runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Annette Vilhelmsen (SF), 2015-02-05:
Nu er det sådan, at det ikke er muligt at stille spørgsmål til statsminister eller finansminister i den første runde.
Det kan vi så gøre efterfølgende, og det vil jeg også se frem til at gøre.
Så er det jo lige præcis det, der er muligheden, nemlig at vi kan tage fat i de muligheder, der er, og vi kan være med til at være behjælpelig med nogle løsningsforslag.
Det, som jeg mener kan halte i forhold til et tillidsfuldt samarbejde, er, når der i forslaget til vedtagelse står, at rådet anbefaler strukturelle reformer, som løser de underliggende udfordringer i Grønlands økonomi, og når det ikke er muligt her ved at stille spørgsmål til dem, der har fremsat forslaget til vedtagelse, om, hvad det betyder, at få et svar.
Jeg tager Søren Espersens kritik af mit ordvalg som udtryk for, at vi har et godt og tillidsfuldt samarbejde.
Men jeg vil nu stadig væk bruge begrebet formynderisk, fordi det er sådan, jeg hører at det er.
Vi står her og siger: Nu skal I oppe i Grønland høre, hvordan det her skal være.
Vi er fuldstændig enige om, at den fattigdom, den armod, som alt for mange grønlandske børn vokser op i, har vi da også i Danmark et stort ansvar for.
Lige præcis om den del mener jeg ikke at vi alene kan sige: Løs det, Grønland.
For der er samtidig, hvad finansministeren også har redegjort for, rigtig store økonomiske udfordringer i Grønland, og det kunne de hverken løse alene i går eller kan løse alene i dag eller i morgen.
Det er derfor, vi er nødt til at have et tillidsfuldt samarbejde.
Og de grønlandske børn skal have den hjælp, som de har brug for.
Det er jeg fuldstændig enig i.
Claus Hjort Frederiksen (V), 2015-02-05:
Jeg vil gerne spørge SF's ordfører, om ordføreren mener, at det er i orden, hvis grønlandske politikere heller ikke de næste 5 år begynder at tage fat på de grundlæggende økonomiske udfordringer, Grønland har – sagt i respekt.
Finn Sørensen (EL), 2015-02-05:
Jeg synes jo, det er en helt selvmodsigende argumentation, hr. Søren Espersen har.
Jo, det er det, for Søren Espersen siger, at ja, men vi respekterer skam, det er grønlænderne, der bestemmer, hvorefter Søren Espersen holder en lang tale om alt det, som Grønland skal gøre, og mener, at vi her fra det danske Folketings side skal stille krav til Grønlands økonomiske politik.
Det er jo fuldstændig i strid med selvstyreloven og med de aftaler, vi har lavet med grønlænderne, og med det, vi i øvrigt er enige om – og der vil jeg faktisk inkludere alle andre partier i Folketinget end Dansk Folkeparti – nemlig at det er dialogen, der er vejen frem, at vi har lov til at komme med nogle forslag i de drøftelser, som statsministeren har med den grønlandske regering, at vi har lov til som politikere at give udtryk for, hvad vi mener, men at det ikke er vores opgave som Folketing at blande os i det.
Søren Espersen (DF), 2015-02-05:
Jamen jeg har ikke bestilt andet end at sige det lige fra starten, så det er vi da fuldstændig enige om.
Det er ikke det, der er sagen.
Sagen er den: Hvis der så ikke kommer nogen løsninger fra det grønlandske landsstyre, hvilket der ikke er kommet siden 2009, hvor selvstyret blev indført, og hvis vi skal stå her igen om 5 år og opdage, at der er endnu mere fattigdom og nød i Grønland, er det så stadig væk noget, Enhedslisten er fuldstændig ligeglad med?
Hvornår kommer det punkt, hvor man siger: Nu kan det være nok!
Nu skal der ske noget!
Se så at komme i gang!
Enhedslisten plejer altså at være gode nok til at udstikke alle mulige ordrer om, hvordan forskellige lande rundtomkring, i Afrika og Asien osv., skal løse deres problemer, men grønlænderne – nej, det må de selv om!
Finn Sørensen (EL), 2015-02-05:
Jeg mener ikke at have brugt formuleringen støtte de løsninger, for det er jo Grønlands afgørelse, hvilke løsninger de finder frem til.
