Liselott Blixt (DF), 2015-02-26:
Ja, jeg har taget lovforslaget med herop, og det har jeg jo kigget i de sidste par dage, fordi jeg skulle lave en tale til i dag, men jeg må sige, at den tale har jeg ikke skrevet, fordi jeg synes, det er svært at stå og rose forslaget, selv om vi siger ja til forslaget.
For vi har jo efterhånden behandlet det i lang tid, i over 1 år, jeg tror i 1½-2 år, hvor vi har holdt mange møder og diskuteret mange af de ting, som indgår i lovgivningen.
Jeg synes, det er svært, når det handler om mennesker, som skal udsættes for tvang, at stå og sige: Nu er vi rigtig glade for, at vi her skal til at vedtage et lovforslag, hvormed vi nu hindrer mindreårige i at have nogle rettigheder.
Vi stiller nogle krav om, hvordan vi kan gennemsøge psykiatriske patienters boliger; hvordan vi kan skærpe kriterierne for anvendelse af tvang osv.
Det kan jeg ikke sætte nogen gode ord på, for jeg tror mere på, at vi en dag står med et lovforslag, der siger, at nu går vi ind og gør noget for borgere med psykiske problemer, inden de når så langt, at de bliver indlagt og har brug for tvang.
Jeg tror, at vi en dag kan se, at der skal en helt anden lovgivning til, sådan at vi i nærmiljøet meget hurtigere kan opfange og hjælpe de borgere, som ellers ville komme så langt ud, at vi blev nødt til at lovgive om det.
Det er jo ikke en lovgivning, som vil komme til at være fremtidssikret, for mange gange ved vi måske ikke nok om det.
I § 71-tilsynet var vi på besøg i Trieste, hvor vi netop så, hvordan de der kunne komme uden om at have psykiatrisengepladser; hvor de i nærmiljøet havde et center, hvortil man kom, når man havde det dårligt, og man kunne komme 24 timer i døgnet, alle ugens dage; hvor der var psykiatere og psykologer, beskæftigelsesterapeuter, socialrådgivere osv., og de gik meget ofte hjem til borgeren i borgerens eget hjem og hjalp med at få pårørende involveret.
Det er sådan en fremtidsdrøm, jeg har om psykiatri: at man ser det, vi så, nemlig at sengepladser stod tomme, og som vi ved, var de retspsykiatriske sengepladser selvfølgelig ikke i området, de var et andet sted.
Men det primære er, at de dernede havde en anden tilgang til psykisk syge end den, vi har og har haft i Danmark, men den skude er vi, der arbejder med psykiatrien, ved at vende sammen.
Som sagt har vi arbejdet med det her lovforslag i lang tid, og der er knaster.
Vi var heldige at få taget medicinlovgivningen ud af forslaget, for der var for mange udfordringer, i forhold til hvad der var bedst at gøre.
Vi har desværre set nogle dødsfald i psykiatrien, hvor folk er blevet pumpet med medicin, som de ikke har kunnet tåle.
Men vi har også fået mange input fra psykiatere; nogle siger, at de vil have en anden lovgivning, mens der er andre, der siger, at den lovgivning, der er nu, er god nok, for hvis man får en medicin, der ikke virker, skal der ikke bare pøses endnu mere oveni.
Det lyttede vi til, ministeren lyttede til det, og det blev så heldigvis pillet ud af lovforslaget.
Så håber vi, at den medicin, der gives nu, kan gives i lidt mindre gloser og under lidt mere faglige kompetencer.
Der er andre ting, som vi er gået på kompromis med, og der har allerede nu været lidt debat om en ting, nemlig om de mindreåriges rettigheder.
Det kan være, at vi stiller et ændringsforslag til lovforslaget – ministeren ved jo, at vi har sagt ja til det, der ligger, men det er ikke ensbetydende med, at vi er tilfredse med alt, hvad der ligger – hvor vi kigger på barnets retsstilling, når det er under 15 år.
For jeg mener, som også nogle andre ordfører har været inde på, at en gang imellem svigter man måske både barn og forældre ved at lade forældrene tage stilling.
Jeg kan huske, at dengang min dreng var 1½ år gammel, blev han indlagt på en somatisk afdeling og skulle have lagt drop, og der sagde personalet til mig: Han skal fastholdes for at få lagt droppet, og vil du blive i værelset, eller vil du gå ud – for det betydet noget for, hvordan dit barn ser på dig bagefter?
Da involverede man de pårørende, så man kunne træffe et vælg og stå ved det, som man havde gjort.
Her er der mange forældre, der ikke ved, at de kan sige, at det vil de ikke tage stilling til, og at det så er psykiatriloven, der kommer ind.
Så der er alt for mange steder, hvor man ikke ved nok om det og måske ikke får det forklaret nok for forældrene, og derfor bør vi være skarpere, når det handler om, hvordan det er for børn under 15 år.
Så vil jeg sige, at det jo ikke bør være mig, der står her og læser op af eller refererer til konventioner, men jeg ved, at mange andre ordførere går meget ind for FN's børnekonvention, og der burde man måske så gå ind og læse, hvad de skriver, for de skriver netop meget om, hvilke rettigheder der bør gælde for børn.