Christian Juhl (EL), 2014-01-21:
Efter min mening er den her dag, hvor vi diskuterer det, en af de vigtigste datoer i Folketingets kalender, og jeg havde, første gang jeg var med til at diskutere den, en drøm om, at så sad alle Folketingets medlemmer på deres pladser og tog aktivt del i debatten om Danmarks sikkerhed og den udenrigspolitiske situation.
Helt sådan er det jo desværre ikke.
Danmark har mere tilfælles med fattige bønder i Latinamerika, sultende børn i Asien og underbetalte arbejdere i Afrika end med USA's, Englands og Frankrigs økonomiske interesser.
Klassekampen raser stadig, uligheden vokser, og de multinationale selskaber er mere grådige end nogen sinde.
Overskud via billige naturressourcer og den billigst mulige arbejdskraft til produktionen er deres mål.
Da det økonomiske verdensherredømme skiftede fra Frankrig og England til USA, skete det gennem to verdenskrige.
Ja, det er ved at være 100 år siden.
Det næste økonomiske skift er på vej.
USA er ved at gå bankerot og spiller ikke en stor rolle længere og er langsomt på vej ud, og Kina er ved at overtage den økonomisk dominerende placering.
Tiden er inde til, at vi modarbejder enkelte staters økonomiske dominans.
Det gør vi ikke via oprustning og risiko for nye verdenskrige, men via en udligning af de økonomiske forskelle.
Enhedslisten ønsker, at Danmark skal føre en både aktiv solidarisk udenrigs- og sikkerhedspolitik, og at vores sikkerhed og mulighed for at hjælpe andre styrkes af et forpligtende internationalt samarbejde, ikke mindst igennem Europarådet, OSCE og FN.
FN bør både styrkes og reformeres.
Vi ønsker ikke et stærkt NATO og ikke et militært aktivt EU.
Ja, vi ønsker faktisk slet ikke de to organisationer.
Det er afgørende, at vi har alle redskaber i en blød udenrigspolitik, tætte kontakter til andre lande, samarbejde om opbygning af demokrati og menneskerettigheder, bekæmpelse af sult, sygdom, fattigdom, ulighed, klima- og naturkatastrofer og krige.
Ofte griber verdens stærkeste lande til den absolut sidste mulighed i værktøjskassen først, nemlig militær indgriben.
Desværre har Danmark ofte meldt sig som deltager.
Derfor hilser vi indenrigsministerens sidste udtalelser om at gå tilbage til en forebyggende og blød udenrigspolitik velkommen.
Ofte griber vi alt for sent ind, ofte er verdens kapacitet af forebyggende midler alt for svag, freds- og konfliktløsningsmidlerne er alt for svage og for dårligt udviklet.
Tænk, hvis der blev brugt lige så mange penge til udviklingsbistand og udvikling af evnen til freds- og konfliktløsning, som der bliver brugt til militær, så ville verden se anderledes ud.
Den bløde udenrigspolitik var kendetegnende for Danmark i 50 år indtil 2001.
Den forrige regerings udenrigspolitik ændrede sig væsentligt på det område.
Den såkaldte aktivistiske udenrigspolitik betød, at vi gik i krig i Irak, i Afghanistan og i Libyen.
En vigtig lære blev, at vi som hovedregel har forladt landene i en dårligere stand, end da vi ankom, og bagefter har vi måttet bruge millioner af bistandskroner på at lappe på de store sår, vi har skabt i landene.
Jeg er enig i regeringens opprioritering af den bløde sikkerhedspolitik.
Det er det, som skaber dansk autoritet ude i verden.
Det er det, som gør, at vi skaber nogle muligheder for at indgå alliancer.
Det er det, der gør, at vi i mange år har haft en meget stor indflydelse i forhold til indbyggertallet i vores land.
I finansloven for 2012 aftalte vi, at der skulle oprettes en freds- og konfliktforskningsenhed på universitetet.
Afdelingen er kommet godt i gang, og det er en lille start, som andre især nordiske lande også har, med at opbygge vores kapacitet på det her område.
Sammen med freds- og konfliktforskningsenheder i andre lande skal vi opbygge en kapacitet, der kan gribe forebyggende ind.
Alt for ofte har vi ikke kendt magtstrukturerne der, hvor vi blandede os, med katastrofale skader til følge; se blot på resultatet af det arabiske forår.
Men se også på Norge og Cuba, der lige nu trods det, at de er små lande, hjælper med at skabe en fredelig situation i Colombia.
De har formidlet forhandlingerne mellem FARC og regeringen, og det ser ud til at lykkes.
Som danskere har vi utrolig meget at byde på, hvad angår konfliktløsning og fredelig udvikling, og vi bør tage flere skridt ad den vej.
Det er godt, at Danmark i FN spiller en vigtig rolle i spørgsmålet om våbenkontrol og våbenhandel og endda spiller en central rolle i at udmønte aftalerne.
Vi er selv en stor transportør af våben, og det er ikke alle transportører, som vi kan være lige stolte af – så vi skal også feje for egen dør.
Så vil jeg sige lidt om pirateriet.