Vi har lov til at have vores mening om de løsninger.
Vi skal bare huske at respektere, at det er dem, der træffer dem.
Jeg har også i andre sammenhænge klart givet udtryk for, på hvilke punkter jeg var uenig i beslutninger, man har truffet i Inatsisartut.
Det var så noget, vi blev bedt om at blande sig i, nemlig storskalaloven og de deraf følgende virkninger for den danske udlændingelov.
Så er man jo nødt til at blande sig. Men det, som jeg synes hr. Søren Espersen har svært ved at forstå, er, at når vi taler om den økonomiske politik i Grønland, er det et grønlandsk anliggende.
Søren Espersen (DF), 2015-02-05:
Så vores opgave her i Danmark er altså bare at følge udviklingen; det er sådan, jeg forstår det.
Og så siger hr. Finn Sørensen, at vores opgave som Folketing også er at støtte de løsninger, som man i Grønland finder er de rigtige.
Men hvad så, hvis de løsninger, man i Grønland finder rigtige, over de næste år fører til yderligere fattigdom og nedskæringer i forhold til de allersvageste, er det så stadig væk noget, vi bare skal støtte Grønland i?
Er det virkelig Enhedslistens opfattelse?
Annette Vilhelmsen (SF), 2015-02-05:
Så holdningsmæssigt kan Grønland simpelt hen ikke fortsætte ad den vej, de går nu, men det er Grønland, som skal løse de økonomiske problemer og tage fat på de måder, der er bedst at lave reformer på.
Men det er ikke os i Danmark, der skal stå og sige til Grønland: Gør det nu.
Jeg synes, vi skal spørge: Hvad er det, I har tænkt jer at gøre?
Hvordan vil I gøre det?
Hvad er der brug for?
Jeg ved ikke, hvad vi kan stå her og sige.
Hvis Grønland siger, at de har brug for økonomisk hjælp, fordi der ikke blev noget mineeventyr, så har vi jo en helt ny situation.
Claus Hjort Frederiksen (V), 2015-02-05:
Så lad mig spørge på en anden måde.
Vil SF's ordfører prøve at påvirke sine politiske meningsfæller i Grønland til at gøre noget, eller er Annette Vilhelmsens indstilling den, at vi bare sidder og kigger, og så må tingene gå, som de går?
Annette Vilhelmsen (SF), 2015-02-05:
Nej, det er det lige præcis ikke.
Vi har et godt, tillidsfuldt og også kritisk samarbejde med grønlandske politikere, men det skal meget gerne ske ud fra et ligeværdighedsperspektiv, og det er der også i hverdagen.
Det vil jeg da også forvente at Claus Hjort Frederiksen har med de forbindelser, Claus Hjort Frederiksen og Venstre har i Grønland.
Pernille Rosenkrantz-Theil (S), 2015-02-06:
Nu står jeg her med artiklen fra Altinget med Rasmus Kjeldahls udtalelser.
Jeg synes, at når vi diskuterer noget så alvorligt som det her, så er det måske også i orden, at vi lige får nogle ting på plads.
Så jeg vil gerne bede Radikale Venstres ordfører bekræfte, at det er sådan, at når Rasmus Kjeldahl udtaler sig, så er det om adoptioner med samtykke.
Det er adoptioner med samtykke, og det vil sige, at det, som han er ude at sige, og som jeg i øvrigt er fuldstændig enig med ham i, er, at kommunerne aldrig over for plejefamilier må presse på, for at der skal ske en adoption for at spare penge.
Men der taler vi om adoptioner med samtykke.
Det, som lovforslaget i dag handler om, udtaler han sig også om i samme artikel, men det er jo adoptioner uden samtykke.
Det er jo adoptioner uden samtykke, og det eneste, han siger i den forbindelse i den artikel, er, at det selvfølgelig kun må ske i tilfælde, hvor det er til barnets bedste.
Så han udtaler sig om to forskellige ting inden for adoptionslovgivningen, og det, vi taler om her, er altså adoptioner uden samtykke, altså tvangsadoptioner, hvor det, som Dansk Folkepartis ordfører refererer til, er adoptioner med samtykke, hvor kommunen i øvrigt efter min mening – der er jeg helt enig med Dansk Folkepartis ordfører og Rasmus Kjeldahl – opfører sig totalt urimeligt
Lotte Rod (RV), 2015-02-06:
Det kan jeg bekræfte.
