Pernille Frahm (SF), 2010-04-08:
Jeg vil sige tak til dem, der har givet forslaget en velvillig behandling, og jeg vil egentlig også sige tak til de andre ordførere og til ministeren for, at vi har fået den her debat igen.
Grundene til, at jeg synes, det er vigtigt, at vi får en grundig debat nu, er flere.
En af dem er den dom, der faldt for ganske nylig i den såkaldte Viborgsag, hvor nogle forældre til en dreng, som ikke har lært at læse i skolen, sagsøgte kommunen, fordi det viste sig, at drengen rent faktisk, hvis han havde fået tilstrækkelig hjælp, den rigtige hjælp ville have kunnet lære at læse.
Det problem, der rejser sig i kølvandet på det, er: Hvad er det så egentlig, skolen har pligt til?
Hvad er det så egentlig, børn har ret til, når vi har alle de mange, mange paragraffer?
Hvis man googler folkeskoleloven og googler specialundervisning, vil man få tre eller fire A4-ark tæt beskrevet med paragraffer, underparagraffer og bestemmelser, og jeg skal komme efter dig, om specialundervisning.
Så det er jo ikke, fordi der ikke står en masse i folkeskoleloven.
Spørgsmålet er bare, hvad det egentlig er, det betyder.
Efter Viborgdommen er det jo i hvert fald helt uklart, hvad det er, det så betyder.
Hvad er det, børn har ret til, og hvad er det, kommunerne har pligt til?
Derfor er det her forslag faktisk blevet ekstra aktuelt efter Viborgdommen.
Vi bliver nødt til at dykke ned i det her.
Jeg skal også sige, at det ikke er ret mange år siden, at samtlige ordførere fra alle partier bortset fra Venstre – Venstres ordfører sagde nej til det – sagde: Vi er parate til at ændre folkeskoleloven, så det står helt klart, at børn har ret til at få den specialundervisning, de har brug for.
Det blev sagt op til folketingsvalget i 2005.
Samtlige uddannelsesordførere sagde det dengang, og det var med udspring i den sag, som der senere er faldet dom i.
Derfor undrer det mig sådan lidt, at der ikke er mere vilje til at kigge på det her retlige grundlag.
Hvad er det egentlig, børn har ret til?
Og hvad er det, kommunerne har pligt til?
Det her forslag skal ikke ses som et krav om endnu flere penge, men et forsøg på at sætte nogle af de folk, vi ved har forstand på børn, har forstand på pædagogik, har forstand på specialundervisning, har forstand på de forskellige strukturer, vi har for vores folkeskole, for vores specialundervisning, til at kulegrave, hvad der egentlig foregår.
Vi ser en himmelflugt i udgifterne, og vi ser også en himmelflugt i utilfredsheden, og de to ting taler dårligt sammen.
Derfor er det et ansvar, som påhviler os herinde i det her hus at gøre noget ved.
Det behøver ikke at være, at der bare skal hældes endnu flere penge i det.
Det tror jeg faktisk personligt ikke, at det er, men vi kan jo rent faktisk ikke vide det, for der er ikke et samlet grundigt overblik over, hvad der foregår.
Vi ved ikke, hvad timerne bliver brugt til.
Formentlig – og det er kun igen et gæt ud fra tilfældige statistiske analyser – er der et stigende behov for specialundervisning med baggrund i adfærd, men dalende med baggrund i indlæring.
Det er da en opgave, vi skal tage på os, nemlig at finde ud af, om det så er det rigtige, vi gør, om det måske er den rigtige måde, vi laver skole på.
Måske er det ikke specialundervisningen, men skolen som sådan, der har brug for, at nogle folk kigger grundigt på det og giver os nogle råd og noget vejledning om, hvordan vi laver en folkeskole, hvor der bliver et mindre behov for at skille børn ud.
Det her er som sagt ikke en kritik af specialundervisningen og den måde, den bliver kørt på i dag.