Når man fratager et land dets mulighed for at leve af fiskeri, fordi multinationale selskaber tømmer havet gennem overfiskeri, bliver fattige mennesker paniske efter at finde en vej til at overleve.
Det medførte i Somalia, at nogle fiskere begyndte at ernære sig ved pirateri.
Aktiviteterne voksede, og organiserede bander stod bag de indbringende aktiviteter.
Skibene blev større og våbnene mere moderne.
Det blev en trussel for handelsflåderne, og militæret blev sat ind.
Så langt burde det ikke være kommet.
Der burde være sat ind med meget mere systematisk hjælp til fiskeriaftaler, før mulighederne for fiskeri og en ordentlig levevej for fiskerne blev ødelagt.
Udviklingsbistanden kom ikke tidligt nok og ikke i stort nok omfang.
Danmark blev ramt af en piratkapring og havde seks søfolk siddende som gidsler i 838 dage.
Den længste og mest omfattende gidseltagning i mange år.
Den burde have ført til en grundig undersøgelse, så vi kunne have lært af den.
Hvorfor sørgede rederiet, der hedder Shipcraft, ikke for en hurtig frigivelse?
Hvorfor sendte de deres professionelle rådgivere hjem?
Hvilken rolle spillede Udenrigsministeriet og efterretningstjenesten?
Og hvad kunne der være været gjort for at gribe ind?
Hvorfor skal vi ikke lære af den situation, så vi kan forebygge andre lignende situationer?
Desværre blev der kun igangsat en lille undersøgelse frem til gidseltagningen.
Ingen dommer for bordenden, ingen pligt til at tale sandt, kun almindelige søforklaringer.
Regeringen afviste at lave en tilbundsgående undersøgelse under gidseltagningen og afviste at diskutere, om vi kunne lave nogle forebyggende indsatser.
Ja, gidseltagningen er ikke engang omtalt i den supplerende redegørelse om en indsats mod pirateri over for danskere.
Hvorfor mørklægges denne katastrofale gidseltagning?
Der er stort fokus på Arktis, ikke mindst sikkerhedsspørgsmålene omkring uran.
Jeg opfordrer til, at Grønland aldrig bliver eksportør af uran, alene af den grund, at det kan bruges til atomvåben.
Desuden skal vi arbejde for, at Arktis bliver en atomvåbenfri zone.
Uanset om der er stor eller lille opbakning til ideen, skal vi være dem, der lancerer den, fordi det er meget, meget vigtigt for området, at der aldrig nogen sinde bliver hverken sejlads med eller stationering af atomvåben i det område, nu hvor råstofferne bliver tilgængelige og isen smelter.
Så er der Israel og Palæstina.
Jeg synes, at der er taget gode initiativer for at anerkende Palæstina som selvstændig stat, i hvert fald her i landet.
Ambassadelignende repræsentation er jo et stykke af vejen, et lille stykke.
Jeg ønsker, at Palæstinas repræsentation i Danmark også opgraderes til en egentlig ambassade – det ville være et endnu skridt, som kunne vise, hvilken vej vi vil.
Det må vi tage under det næste punkt på dagsordenen i dag.
Så er der Syrien.
Det var lige ved at gå galt sidste år.
Det viste sig, at der havde været brugt kemiske våben.
USA truede med at bombe landet, og desværre sprang den danske regering hurtig til og sagde: Vi vil være med.
Det kunne være blevet benzin på bålet i den usikre region, og jeg er glad for, at det aldrig blev til noget.
Jeg havde håbet, at den danske regering havde besindet sig.
Heldigvis var der andre magter i verden, som var mere besindige, og det lykkedes at undgå en katastrofe.
I stedet blev det muligt at lave en aftale om at fjerne de kemiske våben, og den mission er i fuld gang.
Desværre ser det broget ud ved forhandlingsbordet om en våbenhvile, og desværre ser det også ud til, at selv de mest moderate kræfter i oppositionen smuldrer.
Det vil sige, at vi får et umuligt valg.
Skal man vælge mellem at støtte Assad eller fundamentalistiske kræfter i oppositionen?
Vi skal selvfølgelig arbejde aktivt for en våbenhvile, og vi skal hjælpe humanitært.
En militær løsning eksisterer ikke i Syrien, uanset hvor meget Venstres repræsentant råber på dette.
Så vil jeg sige, at jeg ville have sagt, at udviklingsbistanden er den bedste sikkerhedsfaktor, og derfor skal vi have vores udviklingsbistand op på 1 pct. af bruttonationalproduktet.
Det er pinligt, synes jeg, at vi stadig væk på tredje år arbejder med en procent af bruttonationalindkomsten, der er lavere, end den var det sidste år under den borgerlige regering.
Vi er et af verdens rigeste lande, vi har råd til det, og det er den bedste vej til mere sikkerhed.
Derfor: Lad os samles om at få det løst og lad os finde de penge, der er nødvendige.
Uden en organiseret arbejderklasse, uden at verdens fattige står sammen, går det ikke, og det er det, der skal kendetegne vores udviklingsbistand.
Vi er på vej.