Finn Sørensen (EL), 2016-03-17:
Jo, det er der nogle af dem, der gør.
Det viser et af svarene fra beskæftigelsesministeren.
Lønningerne i det her land er ikke kun udtryk for produktivitet hos lønmodtagerne, de er i allerhøjeste grad udtryk for styrkeforholdet mellem arbejdsgivere og lønmodtagere.
Det er jo derfor, at LO gerne vil have sig frabedt den form for respekt, som beskæftigelsesministeren mener der ligger over for arbejdsmarkedsparter i det her lovforslag, for LO ved, at ... [Lydudfald]
... mindsteløn og sociale ydelser, som vi lige konstaterede for lidt siden.
På to måder er det her jo en slags dommens dag.
Det er dommens dag for tusindvis af mennesker, hvoraf jeg ved at mange følger rigtig bekymrede med i den debat, vi har her, fordi det handler om deres liv og deres muligheder for at få et godt liv sammen med deres familie, eller om de skal stilles over for en situation, hvor de bliver presset ud af den bolig, de bor i nu, og det handler om en masse syge mennesker, som ikke kan arbejde, og som har kommunens ord for, at de ikke kan arbejde, men som med det her lovforslag bliver dybt bekymrede over, hvad de nu bliver udsat for og ikke har mulighed for at forsvare sig imod.
Så jeg tror, de oplever det som en dommens dag.
Men det er også en dommens dag for nogle andre.
Samtlige handicaporganisationer, alle organisationer, der er fortalere for børns og udsatte menneskers vilkår, en samlet fagbevægelse, en samlet opposition her i Folketinget og alle mulige enkeltpersoner har på det stærkeste advaret om konsekvenserne af det her lovforslag: at det vil føre til, at flere familier sættes ud af deres bolig, at flere havner på gaden, at flere bliver fattige.
Selv organisationer som Kommunernes Landsforening, der nok ikke kan beskyldes for at være fordækte fortalere for Enhedslistens politik, advarer på det skarpeste imod at vedtage det her lovforslag.
Et stort flertal af socialcheferne advarer.
Alle mulige mennesker, der er ved deres sunde fornuft og har en smule borgerlig anstændighed i sig, advarer imod at vedtage det her lovforslag.
Men partierne i den blå blok med Dansk Folkeparti i spidsen har vendt det døve øre til.
Det viser debatten her i dag.
De står samlet om en mageløs kynisme, en mageløs arrogance over for arbejdsløse, over for syge, over for mennesker med handicap.
De har kun ét svar til disse mennesker: I må da lære at prioritere jeres budgetter, når der pludselig forsvinder tusindvis af kroner ud af husholdningsbudgettet.
Det er selvfølgelig også meget nemt for politikere, der befinder sig i en helt anden lønklasse, og som har en økonomisk tryg dagligdag.
De afgørende spørgsmål vil de slet ikke svare på, og der viser kynismen sig jo også.
Vi har spurgt: Hvorfor skulle der komme flere i job af, at man tager penge fra de arbejdsløse?
Hvorfor skulle de syge bliver raskere af at blive fattigere?
Hvordan vil de blå partier sikre, at dem, der ikke kan arbejde, bliver undtaget fra kontanthjælpsloftet og 225-timersreglen?
Hvor er de billige boliger, som disse mennesker skal bo i, når de ikke længere har råd til at bo der, hvor de bor nu?
Alle spørgsmål bliver besvaret med endeløs pølsesnak om, at det skal kunne betale sig at arbejde, og at hvis det kan det, kommer der også flere i arbejde.
30.000 mennesker bliver fattigere efter regeringens egne tal, men man forventer kun at 700 kommer i arbejde – måske.
Den virkelige dagsorden er en anden.
Det drejer sig om at skaffe råderum til skattelettelser.
Det behøver vi ikke at diskutere; det fremgår af forligsteksten.
At hr. Kristian Thulesen Dahl og går rundt og siger noget andet, er der jo ikke så meget at gøre ved.
Det må de selv rydde op i.
Men dagsordenen er jo også at trykke mindstelønnen.
Alle økonomer uanset politisk observans er enige om, at der er en sammenhæng mellem de laveste sociale ydelser og mindstelønnen.
Når de sociale ydelser bliver trykket nedad, følger lønnen med ned.
