Pernille Rosenkrantz-Theil (S), 2016-04-08:
Alle børn fortjener en god start på livet.
Men desværre er det jo sådan, at nogle børn har rigtig dårlige forudsætninger i forhold til andre børn for at få en god start på livet.
De vokser op i familier hos forældre, hvor der er så mange problemer, at det kan være nødvendigt at anbringe dem uden for den normale forældre- og familieramme.
I Socialdemokratiet mener vi, at man som samfund har et særligt ansvar lige præcis over for den her gruppe af børn.
Vi skal skabe så tryg en ramme som muligt for dem.
Vi skal skabe en ramme, hvor der er nogle, der holder af dem.
Alle børn og unge har behov for, at der er en nær og tryg relation til omsorgsfulde voksne.
Anbragte børn og unge har de samme rettigheder som alle andre børn og unge.
De har f.eks. ret til privatliv, de har ret til medbestemmelse i deres dagligdag, og de har ikke mindst ret til at få omsorg og beskyttelse, at der er nogle, der passer på dem, og nogle, der tager sig af dem og sørger for, at de trives og udvikler sig.
Forpligtelsen til at sikre børns rettigheder overgår så fra forældrene til personalet på anbringelsesstedet eller til en plejefamilie, når et barn anbringes uden for hjemmet.
Det er desværre ikke tilfældet i dag, og det har rigtig mange af dem, der har været ansat, også været meget frustrerede over.
Der er betydelige gråzoner, hvor det er uklart, i hvilket omfang man må fastholde et barn eller en ung: Må man føre dem fra det ene rum til det andet, hvis der er problemer?
Der er rigtig mange svære dilemmaer, som handler om at finde balancen mellem at respektere barnets frihedsrettigheder på den ene side og samtidig på den anden side varetage barnets interesser i en situation, hvor det f.eks. kan være til fare for sig selv eller andre.
Det er jo sådan set en situation, de fleste forældre kender derhjemmefra, og det er aldrig nemt at vurdere, hvordan man griber det an.
Derfor er det fuldstændig urimeligt, at der ikke har været meget klare retningslinjer at støtte sig til som personale eller plejefamilie.
Samtidig er det klart, at magtanvendelse selvfølgelig kun skal anvendes i de situationer, hvor det er nødvendigt.
Magtanvendelse må aldrig blive noget, der erstatter den almindelige omsorg og pædagogiske støtte, der er afgørende for børn og unges udvikling.
Der er jo kæmpestor forskel på de anbragte børn og unge.
Dem skal man tage vare på.
Der er bestemte måder at opdrage på.
Man kender også derhjemmefra, at der er meget stor forskel på at have en 6-årig og en 16-årig.
I den anden ende af det her er der jo også 16-årige, som bokser med meget store sociale problemer og også med psykiske problemer, og som har brug for ganske særlig omsorg og pædagogisk støtte.
Så er der også dem, som jeg har omtalt tidligere i radioen i dag, på de sikrede institutioner, hvor vi har at gøre med relativt hærdede kriminelle med tatoveringer helt op til ørerne.
Hele det spektrum skal vi på en eller anden måde kunne favne med den lovgivning, og derfor har vi brugt rigtig meget tid på at debattere det partierne imellem.
Vi har haft rigtig mange folk ind over, vi har haft rigtig mange analyser ind over.
Det har været et meget grundigt stykke arbejde, der ligger til grund for at lave nogle regler, som skal kunne favne, at det er så forskelligartede situationer, man står i som pædagog på anbringelsesstederne eller som plejefamilie.
Plejefamilierne og personalet skal jo så håndtere alle tænkelige situationer fra mindre børn, der lader temperamentet løbe af med sig og kaster med bestikket ved middagsbordet, til unge, der gør skade på sig selv og i værste fald forsøger at begå selvmord.
Jeg nævner bare de her ting, og hvor forskelligartede de er, og hvor komplekse problemstillingerne er i løbet af en dag på anbringelsesstedet, for at understrege, hvorfor man som medarbejder kan komme i tvivl om, hvordan man håndterer den situation, man står over for, og hvorfor det ikke er så simpelt at lave meget klare retningslinjer.
Der har været eksempler i forbindelse med arbejdet, hvor medarbejdere har været i tvivl om, om de skal skride ind i situationer, hvor børn helt åbenlyst har gjort skade på sig selv og har forladt anbringelsesstedet.
Men det går jo ikke, at regelsættet har været så mangelfuldt, at der overhovedet kan opstå den slags tvivl, og derfor har lovgivningsrammen simpelt hen ikke været god nok.
Det kan der være rigtig mange forskellige grunde til, og i de fleste tilfælde vender barnet jo tilbage enten af sig selv, eller fordi det har haft en dialog med personalet eller plejefamilien.
Oprindelig var der jo lagt op til, at det pædagogiske personale skulle have ansvaret for at få barnet eller den unge hjem.
Da satte vi lidt bremserne i.
Vi skal være meget skarpe i vores skelnen mellem, hvornår det er en pædagogisk opgave, og hvornår det er en politiopgave.
Om vi har lagt det klogeste snit i hele verden, ved jeg ikke.
Jeg synes, det var det klogeste, vi kunne komme frem til, og så må vi også se på via en evaluering, om vi har landet det rigtigt.
Vi har i hvert fald skabt klare rammer for det her, og jeg mener, det er vigtigt, at vi ser i øjnene, at der er situationer, hvor det ikke er nogen god idé, at det er det pædagogiske personale, som skal udføre det, som jeg og vi opfatter som politiopgaver.
