Sophie Løhde (V), 2012-10-26:
For et par måneder siden mødte jeg Jan.
Han er 46 år, bor i Varde og arbejder til daglig som kranfører.
Godt en uge inde i hans sygemelding får han en henvisning til scanning, og nogle uger senere bliver han opereret i knæet.
Jan er bare ét levende billede på en af de mange patienter, der har haft glæde af retten til hurtig behandling.
Han var lettet over, at han ikke skulle igennem en langtidssygemelding og frygten for at miste sit arbejde.
Jeg kunne også have nævnt en lang række andre patientgrupper, også med andre og mere alvorlige lidelser
, men fælles for dem alle er, at de i dag nyder godt af at have ret til hurtig behandling.
Fordi vi i sin tid tog et opgør med den asociale tankegang, at kun dem med tegnebogen i orden havde mulighed for at søge privat behandling ved lange ventetider i det offentlige.
Vi indførte det udvidede frie sygehusvalg, der i dag er en helt unik patientrettighed, som både giver valgfrihed og sikrer lighed i sundhedsvæsenet.
Man kan bare spørge de 570.000 patienter, der har fået behandling hurtigere, end de ellers ville have fået.
På den baggrund er det også trist, at det, som regeringen i dag betegner som sit største flagskib i sundhedspolitikken, er ambitionen om, at flere skal vente længere.
Det er ikke et mål, som vi i Venstre deler.
Regeringen burde være optaget af at bekæmpe ventelister i stedet for at bekæmpe patienternes ret til hurtig behandling.
Lovforslaget her indebærer, at en meget, meget stor andel af de patienter, der i dag har ret til hurtig behandling inden for 1 måned, ikke vil have den rettighed fremover.
At det i dag er en rød regering, der reelt fratager patienterne en central patientrettighed, er desværre billedet på en regering, der er mere optaget af, at færre patienter skal på privathospital, end de er interesseret i, at flere behandles hurtigt og effektivt.
Om et øjeblik vil vi helt sikkert høre regeringspartiernes ordførere snakke en hel masse om, at det er, fordi de mest syge skal behandles først.
Det lyder umiddelbart besnærende, ja, faktisk lyder det så besnærende, at det jo er heldigt, at det allerede er gennemført.
Hvad vil ændringen så betyde?
Jo, lovforslaget vil konkret betyde, at ingen får ret til at vente kortere, mens mange får pligt til at vente længere.
Det vil også betyde, at to patienter med to identiske lidelser vil få forskellige patientrettigheder, afhængigt af hvilken læge de møder, hvor de bor, og hvor god den enkelte patient er til at argumentere for behandling inden for 30 dage i stedet 60 dage – eller som formanden for de praktiserende læger på et tidspunkt udtalte: Det er klart, at hr. akademiker er bedre til at tale sin sag end fru kassedame.
Citat slut.
For de mest syge vil lovforslaget betyde, at de i bedste fald vil have de samme vilkår som i dag, mens det for alle andre gælder, at de vil få forlænget deres ventetid på behandling, før de får retten til at vælge ventetiden fra.
At kalde det for en forbedring, svarer reelt til at fortælle landets patienter, at alle får det bedre af, at ingen behandles hurtigere.
Så er der lovforslagets anden del, og lad mig her starte i den positive ende med at rose regeringen for at have overtaget VK-regeringens plan om at indføre ret til hurtigere sammenhængende udredning i tilknytning til de udrednings- og diagnosecentre, som regionerne har etableret, og som allerede i dag betyder, at rigtig mange patienter nu er sikret langt hurtigere hjælp.
Det skal være slut med, at danskere, der har ondt, skal vente i månedsvis på at få stillet en diagnose.
Så langt er vi enige.
Og hvis regeringen gerne vil forsøge at tage æren for de udredningscentre, der blev besluttet, længe før den her regering så dagens lys, er det helt o.k.
Det væsentlige for os er patienterne.
I modsætning til regeringen mener vi derfor heller ikke, at hurtig udredning skal ske på bekostning af patienternes ret til hurtig behandling.
Det skal ikke være et enten-eller, det skal være et både-og.
Her er vi sådan set fuldstændig enige med bl.a. Danske Patienter.
Det, som sundhedsministeren var ude at lancere som en diagnosegaranti, indeholder rigtig mange pæne ord, men sikrer reelt ikke patienterne ret til ret meget.
Og regeringen afskaffer i øvrigt også patienternes ret til at vælge diagnostiske undersøgelser uden for det offentlige, hvis ventetiden på de 4 uger overskrides.
Nuvel, regionerne får pligt til at søge andre muligheder, som det så pænt hedder i lovforslaget, men regionen behøver reelt ikke at indgå nogen aftaler med nogen, f.eks. efter udbud, om at løse udredningsopgaver, som regionen ikke selv kan løse.
For patienterne betyder det, at lever regionen ikke op til 30-dages-tidsfristen, er det bare ærgerligt, for patienterne er ikke sikret noget alternativ til noget som helst.
Lad mig slutte ved at vende tilbage til begyndelsen, nemlig mit møde med Jan. Hvorfor er det et mål for regeringen, at han skulle have ventet længere?
Hvorfor er det et mål for regeringen, at de mest syge i bedste fald skal have de samme vilkår som i dag, mens det for alle andre gælder, at de fremover skal vente længere, før de får retten til at vælge ventetiden fra?
Det var for øvrigt på et af landets dygtige offentlige hospitaler, at Jan fik en hurtig behandling, der gjorde, at han hurtigt kunne vende tilbage til jobbet som kranfører.
Og hvorfor nævner jeg det?
Jo, fordi det aldrig bliver et mål i sig selv, at folk vælger det offentlige fra, målet er tværtimod, at patienterne behandles hurtigt, og at vi inden for rammerne af et stærkt offentligt sundhedsvæsen er optaget af at sikre behandling bedst, hurtigst og billigst, og hvor det ikke kun er dem med tegnebogen i orden, der har muligheden for at vælge ventetiden fra, hvis det offentlige ikke kan levere behandling inden for 1 måned.