Jeg synes også bare, det var på sin plads at sige, at når Dansk Folkeparti giver udtryk for den her bekymring, er det jo helt afgørende for os at understrege, hvad det er for en mængde, vi taler om, og at der altså er tale om, at det indtil nu har været to børn om året, og at kommunerne har påpeget over for os, at der faktisk er lidt flere børn, som vi burde hjælpe, og at det derfor er så afgørende, at vi ændrer reglerne, sådan at vi faktisk kommer til at hjælpe de børn, der har brug for det.
Det er jeg faktisk ikke, og det er jeg ikke med den begrundelse, at før 2009 talte vi om én sag om året, og siden 2009 har der så været tale om to sager om året.
Vi har jo alle sammen her fra Folketingets side gjort os umage med at understrege, at det er et voldsomt skridt, og derfor mener jeg jo først, vi skulle blive bekymret, hvis det eksploderede helt vildt.
Men det, vi taler om her, er jo rent faktisk at tage den bekymring fra kommunernes side alvorligt; de har været ude at sige, at den måde, det var skruet sammen på, hvor man skulle godtgøre det, simpelt hen umuliggjorde at hjælpe de børn, der havde brug for det.
Thyra Frank (LA), 2015-02-06:
Børn har brug for forældre, der elsker dem og vil dem.
Det er livsfarligt for børn at vokse op uden kærlighed og omsorg.
Derfor er det også samfundets opgave at skride ind, hvis et barn vokser op uden at blive mødt med den omsorg, barnet har behov for.
Sker der helt alvorlige svigt, og er der ikke nogen udsigt til, at tingene kan rette sig, er det vigtigt at skabe nogle varige rammer omkring barnet, så barnet ved, hvordan dets liv vil forme sig, og barnet således får mulighed for at binde sig i disse nye relationer.
Vi har alle behov for at høre til og blive elsket.
Det er ikke nok for børn at blive passet og passet på.
Derfor kan der også være situationer, hvor forældrenes evner som forældre er så dårlige, at en adoption kan komme på tale, selv om forældrene ikke har givet deres samtykke.
Det er meget, meget få tilfælde, og jeg vil gerne understrege, at det er vigtigt, at ingen veje har været uprøvede i forhold til at inddrage forældrene, før en sådan voldsom beslutning bliver truffet.
Men i de ganske, ganske få tilfælde, hvor vi står med et svigtet barn med dårlige livsvilkår, må det være barnet, vi fokuserer på, snarere end barnets forældre, der jo står i en på alle måder ulykkelig situation.
International forskning viser, at børn, der adopteres, vokser op med bemærkelsesværdigt gode livsmuligheder og vilkår set i sammenligning med børn, der er vokset op i pleje eller på institutioner.
Det at blive valgt til er afgørende for os, at høre til, at blive elsket.
Intet kan slå den omsorg og kærlighed, der gives af voksne, der har valgt et barn til for livet.
LA støtter lovforslaget.
Karina Adsbøl (DF), 2015-02-06:
Jeg stillede et spørgsmål til ministeren.
Der står i lovforslaget, at der i særlige tilfælde kan fastsættes samvær med biologisk slægt, og der bedes ministeren redegøre for, hvad særlige tilfælde er.
Jeg kan se, at Børnerådets høringssvar viser, at de også gerne vil have, at børnene selvfølgelig skal kunne anmode om samvær med biologisk slægt.
Så hvorfor er det så kun i særlige tilfælde, og hvad dækker biologisk slægt over?
Er det også bedsteforældre, er det mor og far, søskende?
Vi vil jo gerne sikre, at børn har nogle nære relationer til deres netværk og til deres ophav, og hvis det er børnenes ønske, vil ministeren så give en garanti for, at børnenes ønske bliver opfyldt?
Jeg synes ikke, man kan sige, at spørgsmålet om garanti er mærkeligt.
Ministeren kan jo bare svare.
Selvfølgelig skal vi sikre, at børnene bliver hørt, selvfølgelig skal vi sikre, at hvis et barn, som bliver tvangsbortadopteret, har et ønske om at se sin biologiske slægt, så skal det selvfølgelig ske.
