Christian H. Hansen (DF), 2008-04-08:
I forslaget her fra Enhedslisten går man ind i en diskussion om fattigdom, og man kan jo altid diskutere, hvad fattigdom er.
Jeg kom sådan til at sidde og tænke på, at fattigdom også kan være mangel på kærlighed, og fattigdom kan også være mangel på intelligens.
Men så læste jeg videre i forslaget og kunne godt se, at det handler om noget helt andet.
Det påstås oven i købet, at vi næsten alle sammen har fået samtalekøkkener.
Vi har fået fladskærme, nye biler og andre luksusting og forbrugsgoder.
Når man så er kommet dertil, kunne man egentlig sige, at det kort sagt jo faktisk går rigtig godt i Danmark.
Der har aldrig været så mange i beskæftigelse, og ledigheden i Danmark det er jo en sandhed - er den laveste siden 1974.
Den store fremgang i beskæftigelsen har givet nye grupper fodfæste på det danske arbejdsmarked, det skal vi også glæde os over.
Men der er jo heller ingen tvivl om, at når vi har gode tider, så giver det også nogle nye udfordringer.
Arbejdsmarkedet er presset, og lønstigningerne er højere, end en balanceret udvikling i konkurrenceevnen og beskæftigelsen faktisk tilsiger.
Den økonomiske situation tilsiger således en forholdsvis afdæmpet økonomisk politik, og at der tilvejebringes mere arbejdskraft.
Et af de problemer, vi har fået i Danmark, er faktisk at finde folk nok til de arbejdspladser, der er, og det er jo egentlig en lykkelig situation at stå i, og det skal vi være glade for.
Der er det jo sådan, at der altid har været en lang tradition for, at man faktisk respekterer de overenskomstaftaler, der bliver indgået, og at man overlader de forhandlinger, der skal være, til de respektive parter.
Det vil sige, at man faktisk går ind og siger, at de offentligt ansattes lønninger og overenskomster i aftalesystemet skal afgøres, hvor de nu hører hjemme.
Sagt mere konkret: Øremærkning af midler til særlige grupper, som er under disse overenskomstforhandlinger på det offentlige område, er således ikke altid politikernes opgave.
Der kan være nogle men’er, og dem kan man så altid komme ind på.
Hvad angår dagpengesystemet, har vi jo et dagpengesystem, som egentlig er med til at sikre folk i 52 uger, og virkeligheden er jo også, at hvis man kommer ud over de 52 uger, er der også et sikkerhedsnet, der gælder, og som man kan trække på.
Med hensyn til kontanthjælpen er det, som Enhedslisten er inde på, at man nu skal kunne tjene 2.000 kr. ved siden af.
Der kan man jo sige, at vores kontanthjælpssystem også er indrettet på, at kontanthjælp jo gerne skulle være noget, man kortvarigt er på, og så skal man videre ud på arbejdsmarkedet.
Det giver forslaget ikke basis for, mener vi.
Hvis man giver folk mere, hvorfor skal de så gå ud på arbejdsmarkedet, hvis de kan lade være med det?
Vi mener, at det system, der findes på nuværende tidspunkt, er ganske godt.
Så er der det omkring folkepension og folkepensionister, og jeg må jo sige, at jeg der kunne ridse en masse initiativer op, som Dansk Folkeparti har været med til, hvor vi virkelig har forbedret forholdene for de ældre: gratis vaccination, influenzavaccination, ældrechecken og andre ting, som jeg senere kan komme ind på.
Og det sidste vil jeg simpelt hen have med.
Men der er en masse gode initiativer, og aldrig er der blevet gjort så meget for de ældre som under den her regering, der har været støttet af Dansk Folkeparti.
Må jeg så ikke godt sige til sidst – hvis der er noget, jeg har glemt, skal jeg nok komme ind på det - at jeg når vi taler fattigdom, kan jeg ikke lade være med at tænke på noget meget specifikt, og det er, at fattigdom også kan være, at man har midlerne, men ikke kan finde ud af at bruge dem rigtigt.
Og der er jeg nødt til at nævne og kommentere Københavns Kommune.
Der har man altså en borgmester på det sociale område, som i øvrigt tilhører Enhedslisten, og der er så meget rod i det sociale system, at jeg synes, at det skriger til himlen; jeg synes også, at det er et stort bevis på fattigdom, nemlig at det sociale område her ikke kører.
Og der har jeg lidt den holdning, at jeg måske nok synes
fra Enhedslistens side taler man hele tiden om fattigdom og om, at det går skidt, og om, at det hele skal løftes, og om, at det hele er regeringens skyld – at når man har en borgmester, der ikke kan finde ud af at formidle et område, skal man ikke kaste med sten, når man selv bor i et kæmpestort glashus.