Det er en økonomisk lovmæssighed i et markedssamfund.
Det siger sig selv.
Alle ved, at utrygheden blandt lønmodtagerne vokser, i takt med at hullerne i det sociale sikkerhedsnet bliver større.
Så har arbejdsgiverne let spil.
Lønmodtagerne tør ikke stille krav, og lønnen følger med ned.
Det er jo så en dejlig svikmølle, som de borgerlige partier får sat i gang der, for når det så er lykkedes over tid at få trykket lønnen ned igen, er forskellen blevet for lille, hvorefter vi igen skal høre på råbet om, at det skal kunne betale sig at arbejde, så man kan få sat ydelserne endnu længere ned.
Så meget respekt for de lavtlønnede er der i det lovforslag, på trods af at dem, der har fremsat det, ikke taler om andet end respekt for dem, der går på arbejde hver dag.
De kan ikke forklare, hvordan de lavtlønnede dog skulle blive rigere af, at deres arbejdsløse kollegaer bliver fattigere, især ikke, når den lavtlønnede selv i en uheldig situation bliver fyret på grund af virksomhedslukning eller rationaliseringer og bliver ramt af nøjagtig de samme regler.
Jeg tror egentlig, at beskæftigelsesministeren har sagt det meget godt: Det er respekt for arbejdsmarkedets parter.
Han glemmer bare lige, at det kun er den ene part, der synes, det er at udvise respekt at gennemføre sådan et lovforslag, nemlig Dansk Arbejdsgiverforening.
LO vil meget have sig frabedt den form for respekt, fordi de ved, det er en dødsspiral for lønmodtagerne.
Så det er det, det kan koges ned til, alt det her med respekt: Det er respekt for Dansk Arbejdsgiverforening og for de mennesker i det her land, der i forvejen har det godt, og som kommer til at nyde godt af de skattelettelser, som blå blok sandsynligvis bliver enige om at aftale på et tidspunkt.
Men debatten slutter ikke her.
Den fortsætter i Folketinget, den fortsætter ude i samfundet, og den vil tage til i styrke, efterhånden som konsekvenserne viser sig.
Enhedslisten vil sørge for, at Dansk Folkeparti bliver gjort politisk ansvarlige.
De kunne have forhindret dette skammelige overgreb på nogle af de mest udsatte borgere, hvis de ville.
Vi har stillet ændringsforslag, der kunne sikre, at syge og mennesker med handicap ikke bliver ramt af de her hårde regler.
Det ville Dansk Folkeparti ikke støtte, så vi vil gøre Dansk Folkeparti ansvarlig for hvert eneste eksempel på syge og handicappede mennesker, der får ødelagt deres økonomi og deres liv på grund af det her lovforslag.
Vi vil holde Dansk Folkeparti ansvarlig for hver eneste stigning i antallet af udsættelser og antallet af hjemløse og antallet af fattige.
Til gengæld vil jeg gerne sige en stor tak til Socialdemokraterne, til De Radikale, til Alternativet og til Socialistisk Folkeparti for den fælles kamp, vi har ført mod det her lovforslag.
Jeg er helt enig med Socialdemokraternes formand, Mette Frederiksen, når hun siger, at Dansk Folkeparti svigter de svageste.
Jeg forstår det simpelt hen ikke.
Man må vel stille det spørgsmål – og nogen vil nok gøre det – om vi ikke, hvis ikke vi både lover at fjerne den her lov og rent faktisk også gør det, bliver ramt af den samme kritik, som vi retter imod Dansk Folkeparti, nemlig at vi så svigter de svageste.
Jeg håber virkelig, at Socialdemokraterne og De Radikale ombestemmer sig hurtigst muligt.
Vi er nødt til at tænde et lys i mørket.
Vi er nødt til at give et håb til de mange mennesker, der bliver ramt af den her lovgivning, og som ikke har nogen mulighed for at forsvare sig imod den, og et håb hos de mange lønmodtagere, der har et arbejde, men som kan se, at trygheden smuldrer.
Vi er nødt til at prøve at skabe en tro på, at en anden politik er mulig, og jeg synes, det må være rigtigt, at vi i en samlet rød blok – det er måske lidt en overdrivelse, hvad farven angår, men alligevel – lover de mennesker, at vi retter op på det ved først givne lejlighed.