Personalet skal ikke bringe sig selv i fare, og de skal kunne få hjælp fra politiet i de situationer, hvor der er risiko for at optrappe en konflikt, men også i situationer, hvor der er risiko for, at man simpelt hen ødelægger det pædagogiske arbejde, man er i gang med, fordi man ødelægger tilliden mellem den unge og den ansatte pædagog på anbringelsesstedet ved at skulle ud i nogle lidt voldsomme hændelser med hinanden.
Og der mener jeg, at vi har landet det rigtig fint, og jeg er rigtig glad for, at vi har kunnet tage meget grundige drøftelser om det, og at vi også har kunnet finde hinanden omkring det.
Formålet med det lovforslag er at tydeliggøre og præcisere, ligesom det andet lovforslag, hvornår der må anvendes magt over for børn og unge.
Og det skal jo være en hjælp i det daglige arbejde med børn og unge.
Det vil samtidig også give mulighed for, at der er en kritisk refleksion og en læring, der både er til gavn for de ansvarlige voksne og for børnene.
Jeg mener, at lovforslaget her tydeliggør – og det er jo hele ideen – hvor grænserne går, og at det derfor styrker både børnene og de unges retssikkerhed på den ene side, og det er en vigtig selvstændig pointe, at deres retssikkerhed styrkes, men at vi også på den anden side både styrker retssikkerheden, men også evnerne til at tackle situationerne i hverdagen for det personale, der har at gøre med de børn og unge, vi taler om, og de meget forskellige grupper, vi taler om.
Vi har haft en debat i dag om det, medierne har valgt at fokusere på, nemlig de sikrede institutioner – det er selvfølgelig også mest farverigt, så jeg kan godt forstå valget af vinkel – om, hvorvidt vi skulle være gået længere i forbindelse med drøftelserne om kropsvisitation på de sikrede institutioner.
Til det vil jeg sige, at jeg mener, at vi har fundet en rigtig god balance.
Det er noget, vi har brugt meget lang tid på at drøfte med hinanden.
Jeg var en af dem, der råbte gevaldigt vagt i gevær, og det vil sige, at noget af den kritik, der kommer i dag jo i den grad er møntet på ikke mindst Socialdemokratiet, fordi det var en af vores kæpheste ved forhandlingerne, at vi ikke gik for langt.
Til det vil jeg sige, at det for os er vigtigt og afgørende, at vi kan forhindre, at der kommer våben og at der kommer mobiltelefoner ind på sikrede institutioner med stor risiko for sikkerheden for de andre unge og for personalet.
Hvad mobiltelefoner angår, er det simpelt hen et spørgsmål om, at der foregår efterforskning, som ikke skal kunne ødelægges af, at mobiltelefoner kommer ind.
Der er jo mulighed for at bruge en metaldetektor.
Så i forbindelse med det forslag, der er ude at gå i offentligheden om, at man skal kunne gå ind bag et forhæng, og så skal børnene eller de unge tage tøjet af, for at man skal kunne gennemsøge tøjet, skal vi bare være opmærksomme på, at det kan man med en metaldetektor.
Så hvis det er våben eller mobiltelefoner, kan en metaldetektor det samme.
Hvad angår stofferne, ved jeg godt, at vi ikke er vant til at tale om sådan noget fra Folketingets talerstol, men dem kan man jo godt gemme på sin krop, uden at man behøver sit tøj.
Det er jo sådan, man gør det i andre typer af fængsler, og det vil sige, at det er en illusion, hvis man tror, at det, at man får et ungt menneske til at gå ind bag et forhæng og tage tøjet af, kan forhindre dem i at være misbrugere.
Hvis det var så nemt at stoppe et ungt menneske i at være misbruger, at man bare skulle sende dem ind bag et forhæng, så vil jeg godt hilse og sige, at der var et par narkomaner fra Istedgade, der ville tage turen ind bag forhænget, hvis det var så let.
Man stopper ikke med at være misbruger ved, at man skal tage tøjet af, i forbindelse med at man skal ind igen på en sikret institution.
Den anden ting er, at selv højt sikrede fængsler, der vender vrangen fuldstændig ud på de mennesker, som er indsatte, forhindrer jo heller ikke, at der kommer stoffer ind.
Så vi må se i øjnene, at det ikke er muligt at lave et fuldstændig skudsikkert system i forhold til at få stoffer ind og ud af nogle af de sikre institutioner.
Det betyder ikke, at vi ikke skal gøre noget.
Selvfølgelig skal vi det, og vi har taget et skridt videre i forbindelse med den her lovgivning, men det primære for os som Socialdemokrater er altså, at vi får fundet den fine balance mellem på den ene side at sikre personalet og de andre indsatte i forhold til ikke at blive udsat for vold og overfald, og at vi sikrer, at mobiltelefoner ikke bliver brugt på at ødelægge efterforskningen, og så at misbrugsproblemstillingen er en helt særskilt og selvstændig problemstilling, hvor det, når man skal misbrug til livs, og når man skal stoffer i fængslerne til livs, så handler om at komme af med misbruget.
Det handler jo om at komme rundt om det og få givet de unge de rigtige tilbud med henblik på at komme af med de misbrugsproblemer, de har.
Så det er bare for at slå fast, at det niveau, vi har lagt, er et trin op i forhold til tidligere.
Det mener jeg er helt rigtigt, også set i lyset af nogle af de overfald, der har været på andre typer af institutioner.
Så så langt, så godt.
Men Socialdemokratiet kan selvfølgelig støtte begge forslag og er glade for aftalen.