Bertel Haarder (V), 2011-11-17:
Det er næsten som med det indre marked i EU og miljøpolitikken.
Det virker, og derfor hører vi ikke meget om det.
Derfor er det godt at få en oversigt over alt det, der foregår, og få en debat om det som her i eftermiddag.
Lad mig fremhæve en af de mange succeser, som blev beskrevet under sessionen ved et morgenmøde, hvor der var god deltagelse, nemlig det nordiske samarbejde om bekæmpelse af skattely.
Det har ført til, at hvert af de nordiske lande nu har aftaler med 32 lande lige fra San Marino og Andorra til Costa Rica og Granada.
Frankrig har været en stærk partner for de nordiske lande i denne succesrige indsats.
Da jeg var undervisningsminister, startede vi Nordplusprogrammet, som masser af studerende har haft glæde af.
Senest hjalp vi særlig islandske studerende under den islandske krise.
Som sundhedsminister var jeg med til at indføre, at dårlige læger ikke kan gemme sig i andre nordiske lande, og vi har også drøftet arbejdsdeling, når det gælder sjældne sygdomme.
Jeg kan også huske som europaminister, hvor utrolig hjælpsom Sverige var over for Danmark under det danske formandskab, og tilsvarende har vi været hjælpsomme over for de andre nordiske formandskaber i EU.
Der er i det nordiske gang i utrolig meget, og man kan stille det spørgsmål, om der er gang i for meget.
Slagordet slankere, men stærkere var noget, jeg selv gik til valg på, da jeg sad i Europa-Parlamentet, og måske skulle vi tænke lidt i de samme baner, når det gælder det nordiske.
Hvis vi kan styrke det, samtidig med at vi slanker det, så kan det give mere dynamik.
Det var jo det, der var tanken bag globaliseringsprocessen, som tidligere statsminister Anders Fogh Rasmussen ivrede for.
Ideen var at tvinge os til at prioritere og reducere inden for det traditionelle budget for derved at skaffe penge til nye, store initiativer, og det blev til disse topforskningsinitiativer.
Det har været initiativer vedrørende fødevarer, vedrørende grøn vækst, og nu arbejder Nordisk Råd for, at der skal være en parallel til grøn vækst, som man kan kalde sund vækst, og som har at gøre med udviklingen af sundheds- og velfærdsteknologier.
Også der er de nordiske lande med helt fremme i front, og vi ved, at der bliver stærkt voksende markeder, så det er vigtigt også for vores økonomiske vækststrategi.
Derfor skal man selvfølgelig have de private med, og de var med til de første møder i det nordiske globaliseringsråd.
Det er, som om de ikke er helt så meget med nu, og jeg synes, man bør tænke over, hvordan man bevarer de privates interesse for dette offentlig-private nordiske samarbejde.
Tænk på alle virksomhedsfusionerne på tværs af de nordiske grænser.
Det er, som om de private somme tider er bedre til at se mulighederne i et nordisk samarbejde.
Derfor er det også vigtigt, at vi har et erhvervspolitisk samarbejde med de seks fyrtårnsprojekter, som jeg skal skåne forsamlingen for at gennemgå.
Norden er vores fælles hjemmebase, vores afsæt i forhold til andre lande.
Hvis vi lægger vore nationalprodukter sammen, er vi verdens 11. eller 12. stærkeste magt målt på nationalprodukterne og vil altså i givet fald være selvskrevne som G20-land.
Jeg kan huske et møde i Verdensbankens repræsentantskab, eller hvad det hedder, i New York, hvor jeg repræsenterede alle de nordiske lande.
Da Gordon Brown fra Storbritannien havde talt, som om han dominerede det hele, så blev jeg på en pæn måde nødt til at sige, at de nordiske lande altså var en betydelig større spiller, når det gjaldt udviklingshjælp, end Storbritannien var.
Det er bare for at give et billede af, hvad vi kan i fællesskab.
Jeg synes, en af oplevelserne ved dette års session var den svenske udenrigsministers, Carl Bildts, tale, som ganske vist blev afbrudt af ordstyreren, men jeg fik manuskriptet, og derfor vil jeg gerne reklamere lidt for den visionære tale, han holdt om alt det, vi kan få ud af udenrigs- og forsvarspolitisk samarbejde i Norden.