Det kan godt være, at en mor eller en far har haft nogle udfordringer og problemer i livet, men der er måske stadig væk et andet netværk også, hvor der kan være nogle rigtig gode ressourcer.
Jeg synes, ministeren skal sige, at selvfølgelig skal netværket afdækkes, men det ved vi jo også ikke sker.
Vi ved jo godt, at man ikke kigger på netværkets ressourcer i dag.
Det er jo netop derfor, vi i satspuljeforliget har sat ind i forhold til øget fokus på brug af netværksanbringelser.
Så ministeren kan jo bare sige, om børnenes ønsker vil blive opfyldt, hvis de vil se deres biologiske slægt.
Per Løkken (KF), 2015-02-06:
Den 1. oktober 2009 blev reglerne om tvangsadoption udvidet.
Det har i praksis vist sig svært for kommunerne at anvende de nye regler.
En undersøgelse har vist, at kommunerne synes, at reglerne har været svære at bruge praksis, fordi kommunerne skulle kunne dokumentere, at forældrene aldrig ville kunne tage sig af deres barn.
Det vil dermed blive lettere at foretage tvangsadoptioner, og man må formode, at der vil komme flere tvangsadoptioner i kommunerne med denne lov.
Dertil kommer, at reglerne lempes, således at der ikke længere bliver lavet en sondring mellem tvangsadoption for børn under 1 år og børn, der har været anbragt i mindst 3 år.
Loven fra 2009 viste, at der kun var et meget lavt antal tvangsadoptioner, og det vurderes fagligt af Socialministeriet, at der er behov for at kunne gennemføre flere tvangsadoptioner som alternativ til de langvarige anbringelser.
De Konservative støtter lovforslaget, men vi ønsker også samtidig at tilkendegive, at det er et område, hvor vi vil følge udviklingen, således at antallet af tvangsadoptioner ikke pludselig eksploderer.
Det vigtigste for os er at sikre den bedst mulige opvækst for børnene.
Karina Adsbøl (DF), 2015-02-06:
Jeg synes ikke rigtig, at ordføreren gav et direkte svar på det.
Når vi ser § 50-undersøgelser, der er fyldt med fejl og mangler; når vi ser psykolograpporter, som ikke er udarbejdet korrekt; når vi ser alle fejlene i de her sager, som Ankestyrelsen også har beskrevet, er ordføreren så ikke bekymret for, at der kan ske nogle tvangsadoptioner, som ikke burde ske?
Er ordføreren slet ikke bekymret for det her?
Lotte Rod (RV), 2015-02-06:
Det hænger jo tæt sammen med det forslag, vi også havde i salen for lidt siden, nemlig det, at man selvfølgelig skal have den hjælp, som man har brug for, og det er, uanset om man er i pleje eller er adopteret.
Tina Nedergaard (V), 2015-02-06:
Tak for det.
Heldigvis viser den seneste undersøgelse, at rigtig mange anbragte børn er tilfredse med deres hverdag, men det ændrer ikke på, at vi hele tiden skal være opmærksomme på, om der er mere, vi kan gøre for at skabe en så god en opvækst for dem som overhovedet muligt.
Derfor valgte vi fra Venstres side også at sætte fokus herpå i forhandlingerne med regeringen, og det er glædeligt, at vi i Folketinget er enige om at gøre det yderste for at imødekomme børnenes behov.
Lovforslaget indeholder to elementer.
For det første indføres der ret til en øget faglig støtte til netværksplejefamilier og plejefamilier, der adopterer et barn, der tidligere har været i pleje i familien.
For det andet styrkes grundlaget for at ændre et anbragt barns anbringelsessted, så børn- og ungeudvalget ikke alene skal tage stilling til grundlaget for anbringelsen, men også grundlaget for ændringen af anbringelsesstedet, når der ikke foreligger samtykke fra forældre eller barn.
Det bliver præciseret, at valg af anbringelsessted skal ske med udgangspunkt i barnets behov.
Samtidig nedsættes alderen for samtykke fra 15 år til 12 år.
I dag kan barnet allerede påklage afgørelse om anbringelsessted, når barnet er 12 år, men nu gives der altså også adgang til, at der kan gives samtykke fra denne alder.
Reglerne for forældrenes samtykke ændres ikke.
