Hvorfor? Fordi Israel overhovedet ikke har ønsket at gå ind på at give ham indrømmelser i forhandlingerne.
Er det ikke i vores interesse at styrke de moderate kræfter og dermed styrke Abbas i den nuværende situation?
Martin Lidegaard (RV), 2014-12-11:
Jamen jeg skal ikke lægge skjul på, at det er et komplekst spørgsmål.
Der er helt klart nogle ting, der taler for, og nogle ting, der taler imod.
Og den ting, der vel er vigtigst i forhold til at tale for en anerkendelse, er da, at det giver en tiltrængt og symbolsk, men også moralsk opbakning, kan man sige, til det palæstinensiske selvstyre.
Jeg frygter bare, at det er af meget kortvarig karakter.
Jeg synes faktisk, den svenske anerkendelse har vist, at det skabte stor glæde i Ramallahs gader i nogle døgn, men at det jo ingenting har flyttet, hverken i forhold til palæstinensernes virkelighed, og jeg vil vove at påstå, at det har det heller ikke i forhold til de politiske opinionsmålinger i Ramallah – det ved jeg dog ikke, men jeg vil tvivle på det – og slet, slet ikke i forhold til fredsprocessen.
Så jeg tror, det er en meget kortvarig glæde, om jeg så må sige, man kan give Abbas gennem det her, i forhold til hvad jeg vil håbe kunne blive en mere koordineret og tungere støtte gennem at have noget at spille med i EU.
Og hvis man først spiller det her kort, har man jo ikke noget kort at spille med længere i en EU-sammenhæng.
Og det er det, der taler imod at gøre det nu.
Og det er så det, der vejer tungest for mig.