Det er altså lige fra fællesindkøb og arbejdsdeling til ambassadesamarbejde, som jo også er understreget i Stoltenbergrapporten, og det synes jeg vi skal se at få gennemført fuldt ud.
Et vigtigt tema for borgerne er selvfølgelig, at borgerne ikke generes af de nordiske grænser.
Det må da være det mindste, vi kan gøre for nordboerne.
Hallo Norden har udgivet en tragikomisk historie om Jyrki og Johanna, en finne og en islænding, der arbejder på en restaurant i Oslo og senere flytter til Gøteborg.
Han kan hverken få studiestøtte fra det ene eller det andet land, de kan ikke få børnefamilieydelse, hans elmontøruddannelse kan ikke godkendes i Norge, han støder ind i vidt forskellige byggereglementer.
Da han kommer til skade, skal han hver dag tage fra København til Krianstianstad for at blive genoptrænet, og han kan hverken få svensk eller dansk forsørgelse.
Og er han så dum at have en kapitalpension, skal han først betale 60 pct. skat i Danmark og derefter 40 pct. af resten i Norge.
Sådan er der desværre så meget, som vi endnu ikke har fået skovlen under.
Indtil for nylig kunne en svensk SOSU-assistent ikke få job i Danmark.
Det var en af de grænsehindringer, som det nordiske grænsehindringsforum pegede på, og som jeg har holdt møde med formanden, Ole Norbak, om.
Og da jeg var nordisk samarbejdsminister og bad om et møde med sundhedsministeren, fik jeg jo alle de mange forklaringer på, hvorfor der var disse forskelle, og hvad der var grunden osv.
Men det er jo alt sammen fuldstændig uinteressant.
Derfor skal notaterne, som ministrene beder om, handle om, hvilke muligheder der er for at komme ud af de grænsehindringer, og statsministeren skal bede om at få at vide af ressortministrene, hvad der så er gjort.
Men jeg vil godt have lov til at sige, at den sag med social- og sundhedsassistenterne endte jeg altså med at løse, da jeg selv blev sundhedsminister.
Så var det jo mig selv, jeg forhandlede med, og så går det ligesom meget bedre.
Det kræver en sej indsats af ministrene personligt.
Jeg synes, det tyske formandskab har ret i, at der er brug for en indsats for bedre sammenhæng i de regionale organisationer, vi har i området.
Vi har jo ud over Østersørådet Arktisk Råd og Barentsrådet og jo også Nordisk Ministerråd og Nordisk Råd, og så har vi i øvrigt også Baltic Development Forum og EU's Østersøstrategi.
Det kan give anledning til møder i mange forskellige fora.
Her synes jeg, vi skal hjælpe det tyske formandskab med at få skabt overblik og måske gøre de møder lidt mere interessante og koncentrerede, hvis det er muligt.
Men igen: Hvert eneste råd og hvert eneste møde har jo sin begrundelse, så det gælder om at få løst de samme opgaver på en bedre måde.
Hvad angår det arktiske samarbejde, kan enhver jo se det kolossale perspektiv og de udfordringer, der er.
Isen smelter som bekendt og åbner for den korte vej til Kina.
Det giver muligheder, men det giver også udfordringer miljømæssigt og søredningsmæssigt.
Og at det er interessant, kan man jo aflæse af det store antal lande, som er med som observatører allerede – Frankrig, Tyskland, Nederlandene, Polen, Spanien og Storbritannien – og det store antal lande m.v., som nu gerne vil være observatører: Kina, Italien, Korea, Europa-Kommissionen og nu også Japan.
Her er der virkelig international opmærksomhed.
Lad os glæde os over Ilulissat-erklæringen om kontinentalsokkelproblematikken, hvor de relevante stater har forpligtet sig til at forankre deres samarbejde i folkeretten, dvs. især FN's havretskonvention, og løse eventuelle uoverensstemmelser ad forhandlingsvejen.
Det er både nødvendigt og meget perspektivrigt, hvad der sker på det felt.