Vi finder det positivt, at der tilbydes øget faglig støtte til plejefamilier, der adopterer deres plejebarn, og til netværksfamilier, med udgangspunkt i at netværksfamilier typisk ikke har samme ressourcer, som øvrige plejefamilier har, hvor de voksne hyppigere har en faglig baggrund og måske en stærkere uddannelsesmæssig og social baggrund for at varetage omsorgen.
Netværksplejefamilier kan også have et øget behov for støtte til f.eks. samarbejdet med de biologiske forældre.
Undersøgelser viser nemlig, at op mod hver tredje plejefamilie ønsker at adoptere deres plejebarn, men at de er meget usikre på opgaven, da de ved adoption ikke sikres samme støtte, som en plejefamilie får.
Intentionen er at øge sikkerheden for, at barnet trives så godt som muligt i sin hverdag.
Venstre mener i forhold til det andet element i lovforslaget, at den faglige vurdering, der ligger i børn- og ungeudvalget, vil medvirke til en sikring af, at der i forhold til ændring af anbringelsessted fuldt ud tages højde for barnets behov.
Klageadgangen ændres herudover ikke for hverken barn eller forældre, hvilket vi også er tilfredse med i Venstre.
Vi finder det yderligere naturligt, at barnet fra det 12. år kan give samtykke til ændring af anbringelsessted, da barnet jo allerede i dag har klageadgang.
Ændring af anbringelsesstedet er så stor en ændring af et barns hverdag, at det giver mening at høre et barn allerede fra det fyldte 12. år.
Vi forventer, at netværksplejefamilier og familier, der adopterer et tidligere plejebarn, samt børnene selv vil få gavn af øget faglig støtte til familien.
Venstre støtter selvfølgelig lovforslaget.
Finn Sørensen (EL), 2015-02-06:
Enhedslisten er jo altid fleksible og arbejdsvillige, så vi fylder gerne pauserne ud.
På vegne af min kollega fru Pernille Skipper skal jeg meddele vores synspunkter på det her lovforslag.
Enhedslisten finder det positivt, at også børn under 15 år med dette forslag kan få indflydelse på deres eget liv, når det kommer til at flytte barnet til et nyt anbringelsessted.
At blive flyttet, måske væk fra skole og venner, væk fra omsorgspersoner og det kendte, er en voldsom ting for et barn.
Derfor er det positivt, at der med forslaget skal være mere fokus på kontinuitet, samt at barnet får mulighed for at blive hørt og får indflydelse.
I den forbindelse vil jeg dog bemærke, at det er vigtigt, at det bliver reel indflydelse og ikke bare en afkrydsningsboks i et skema.
En undersøgelse fra Det Nationale Forskningscenter for Velfærd bekræfter den mistanke, vi alle længe har haft: Kun 35 pct. af børnene føler sig reelt hørt.
Det er ikke godt nok.
Vi bør undersøge, hvordan vi kan få ændret den kultur, der gør, at børn har mulighed for at udtale sig, men ikke har indflydelse.
Vi er også rigtig positive over for en ekstra støtte til netværksplejefamilier.
Dog har netværksplejefamilier måske ikke altid så mange ressourcer, og de kan have behov for ekstra støtte ud over eksisterende ret og pligt til efteruddannelse i supervision.
Vi bliver dog fra Enhedslistens side nødt til at påpege, at plejefamilierne som helhed ikke har ordentlige vilkår.
Vi er stærkt bekymrede over, at der ikke er tilstrækkelig tid til supervision, og at efteruddannelsen er for ringe.
Vi mener samtidig, at når det drejer sig om løn og arbejdsvilkår, er der tale om decideret underbetaling f.eks. uden mulighed for at tage på ferie med det anbragte barn.
Det offentlige er overordentlig tæt på at udnytte menneskers gode hjerter, samtidig med at vi risikerer, at egnede plejefamilier ikke stiller sig til rådighed, fordi økonomien ikke hænger sammen.
Vi skal huske på, at det kræver noget at have et barn boende, der måske har været svigtet, har forældre med misbrug eller på anden måde har haft det svært.
Det er en pædagogisk-faglig opgave.
Med hensyn til kompetencen til at ændre anbringelsesstedet er Enhedslisten også enige i forslaget, dog med de samme bemærkninger, som f.eks. Børnerådet er kommet ned.
