Per Clausen (EL), 2010-10-28:
Der er to elementer i den her sag.
Det ene element er selve forslaget, selve protokollen, og her må jeg nok sige, at jeg er en lille smule overrasket over, at man er i stand til at beskrive en aftale om, at man besætter pladserne i Europa-Parlamentet, ved at det nationale parlament udpeger dem, som en lille teknisk, pragmatisk løsning.
Det synes jeg sådan set ikke det er; jeg synes, det er et grundlæggende brud med det princip, man har.
Så er der nogle, der her i salen har spurgt: Hvordan ville I reagere, hvis nogen kom og sagde til os, at det måtte vi ikke, hvis vi havde fået den idé?
Jeg kan forsikre dem, der sidder her i salen, om, at hvis en dansk regering var kommet stikkende med, at man skulle besætte nogle ekstra pladser i Europa-Parlamentet, ved at Folketinget udpegede dem, uden at vi fik anledning til at føre en valgkamp, uden at vi fik valgt folk specifikt til det, så var det stødt på megen kritik, og jeg ville have været glad og begejstret, hvis der havde været kræfter i udlandet, der havde støttet vores demokratisk berettigede og velfunderede kritik af det – præcis som jeg da også ved, at det her har skabt debat i Frankrig.
Det er jo ikke alle, der nødvendigvis tolker reglerne, præcis som regeringen gør, og som siger, at det ikke er muligt at gøre det på anden måde.
Det er bare den del af det.
Jeg må sige, at jeg faktisk synes, at det er et afgørende demokratisk problem, at man gør det på den måde, som man gør det i Frankrig, og at det er et afgørende demokratisk problem, at de øvrige EU-lande har accepteret, at man i Frankrig kan gøre det sådan.
Det synes jeg faktisk er et problem, og jeg synes, at man skulle have sagt fra. Hvad angår selve processen, kan man så spørge: Hvorfor fik Enhedslisten så ikke sagt fra i tide?
Det kan der være mange forklaringer på.
En af forklaringerne vil jeg gerne afsløre her, og det er faktisk, at jeg er blevet grebet i ikke at have læst samtlige papirer til Europaudvalget grundigt.
Det skal jeg gerne beklage, og jeg skal prøve at rette op på det, men jeg er ikke sikker på, at det kan lade sig gøre.
Sagen er, at vi tilbage i december 2009, tror jeg, får et brev fra udenrigsministeren, hvor der bagved ligger et notat.
Af dette brev fra udenrigsministeren fremgår det, at der nu er kommet et spansk forslag, som alene udgør en rent teknisk tilpasning, om hvilken der allerede er politisk enighed.
Så må jeg indrømme, at jeg ikke kom længere i teksten.
Derfor vil jeg godt stille det spørgsmål, om det ikke allerede på det tidspunkt ville have været passende, at vi faktisk havde fået at vide, måske også i indledningen til brevet, at det kunne være fornuftigt at læse videre.
Det synes jeg ville have været rimeligt, for jeg tror, det ville have ført til lidt debat allerede på det tidspunkt.
Så jeg synes, at det her om ikke andet kan være et eksempel på, at man godt kan være mere grundig med sin orientering i den slags sager.
Jeg synes for så vidt også, at det kunne være værd at diskutere den problemstilling, for som det er nu – og sådan har jeg forstået at reglerne er; jeg er sikker på, at der er kloge mennesker til stede, der kan korrigere mig – er det sådan set som udgangspunkt regeringen, der bestemmer, hvad der skal forhandlingsmandat til.
Og det er, fordi der er en lille rest af den holdning, at EU-politik er udenrigspolitik, hvad mange her sikkert er enige med mig i at det efterhånden er holdt op med at være, fordi det jo handler om alting.
Derfor er det vel sådan, at man godt kunne rejse det spørgsmål, om det i virkeligheden altid fungerer fornuftigt, at det er regeringen, der bestemmer, hvad den skal have mandat til, fordi det ofte kan give anledning til debat.
Og jeg må jo så erkende, at når der bliver rejst kritik af, at der ikke er mandat, vil jeg normalt, hvis der er mere end en, der støtter det, sikkert også selv støtte det, fordi det vil være det sikreste og det klogeste, fordi regeringen sikkert har uret, og i den slags tilfælde kan man også risikere, at en kommende regering vil have uret.
Men det er altså dybt problematisk, at det fungerer på den måde.
Men det grundlæggende problem er – og det vil jeg holde fast i – at man her vedtager en tilføjelse til traktaten, som betyder, at man accepterer, at der kommer ikke direkte valgte medlemmer fra Frankrig ind i Europa-Parlamentet.
Og det er jo fuldstændig sikkert, at hvis man tager afsæt i de valg, der har været til Europa-Parlamentet, vil man, i næsten uanset hvilket europæisk land man vælger at beskæftige sig med, se, at der meget, meget ofte er ganske store afvigelser i forhold til resultaterne ved det parlamentariske valg.
Det kan skyldes, at folk stemmer i øst og vest og skifter standpunkt i tide og utide, men det kan også skyldes – og det tror jeg i hvert fald at det gør i Danmark – at folk faktisk betragter EU-valg som noget andet end et folketingsvalg, præcis ligesom nogle også betragter byrådsvalg og valg til regionerne som noget andet end folketingsvalg.
Jeg kan godt forstå, at det, der bliver sagt i dag, er, at det jo primært er, på grund af at irerne trak det i langdrag, men man burde have fundet en mere demokratisk tilfredsstillende løsning på det her, og derfor vil Enhedslisten stemme imod beslutningsforslaget.