Søren Espersen (DF), 2012-11-29:
Mange tak.
Tak for debatten og tak for støtten, som jeg kan forstå der er, fra Enhedslisten og Liberal Alliance.
Jeg vil slutte af med at sige, at jeg i sidste måned blev meget opmuntret af et ritzautelegram, hvor der stod, at paragraffen om blasfemi ikke kommer med i Tunesiens nye forfatning.
Det islamiske parti, som er en del af regeringen, har bøjet sig for kritikken, og sammen med det sekulære parti i Tunesien har man aftalt at droppe paragraffen.
For den beslutning har Tunesien fået meget ros, også fra dansk side.
Herhjemme er det nemlig bredt accepteret, at hvis der overhovedet skal være bare en rimelig mulighed for at få indført ægte demokrati i nogle af de muslimske stater, må og skal det være sådan, at de religiøse love ikke bliver lovgivning.
Det er jo i virkeligheden alle de her religiøse love, som martrer den muslimske verden, som hele tiden umuliggør en udvikling af landene, og som ikke mindst umuliggør overgangen til indførelse af ægte demokrati og gør lande til retsstater.
Det er ikke tilfældigt, at det er Tunesien, der fører an her.
Det er måske i virkeligheden det eneste land af de lande, der har været en del af det arabiske forår, som vil kunne ende med noget, der ligner demokrati.
Jeg følger med stor interesse det, der foregår i Tunesien.
Siden Tunesiens markante beslutning har jeg tænkt en del på besynderligheden i, at regeringen her garanteret roser Tunesien for ikke at indføre den religiøse blasfemilov, mens den stædigt holder fast i, at vi i Danmark har denne religiøse lov.
Nu har vi så muligheden for at sørge for, at Danmark i den her sag kommer op på samme niveau som Tunesien.
Men det er en fejlagtig opfattelse, for den lov, vi har i øjeblikket, udspringer direkte af en religiøs lov, som oprindelig var et forbud mod ytringer fremsat med den hensigt at forhåne eller spotte religionernes guddom.
Forbuddet mod blasfemi er et oldgammelt religiøst dogme i alle tre verdensreligioner.
Den kristne tænker Thomas Aquinas var af den opfattelse, at blasfemi var værre end alle andre lovovertrædelser tilsammen, og at kun døden var den rette straf.
Det var der ikke megen uenighed om på det tidspunkt, og i tusindvis af kættere måtte på bålet for at have spottet eller talt nedsættende om troslærdomme eller om Gud.
Heller ikke for Martin Luther var der nogen slinger i valsen.
Blasfemi måtte og skulle medføre henrettelse, mente han, så der kom i denne forbindelse i Danmark ikke nye toner efter afsked med katolicismen.
Der lå faktisk et samfundshensyn i det, for hvis ikke kongen straffede, så var de lutherske præster og befolkningen i øvrigt enige om, at Gud blev så vred, at han ville kaste landet ud i hungersnød, i krig eller i sygdom.
Så hvis nogen til stede her er af den opfattelse, at den blasfemiparagraf, vi har i den danske straffelov, i sit udgangspunkt havde noget at gøre med at beskytte mennesker eller menneskers følelser, må man ændre opfattelse.
Blasfemiloven havde sit udspring i og havde udelukkende at gøre med Guds formodet krænkede følelser, og sådan har det været igennem århundreder.
I dag har blasfemiloven så fået et andet sprogligt indhold og har ud over at være et forbud mod at spotte Gud også fået det indhold, at den beskytter følelser, som medlemmer af et trossamfund måtte have, også i forhold til den måde, de dyrker deres gud på, og i forhold til den måde, hvorpå deres troslærdom forgår.
Det er, som det har været nævnt, ikke ofte, at paragraffen fører til dom.
Sidste gang, det skete, var i 1938, hvor der blev dømt for omdeling af løbesedler, som forvrængede hellige jødiske skrifter.
Der har herhjemme af og til været tilløb til at afskaffe blasfemiparagraffen.