Børnene skal sikres klageadgang, vejledning herom og advokatbistand, og klager skal have opsættende virkning, så børnene ikke skal flyttes, før en eventuel klagesag er afgjort endeligt.
Alt andet vil være voldsomt indgribende.
Selv om det er nødvendigt, kan det opleves som et enormt svigt, hvis man skal flyttes ufrivilligt fra et sted, hvor man har tæt voksenkontakt, tilknytning til omsorgspersoner osv.
Lotte Rod (RV), 2015-02-06:
Mit håb er, at børns baggrund ikke må afgøre deres fremtid.
Det er det, der driver mig som politiker.
Der er vi ikke endnu.
Selv om det på mange måder er bedre i Danmark end i andre lande, så afhænger fremtiden for nogle børn fortsat af deres baggrund.
Et af de steder, vi ikke har knækket koden, er for anbragte børn.
Vi ved, at kontinuitet har afgørende betydning for børn og unges muligheder, for deres personlige udvikling, deres trivsel og deres mulighed for at få et selvstændigt voksenliv.
Derfor har vi en vigtig politisk opgave i at blive bedre til at sikre kontinuitet for de børn, der har allermest brug for det.
Måske er der en moster eller en onkel eller en anden vigtig person omkring familien, som kan tage sig af barnet.
Vi ved nemlig, at der er færre sammenbrud hos netværksanbragte, og at netværksanbragte børn har bedre udviklingsmuligheder end børn anbragt i traditionelle plejefamilier.
Det er en stor opgave.
Mosteren er formentlig ikke uddannet til opgaven på samme måde som andre plejefamilier.
Derfor er det vigtigt, at vi bakker op om og støtter netværksplejefamilier.
Det samme gælder i øvrigt familier, der har adopteret et barn eller en ung, der tidligere har været anbragt i pleje i familien.
Vi foreslår derfor en ret til faglig støtte for netværksplejefamilier, der ligger ud over den nuværende ret og pligt til efteruddannelse og supervision.
Støtten kan f.eks. være råd eller vejledning i starten af anbringelsesforløbet eller støtte til at forebygge og håndtere konflikter med den biologiske familie.
Støtten kan bestå af samtaler med fagpersoner på området, kurser eller undervisning, der kan støtte netværksplejefamilien i at imødekomme barnets eller den unges behov.
Familier, der har adopteret et barn eller en ung, der tidligere har været anbragt i plejefamilien, skal også have ret til faglig støtte.
Støtten skal målrettes den enkelte families konkrete situation og behov.
Det er mit håb, at vi med det her forslag tager et vigtigt skridt mod at give nogle af vores mest sårbare børn håb for fremtiden, og jeg vil derfor gerne sige tusind tak til resten af satspuljekredsen for at prioritere den her indsats sammen med os.
Radikale Venstre støtter forslaget.
Thyra Frank (LA), 2015-02-06:
Tak, hr. formand.
Lovforslag L 120 handler om nogle af de borgere, der har allermest behov for beskyttelse og omsorg i dette land, nemlig børn, der anbringes uden for hjemmet.
Det er lige præcis disse børn, der bør være i centrum, når vi taler om, hvordan vi kan sørge for dem, der ikke kan selv.
Børn kan ikke selv; de har brug for, at nogle tager sig af dem, og de har ikke blot brug for mad og klæder, de har også brug for kærlighed.
Derfor er vi i LA også meget positivt stemt over for, at når et barn svigtes af sine biologiske forældre, starter man med at se på barnets nære relationer for at finde ud af, om der er nogle ansvarlige voksne, der er klar til at tage over.
Børn har brug for at blive valgt til og at blive elsket.
Derfor er det langt at foretrække, hvis man kan finde en anbringelsesfamilie, der allerede er en del af familien eller netværket omkring barnet.
At tage et barn ind, der har været ude for alvorlige svigt, er ikke nogen nem opgave.
De må have rådgivning om, hvordan de klarer at få skabt rolige og trygge rammer om barnet uden selv at gå til.
Det er så vigtigt at høre barnet, også selv om det er et mindre barn.
Og det er vigtigt, at det faktisk sker derude, og at det ikke kun er noget, vi står og vedtager her i Folketinget.