Søren Krarup (DF), 2010-05-04:
Der skal ikke herske tvivl om, at vi ser med største sympati på dette beslutningsforslag om at gøre en indsats for at standse de uhyggelige foreteelser, der kaldes tvangsægteskab og æreskriminalitet, herunder familiens drab på piger, som ønsker at følge deres eget hjerte og ikke familiens kategoriske krav om, hvem de skal gifte sig med.
Vi finder æresdrab afskyelige og finder det grotesk, at ordet ære overhovedet kan benyttes i forbindelse med en sådan menneskeforagt og kvindeundertrykkelse.
Vi ønsker, at vores lovgivning og den bag lovgivningen liggende kultur skal sætte en stopper for denne afskyelighed.
For så vidt ser vi på beslutningsforslaget med sympati, men vi finder jo grund til at sige højt og tydeligt, at disse afskyelige fænomener knytter sig solidt til islam.
Der står islam på æresdrab og tvangsægteskaber, og hvorfor ikke sige sandheden umisforståeligt?
Forhen kendte vi ikke til sådanne problemer i Danmark.
Før folkevandringen eller indvandringen fra Mellemøsten, den, som venstrefløjen i dette land er skyldig i, ville et beslutningsforslag som det foreliggende være ganske meningsløst.
Tu l'as voulu, Georges Dandin, som Molière siger: Du var selv skyld i det, venstrefløj og kulturradikalisme.
Men det er ikke forbudt at blive klogere og tage afstand fra de dumheder, man selv har begået.
I disse dage, hvor Ayaan Hirsi Alis nye bog endnu en gang trækker problemstillingen op – ikke mindst i kraft af hendes egen historie, hvor hun, den somaliske ungmø, skulle tvangsgiftes med en fremmed, men flygtede fra familien og kom til Holland og brød med den islamiske familie, der ville tvangsgifte hende mod hendes vilje – er der grund til at se grundforholdet i øjnene.
Det er der ikke mindst i dette kristne land, hvor tvangsægteskaber i forlængelse af den lutherske reformation blev standset af kongens og landets lov.
Jeg henviser f.eks. til Birgitte Gøyes historie og hendes nej til tvangsægteskabet med Jesper Daa og det efterfølgende kærlighedsægteskab med Herluf Trolle.
Ikke mindst i dette Danmark har vi grund til at fatte problemet i dets bredde og dybde.
Der er med beslutningsforslagets nej til tvangsægteskaber og æreskriminalitet tale om et nej til islam og den islamiske kultur.
Der er dermed tale om et utvetydigt ja til dansk kultur med dens respekt for det enkelte menneske og for den enkelte kvinde.
Vi glæder os over venstrefløjens klare udspil, men undrer os så over, at udspillet ikke er helt klart, for hvorfor taler beslutningsforslaget så overlegent og bagatelliserende om den udlændingepolitik, der siden 2002 har bremset for tvangsægteskab ved hjælp af 24-års-reglen?
Vi tror ikke, at man alene med regler kan binde og bremse en menneskeforagtende kultur.
Vi tror, at lovgivningen skal kombineres med et kulturelt opgør, der gør det klart for alle i dette land, også for indvandrerne, at vi her er på et område, hvor vi simpelt hen siger nej til tvangen og undertrykkelsen.
Vi ønsker at se problemet i dets helhed.
Vi spørger derfor, om dette beslutningsforslag nu også gør det.
Der forekommer os at være tale om en uklarhed eller halvhed, som nægter at gå til ondets rod.
De mange henvisninger til engelske forslag og forbilleder synes os tvivlsomme, for netop England har jo haft vanskeligt ved at sige nej til den islamisme eller multikulturalisme, der er i færd med at drage sharialovgivningen med sig.
Vi ønsker et klarere og tydeligere nej i Danmark, men måske gør vi forslagsstillerne uret.
Måske er der med dette beslutningsforslag tale om et sent forsøg på at råde bod på de forfærdeligheder, som venstrefløjen selv har åbnet Danmark for.
Når det i de indledende bemærkninger siges, at man ønsker en samlet og koordineret indsats mod tvangsægteskaber og æreskriminalitet, og det derefter hedder: »Indsatsen kan bl.a. indeholde de elementer, der gennemgås i bemærkningerne«, tager vi dette »kan« som udtryk for en ærlig vilje til i fællesskab med os andre at gøre noget ved menneskeforagten.
Når der siges kan,
er mulighederne mange.
Vi henholder os til denne gode vilje, som vi finder i beslutningsforslaget, og vil derfor gå ind i udvalgsarbejdet med åbent sind, idet vi naturligvis betinger os, at det sker på grundlag af accept af 24-års-reglen og af tilknytningskravet.