Vi har i Dansk Folkeparti jo altid været parat til at fjerne den, men også det nuværende regeringsparti Socialdemokratiet har, som jeg nævnte tidligere, før bebudet, at man ville have den fjernet.
Det fortalte han i et interview, som jeg har citeret i dag, i Kristeligt Dagblad den 14. december, hvor han i øvrigt bebrejdede Venstre, at de ikke ville være med til at fjerne den.
Nu sætter begge partier så deres lid til Strafferådet, som skal komme med en beslutning, hvorefter man så politisk i de to partier kan finde ud af, hvad man mener.
Forbuddet mod blasfemi er som nævnt en oldgammel religiøs paragraf og har en meget lang religiøs historie, og jeg gentager, at loven altså i sit udspring intet som helst har at gøre med de mennesker, som måtte føle sig krænket.
Blasfemiparagraffen drejer sig alene om at sikre, at Gud ikke bliver krænket, og altså at Gud, forstået i denne henseende som en hvilken som helst metafysisk skikkelse, som en hvilken som helst religiøs gruppe hylder, ikke bliver krænket.
Ja, man kan ligefrem sige, at Gud, denne metafysiske skikkelse, i Danmark på den måde har opnået lovgivningsmæssig status og er blevet en juridisk person.
Nu kan ingen selvfølgelig vide, om Gud, denne på en gang metafysiske og juridiske person, også føler sig krænket, al den stund at Gud ikke går rundt og lægger sager an.
Det indebærer derfor – det er meget indviklet det her – at nulevende, rent fysisk eksisterende personer, som på grund af deres stærke religiøse tro, har en formodning om, at Gud nok føler sig krænket, må træffe den beslutning at lægge sag an på vegne af denne formodet krænkede Gud.
Det her er ikke ligetil, det er jeg klar over.
Det foregår på præcis samme måde som en far, der på vegne af sit umyndige mindreårige barn kan lægge sag an mod barnets krænker, dog med den væsentlige forskel, at barnet her – i modsætning til Gud – trods alt kan forklare, hvori den eventuelle krænkelse består.
Således har den religiøse blasfemiparagraf ironisk nok gjort Gud til et mindreårigt barn og umyndiggjort ham, og det er den samme Gud, som samtidig af de samme religiøse mennesker er at betragte som herre over hele menneskeheden, hele universet, ja, ligefrem herre over straffeloven.
Kan det blive mere indviklet?
Nej, jeg er enig med Folketingets formand, når han allerede dengang for 10 år siden sagde, at paragraffen burde ophæves, for det er jo ikke ordentligt at lovgive om religiøse følelser, da alle religiøse følelser og mennesker jo er så forskellige og netop har vidt forskellige indbyggede niveauer for, hvornår de dels anser Guds følelser for krænkede, dels anser deres egne følelser for krænkede.
Der er rundtom store og gode tendenser til, at blasfemilovene bliver ophævet.
Jeg nævnte Tunesien, og så sent som i dag har jeg læst, at et stort flertal i parlamentet i Nederlandene har vedtaget at ophæve deres lov på området.
Der var en hollandsk avis, der på internettet havde en overskrift, som lød: Den almægtige må fra nu af selv forsvare sine følelser.
Det syntes jeg var en glimrende måde at beskrive det på: Den almægtige må fra nu af selv forsvare sine egne følelser.
Vi sørger stadig væk lidt for det i Danmark.
Jeg tror nok, at når Strafferådets undersøgelse kommer, kan det være, at også de store partier, Venstre og Socialdemokratiet, kommer på andre tanker og finder ud af, at den almægtige fra nu af selv må forsvare sine følelser.
Jeg ved godt, at Folketinget på forskellige områder er i gang med et arbejde, som vil kunne ende i en ophævelse af § 140, og jeg kan love, at Dansk Folkeparti i den forbindelse vil medvirke med stor entusiasme.
Jeg synes, det er en fuldstændig overflødig lov, og de overflødige love skal vi altså af med.