Jesper Langballe (DF), 2007-06-01:
Dansk Folkeparti har bebudet, at vi vil redegøre for vores stemmeafgivning her i dag, så det vil jeg gøre.
Det er en stemmeafgivning om en lov, som vi selv har været interesserede i og aktivt været med til at strikke sammen.
Men desværre har vi sovet i timen og ikke tilstrækkelig tidligt været opmærksomme på et skæbnesvangert perspektiv ved loven, som vi blev gjort opmærksom på af en deputation fra Præsteforeningen.
Der tegnede sig straks, så det ud til, et flertal for en ændring af loven, men det flertal fik kirkeministeren banket på plads.
Sagen er den, at der i den nugældende menighedsrådslov står: Præsten er i sin embedsvirksomhed, herunder den private sjælesorg, uafhængig af menighedsrådet.
Altså, i hele sin embedsvirksomhed.
Det bliver ændret til: Præsten er i udøvelsen af sin pastorale forpligtelse, herunder sin forkyndelse, sin sjælesorg og sin undervisning, uafhængig af menighedsrådet.
Dermed er forkyndelse, sjælesorg og undervisning reduceret til nogle nicher, hvor præsten har en uafhængighed, men på alle andre områder er han reduceret til en funktionær, der skal rette sig efter menighedsrådet.
Det kan være lidt vanskeligt, hvis man ikke er vant til at arbejde med de her ting, at forstå det – vi havde altså selv vanskeligheder med det – men lad os tage et eksempel: Et menighedsråd har flertal for at lave en eller anden form for aktivitet – og præsten er jo født medlem af menighedsrådet – som præsten af teologiske grunde finder fuldstændig ukristelig.
Det er ikke en aktivitet, der direkte har med forkyndelsen at gøre, den har heller ikke med sjælesorg eller med undervisning at gøre, men det er måske en, som præsten har taget op i sine prædikener som eksempel på ukristelig adfærd.
Men nu er der banet vej for, at et menighedsrådsflertal kan fratage præsten – eller prøve at fratage præsten – den samvittighedsfrihed, der ligger i, at han kan sige, at nej, det vil han ikke være med til.
Præsten kan selvfølgelig stå fast på, at det vil han ikke, og hvad sker der så?
Der bliver en farlig ballade i det sogn.
Det er det, der er problemet med den ene formulering, for ellers er lovforslaget godt nok.
Det, der er problemet, er, at det er en invitation til stadig ballade.
Ministeren har i dag i Jyllands-Posten svaret hr. Søren Krarup med en række selvfølgeligheder om, at præsten i forvejen jo ikke er uafhængig af menighedsrådet, f.eks. økonomisk.
Alt det ved vi naturligvis udmærket godt, og der er ikke en præst og et menighedsråd i hele landet, der ikke ved, at præst og menighedsråd skal samarbejde.
Selvfølgelig skal de det, men det, der er sagen her, er, at der under dække af ordet samarbejde eller samvirke, som det skal hedde – jeg ved ikke, hvorfor ministeren har forelsket sig i det ord – bliver tale om, at et flertal i menighedsrådet nu kan majorisere aktiviteter igennem og tvinge præsten til at deltage i dem, selv om han finder det forkert.
Derfor stemmer vi desværre imod loven.
Det er den mest ejendommelige afværgelse af en kritik af et lovforslag, jeg nogen sinde har hørt: Bare tag ministeren og alle andre på ordet og vær sikker på, at alt er godt, kobl bare hjernen fra i Dansk Folkeparti.
Må jeg have lov til at stille ministeren et spørgsmål: Hvad vil ministeren gøre, den dag et menighedsråd, et flertal eller et enigt menighedsråd blandt de valgte medlemmer, vil tvinge præsten til at deltage i en form for aktivitet, som af kristelige grunde er præsten imod?
Kan ministeren se, at der ikke i den her formulering er det værn imod den situation, som der var i den gamle formulering?