Charlotte Fischer (RV), 2007-05-11:
Intentionen i det her forslag er jo god nok.
Det handler om at sikre bedst mulig svangreomsorg i det her land, og jeg tror også, vi alle sammen er enige om, at der er plads til forbedringer.
Forslagsstillerne refererer jo bl.a. til en undersøgelse, som ligger nogle år tilbage, i 2003, der påviste, at der ikke er tilstrækkelig gode tilbud til de fødende kvinder landet over.
Jeg tror sådan set ikke, at nogen vil sige, at det i et land som Danmark er så godt, som det skal være.
Men spørgsmålet i dag handler jo om, hvordan man skaber bedst mulige tilbud i det danske sundhedsvæsen, og der er jo altså svangreomsorgen, hvordan man end vender og drejer det, en del af det danske sundhedsvæsen.
Det er sådan set et anerkendt speciale på linje med alle de andre specialer, der er i sundhedsvæsenet, og det, vi er optaget af, er i virkeligheden en meget principiel diskussion om, hvad der er den rigtige måde at styre og tilrettelægge og sikre kvalitet på i sundhedsvæsenet.
Jeg mener, at det er meget farligt at gå ind og sige, at det her område lige præcis er helt specielt, så der kan vi godt indføre en styringsmetode, der er helt anderledes end for de andre områder.
Den argumentation køber jeg i hvert fald ikke umiddelbart.
Jeg synes, det er vigtigt, at man, når man går ind og indfører nogle metoder, skal spørge: Holder de hele vejen igennem?
Det er derfor, vi som udgangspunkt er modstandere af at gå ind og lave meget præcise og konkrete minimumsrettigheder inden for et speciale, som det her er, fordi vi har valgt at sige, at den måde, vi styrer sundhedsvæsenet på, er, at vi har Sundhedsstyrelsen, som er krumtappen og omdrejningspunktet, når det gælder den faglige kvalitet.
De sidder i disse dage, uger, måneder og år og er i gang med at udarbejde meget konkrete anbefalinger til, hvad der skal til for at sikre høj kvalitet i behandlingen landet over på de forskellige specialeområder, og de sidder i øjeblikket og arbejder også med netop dette område.
Der bliver også udarbejdet kliniske retningslinjer, dvs. retningslinjer for, hvad det bedst mulige tilbud er til patienter eller her fødende kvinder, så man får den højeste kvalitet i tilbuddet.
Derefter har vi jo sådan set sat regioner i verdenen, og vi har været med til at slås for, at regionerne fik et stort ansvar for at styre og tilrettelægge sundhedsvæsenet ud fra de faglige anbefalinger, som kommer fra centralt hold.
Vi vil sådan set gerne holde fast i den styringsmodel, som det ligger nu, og det betyder, at vi lægger meget stor vægt på, at der kommer de her anbefalinger fra Sundhedsstyrelsen, og vi lægger meget stor vægt på, at de bliver efterlevet, og at regionernes indsats bliver holdt op imod dem.
Vi ved, at der er problemer.
Der er jo problemer på masser af områder, sådan vil det være i et sundhedsvæsen, og det skal blive bedre.
Jeg tror, det var i går, vi hørte om, at patienter med hjerneblødning bestemt ikke får den optimale indsats.
Patienter på intensive afdelinger bliver kørt rundt mellem forskellige afdelinger, fordi der ikke er plads.
Medicinske patienter ligger på gangene.
Vi synes, det er meget problematisk, og det er ikke, fordi vi ikke gerne vil gøre noget godt for borgerne, for det lyder selvfølgelig indlysende rigtigt, og det mener jeg også må være målet, at gravide har en jordemoder hos sig i den aktive del af fødslen, hvor det giver mening.
Men laver man disse standarder, vil man meget hurtigt komme i en situation, hvor man skal lave standarder på alle specialer.
Disse meget synlige minimumsstandarder vil så løbe med al synligheden, og ressourcerne vil gå fra nogle andre områder.
Kort sagt: Det vil skævvride.
Vi tror også, at det vil hindre, at man faktisk tilrettelægger tilbuddene fleksibelt, så de passer bedst muligt ind i den struktur, man nu har i den enkelte region.
Derfor er det en principiel sag for os.
Vi vil gå en anden vej, og vi vil holde regionerne op på, at de anbefalinger, der kommer fra Sundhedsstyrelsen, og kravene til specialeplanlægning faktisk også bliver ført ud i livet.
Nu er sundhedsvæsenet jo en stor og kompleks størrelse, og jeg tror generelt, at der er meget godt i sundhedsvæsenet, men jeg er heller ikke et sekund i tvivl om, at der er rigtig mange områder, hvor man ikke lever op til de faglige standarder og anbefalinger, der er.
Sådan er det.
Vores opgave er hele tiden at have styr på, hvordan billedet ser ud, og selvfølgelig sikre, at regionernes sundhedsvæsener og tilbud så vidt muligt lever op til de centrale anbefalinger.
Men problemet er jo, at hvis man går ind og piller det her område ud og siger, at nu gør vi en undtagelse i forhold til den overordnede styringsfilosofi, som man har lagt ned over sundhedsvæsenet, nu gør vi en undtagelse her, fordi vi synes, at det er særlig dårligt, her laver vi et sæt minimumsstandarder, så vil det meget hurtigt føre til, at regionerne givetvis prioritere det højere, og så vil ressourcerne gå fra nogle andre områder.
Så skal vi ind og lave minimumsstandarder der, fordi det så begynder at gå dårligere.
Jeg tror simpelt hen, at det som overordnet filosofi skaber flere problemer, end godt er.
Derfor synes jeg, at man kan sige, at ja, det skal gøres bedre.
Men spørgsmålet er: Er det her måden at gøre det på?