Det kunne der godt være i det, men det er det ikke, fordi jeg tror, ligesom mange andre har sagt, at kommunerne rent faktisk gør, hvad de kan.
De tager den her opgave meget alvorligt, og de lærere, der sidder med klasser med børn, der har problemer og vanskeligheder, tager det meget alvorligt, og de børns forældre tager det meget alvorligt.
Men vi oplever en stigende gruppe af dybt ulykkelige og fortvivlede forældre, der ikke aner deres levende råd, forældre, som oplever, at deres børn f.eks. bliver frataget støtte, som de har svært ved at forestille sig at barnet kan klare sig uden.
Der mangler vi et godt svar til de forældre.
Vi mangler at kunne give dem den tryghed at sige: Hør her, vi tager os af det, vi tager det alvorligt, vi tager jeres børns problemer alvorligt; vi vil nemlig gerne have, at den andel, der går ud af folkeskolen og kan læse og skrive og komme videre i en ungdomsuddannelse, stiger.
Regeringen har jo selv en 95-procents-målsætning, så jeg synes virkelig, at det er underligt, at man ikke vil være med på et forslag, der er utrolig billigt, og som ville gøre, at vi herinde ville blive bedre rustet, ministeriet ville blive bedre rustet, og ministeren ville blive bedre rustet til at komme med nogle rigtig gode bud på det.
Jeg ved ikke, om kvaliteten er faldet.
Det er jo også noget, vi mangler et overblik over.
Rapporterne fra de regionale udviklingsråd giver ikke det overblik.
Nu nedsætter regeringen en arbejdsgruppe sammen med KL, der skal kigge på det.
Jeg vil bare sige, at det ikke er nyt.
Den type arbejdsgruppe har vi haft før.
Vi havde den helt tilbage i Amtsrådsforeningens dage, hvor det var Amtsrådsforeningen, der stod med det stigende problem.
De lavede tilsvarende undersøgelser af, hvad udgifterne var til det.
Til højre for mig sidder en finansminister, der sikkert også kan huske nogle af de ting, man har gjort – nej, det gør der ikke mere, men det gjorde der tidligere – og hvordan bekymringen allerede dengang var der.
Den bekymring er jo ikke blevet mindre.
Vi ser stadig væk en stigning.
Ergo skal der kigges tilbundsgående på, hvordan vi laver den folkeskole, hvad det er, timerne bliver brugt til, hvad det er, børn bliver udsat for, og om børn har nogen som helst rettigheder i forhold til det her.
Det er jo også det interessante, når man kigger på det retlige grundlag.
Kommunerne har pligt til at oprette specialundervisning, men faktisk står der ikke nogen steder, at børn har ret til den.
Jeg ved, at man har gjort det i Norge.
I Norge har man faktisk besluttet, at børn har et retskrav på at lære at læse.
Så ved vi jo alle sammen godt, at der er nogle, der aldrig får lært at læse, men den gruppe er så forbavsende lille, at i stedet for at fokusere på den så lad os fokusere på den rigtig store gruppe, vi i dag taber på gulvet, som f.eks. drengen i Viborgsagen, hvor det jo viste sig, at efter 2 år på efterskole og efter nogle år på VUC kom drengen til at læse, men så sent, at det var svært for ham rigtigt at kunne få lov at anvende det og kunne få lov at have glæde af det.
Selv om der ikke et flertal, der støtter forslaget, håber jeg alligevel, at vi, når vi går i gang med udvalgsarbejdet, kan nå til en eller anden form for fælles forståelse i Uddannelsesudvalget for, at det er nødvendigt, at vi som uddannelsesordførere, vi som folketingsmedlemmer påtager os et ansvar for, hvordan vi får analyseret det her til bunds, hvordan vi får sikret, at vi ved, hvad der foregår i specialundervisningen, at vi ved, hvordan timerne bliver brugt, og at vi ved, om børn har ret til at lære at læse.