Morten Østergaard (RV), 2009-04-17:
Jeg vil gerne starte med at sige tak for endnu en god debat om forholdene for børn af indsatte i fængsler og arresthuse.
Jeg synes, at vi har fornøjelse af at diskutere de her ting i Folketinget, for jeg synes, at der er lidt bevægelse i det fra gang til gang - også selv om forslaget jo ikke kunne finde flertal her i dag.
Jeg glæder mig også over, at der i Folketinget tilsyneladende er en bred interesse for at gøre noget for børn af indsatte.
Vi er så lidt uenige om hvordan og hvor meget, men ikke desto mindre er der tilsyneladende en bred interesse.
Det er jo også en alvorlig sag.
Hvert år oplever mellem 4.000 og 7.000 børn, at deres forældre fængsles, og der er international forskning, som viser, at de ofte får depressive tendenser, problemer i skolen og med helbredet.
Og derudover har børn af indsatte ifølge Det Kriminalpræventive Råd tre gange så stor risiko for selv at ende i fængsel.
Det er derfor, det er så afgørende, at vi får lavet en indsats, der målrettet har udgangspunkt i de her børns vilkår - både i forhold til deres helbred og med et kriminalitetsforebyggende sigte, fordi der altså er en overrisiko på cirka en faktor tre for, at de selv ender samme sted som deres forældre på et tidspunkt.
Derfor er det helt oplagt at sætte ind både af hensyn til børnene og af hensyn til et kriminalpræventivt perspektiv.
Og derfor synes jeg også, at der er behov for lovgivning på området.
Vi har tidligere haft et andet beslutningsforslag om rettigheder, og det her handler så mere om faciliteter.
Hvad angår det med selve faciliteterne, som er det første i beslutningsforslaget, synes jeg altså, at det er naturligt, at man slår fast, at alle fængsler og arresthuse er nødt til at have børnebesøgsfaciliteter.
Det er jo rigtigt, at der nogle steder kan være nogle fysiske forhold, der gør det meget vanskeligt, men så mener jeg altså, at man enten må placere indsatte, der har børn, i nogle andre fængsler og arresthuse, eller også må man lave nogle nødløsninger, opstille nogle pavilloner og indrette sig på en måde, så det alligevel kan lade sig gøre.
Men hvis ikke man er klar til at vedtage, at der skal være de her faciliteter, tror jeg heller ikke, at vi kommer dertil.
For så vil man høre, som man hørte justitsministeren og Dansk Folkepartis ordfører sige: Jo, men på den anden side er der også nogle arresthuse, der er gamle, og så kan det ikke lige lade sig gøre.
Nej, det er muligt, at det er vanskeligt, men det er jo så igen de børn, hvis forældre havner i de arresthuse, som det går ud over, og det er derfor, at man er nødt til at gøre noget håndfast ved det.
Så synes jeg måske også, det er lidt frisk af justitsministeren at fremhæve et eksempel, hvor private er gået ind og har sponsoreret i forbindelse med et arresthus.
Altså, jeg er helt åben over for sponsorering, men jeg synes, det er meget at forlade sig på fra regeringens side, at private virksomheder skal gå ind og sponsorere for at sikre, at børn af indsatte får nogle ordentlige besøgsvilkår.
Det må man kunne gøre bedre.
Så er der det spørgsmål, som meget af debatten har handlet om, fordi det er det særskilt nye her.
Det er spørgsmålet om at afsone domme på over 3 måneder med elektronisk fodlænke, hvis man er enlig forsørger.
Det er en straf, som man bl.a. benytter, fordi man har gode erfaringer med, at det har et meget fint resocialiserende sigte at fastholde folk dér, hvor de er; og alligevel får de deres straf.
Det er altså ingen dans på roser at være fodlænkeafsoner, bestemt ikke.
Men det er helt klart, at hvis man vil have det, som er vores og jo åbenbart også - i hvert fald, når vi holder taler - De Konservatives udgangspunkt, at det er barnets tarv, ja, så er det altså helt oplagt at kigge på, at det er det, at de har børn, der netop er afgørende for, at man forholder sig til, om det her var en strafform, der var mere velegnet til at sikre barnets tarv end den strafform, som er gængs for en straf på over 3 måneder.
Det er så klart, at man er nødt til at tage forbehold for, at der kan være forskellige typer af forbrydelser og kriminalitet, som gør, at fodlænkeafsoningen er uegnet.
Det betragter vi ikke som en rabat eller som en bedre stilling af kriminelle, som også er enlige forsørgere.
Jeg må sige, at jeg er helt afvisende, når Dansk Folkeparti mener, at det nærmest skulle være en strafskærpende omstændighed, hvis man har et barn, når man er kriminel.
Det synes jeg er en helt absurd tankegang, fordi man så bare vil straffe barnet endnu mere.
Det tror jeg heller ikke at hr. René Christensen mener sådan helt i praksis, men det var i hvert fald det, der blev sagt. Så jeg håber, at vi kan komme videre med diskussionen om fodlænkeafsoning for enlige forsørgere.
Jeg er i hvert fald glad for, at både S og SF var positive over for dette element såvel som over for de andre elementer i forslaget, ligesom jeg også har lovet på Enhedslistens vegne at meddele, at det er de også.
Så er der diskussionen om kommunikationsformer, hvor jeg er glad for at høre, at der er forsøg i gang.
Jeg håber så, at vi kan vende tilbage til at diskutere, om ikke de forsøg bør give anledning til, at man forstærker indsatsen og ruller den ud alle vegne.
Der synes jeg bare at justitsministeren lidt forsømte at adskille, at der altså er forskel på indsatte, der har børn, og indsatte, der ikke har børn.
For indsatte, der har børn, har en helt anden relevant interesse i at kommunikere med omverdenen, fordi det er en af måderne, hvorpå man kan kompensere over for børnene for det fravær af forældrene, som det selvfølgelig er, at de sidder i fængsel.
Derfor synes jeg, at vi burde overveje at lave nogle nye forsøg, bl.a. med kommunikation via e-mail, hvor man kan følge med i børnenes liv, udveksle billeder, og hvad man nu ellers kan foretage sig.
Endelig - og det var så dér, hvor jeg synes at der kom det mest positive ud af debatten - er der spørgsmålet om den strukturerede indsats i forhold til børn af indsatte og børn, der har overværet deres forældres arrestation.
Det er klart, at vi dér er uden for justitsministerens domæne, og det er måske også derfor, der ikke kom så meget om det fra justitsministeren.
Der mener jeg at vi må have et samråd med indenrigs- og socialministeren om, hvad de kommunale forpligtelser er i dag, hvad det er for en indsats, der gøres, og om regeringen er villig til på baggrund af det flertal, der tegner sig i Folketinget, at tage nogle initiativer til, at der sker en mere struktureret indsats.
Det er klart, at det er en belastning for børnene, at deres forældre er i fængsel.
Der var som sagt i Danmarks Radio for nylig et udmærket dokumentarindslag om netop det her forhold, som viser, at der er behov for en indsats, også sådan at skolesystemet bliver bedre til at håndtere børn af indsatte.
Så jeg håber, at vi kan komme videre ad den vej, og vil tage initiativ til, at der bliver lavet et samråd, hvor vi så kan diskutere det og måske blive enige om at lave en beretning, der pålægger regeringen at tage nogle initiativer på det område.
Jeg takker for debatten i dag.