Sara Olsvig (IA), 2014-04-29:
Jeg vil også gerne starte med at takke for redegørelsen.
Det er rigtig godt at se, at man kommer godt rundt om de forskellige emner i redegørelsen.
Og i Inuit Ataqatigiit er vi rigtig glade for, at Folketinget i dag sætter særlig fokus på rigsfællesskabet.
Rigsfællesskabets konstruktion er under konstant udvikling.
Derfor er det også strengt nødvendigt, at vi på alle niveauer styrker vores indsats og evaluerer og forbedrer vores indbyrdes strukturer.
Det er vigtigt med en årlig debat som denne.
I den forbindelse vil jeg egentlig gerne lige kort anerkende, at Grønlands regeringsleder sådan set har taget tid af til at sidde og lytte til den her debat.
Jeg er glad for, at regeringsledere fra andre dele af rigsfællesskabet også viser interesse for den her debat, som jo er den første.
Nogle af de ting, jeg tidligere har fremhævet her fra talerstolen, vil jeg kort gentage.
Det handler bl.a. om, at der skal sikres et administrativt og strukturelt system, som tager højde for de sproglige forskelle, der er mellem Grønland og Danmark.
Alt for ofte oplever jeg, at vi sidder med lovarbejdet i Inatsisartut uden at være i besiddelse af de samme høringssvar, som Folketinget har, eller at alt det relaterede arbejde kun foreligger på dansk.
Det handler også om, at der er alt for lidt kontakt mellem vores to parlamenter, i forhold til hvor mange sagsområder der faktisk behandles begge steder.
Jeg vil igen opfordre Folketinget og regeringen til, at vi ser på, hvordan vi kan forbedre kommunikationen og koordinationen.
I en kronik, jeg skrev i 2012, stillede jeg spørgsmålet: Er Danmark klar til rigsfællesskabets udfordringer?
Jeg har været glad for at kunne konstatere, at der løbende har været stor fokus på de udfordringer og muligheder, der er med den udvikling, der sker, særlig på råstofområdet i Grønland og i forhold til forsvarets opgaver i Arktis.
Til tider er det da også, som om at andre væsentlige områder såsom retsvæsen, kriminalforsorgen, det generelle behov for øget fælles forståelse for vores historie og behovet for belysning af forhold, som fortsat skaber utryghed blandt vores borgere, drukner i stakken, der handler om potentielle oliefund, mulig uranudvinding og mulig jernmine.
I den forbindelse vil jeg endnu en gang slå fast, at beslutninger om, hvilke mineraler der udvindes hvor og hvornår, tages af Grønland selv.
Noget af det, der dog har sprunget mig i øjnene, er, at fokus på det mulige såkaldte råstofeventyr har fyldt proportionalt meget, i forhold til hvor lidt dette kommende erhverv reelt fylder i dagens grønlandske økonomi.
Selvfølgelig skal Grønland gribe mulighederne for at øge sine indtægter gennem råstoffer, men drømmen om råstofferne må ikke blive en sovepude, hverken i forhold til at udvikle andre erhverv i Grønland eller i forholdet mellem Grønland og Danmark.
Råstofferne bør ikke blive det definerende i forholdet mellem Grønland og Danmark.
Der er så mange andre områder, som skal udvikles, plejes og belyses for at vi kan opnå det ligeværd og den gensidige respekt, som vi selv har sat som fælles mål med selvstyreaftalen.
Jeg føler, at vi i alt for mange år har ventet på de mange milliarder fra olien eller mineralerne.
Realiteten er fortsat, at 90 pct. af vores eksport i dag kommer fra fiskeriet.
Det vil fortsætte med at være Grønlands økonomisk set vigtigste erhverv i mange år fremover.
For Inuit Ataqatigiit har vi derfor fastholdt et kontinuerligt fokus på forsøgsfiskeriet efter bl.a. makrel og sild, siden dette blev påbegyndt i 2010.
Af samme grund undrer det mig, at der i forbindelse med den nye aftale, der er indgået mellem Færøerne, Norge og EU, ikke har været en mere tydelig indsats for at sikre Grønlands interesser i forhold til makrelfiskeriet.
Nok er Grønland endnu ikke en anerkendt kyststat i den sammenhæng, men vores nu 4-årige forsøgsfiskeri viser med tydelighed, at vi har store interesser i makrelfiskeriet, og at vi fortsat vil fiske efter makrel.
Vigtigst af alt i denne sammenhæng er det for Inuit Ataqatigiit, at vi fremtidssikrer vores historiske fiskerettigheder.
Det undrer mig, og jeg vil derfor spørge statsministeren, hvad den danske regering har gjort og vil gøre for at sikre de bedste muligheder for grønlandske kvoter i de internationale makrelforhandlinger, ligesom jeg vil spørge statsministeren, hvad hun ser af udfordringer i forhold til rigsfællesskabet i denne sammenhæng.
I maj måned afholder Inuit Ataqatigiit endnu en konference her på Christiansborg.
Fokus er på netop samarbejde på erhvervsområdet.
Jeg ser rigtig meget frem til at byde grønlandske studerende, talere og deltagere fra erhvervslivet i både Grønland, Danmark og andre lande velkommen i Landstingssalen den 9. maj.
Kontakt med og fokus på de grønlandske studerende i forbindelse med udviklingen af erhvervssamarbejde er ekstremt vigtigt.
Vi skal have skabt gode praktikog uddannelsesmuligheder for de her studerende, og vi skal sikre, at de har kontakten til det grønlandske erhvervsliv, også mens de studerer her i Danmark, så de kommer hjem igen og besætter de mange arbejdspladser, der kan være.
Jeg er rigtig glad for det samarbejde, der er i gang mellem Grønland og Danmark på erhvervsområdet, og jeg ser meget frem til at se resultatet af det arbejde, der er i gang i vores respektive erhvervsministerier.
I Grønland står vi i den paradoksale situation, at ledigheden stiger voldsomt, samtidig med at der fortsat viser sig at være brug for udefrakommende arbejdskraft.
Bekæmpelse af ungdomsledigheden, uddannelse, efteruddannelse, opkvalificering og en stærk indsats over for den store gruppe af ledige, som har brug for sagsbehandling, inden de kan komme i beskæftigelse, er Inuit Ataqatigiits fokus.
Det er et langt, sejt træk, og jeg vil hermed opfordre alle til at tage del i denne opgave.
En bekymrende tendens er, at der her i Danmark ses flere og flere unge grønlændere på de sociale væresteder rundtomkring i landet.
Alt for mange vælger at rejse fra vores land for at prøve lykken her i Danmark.
Nogle har styrken til at bygge en god tilværelse op, og andre har desværre ikke.
Jeg er glad for, at socialministeren har taget denne udvikling alvorligt.
Meget af arbejdet skal selvfølgelig gøres hjemme i Grønland, og vi er i gang.
Men der er også områder, hvor Danmark har et medansvar.
Det gælder særlig de områder, som jeg synes at kunne fornemme er tabubelagte for dele af den danske befolkning.
Naalakkersuisut har besluttet at nedsætte en forsoningskommission.
Fra Inuit Ataqatigiits side efterlyser vi fortsat, hvad kommissoriet for denne kommission skal være.
Partiet er enigt i, at der er et tiltrængt behov for at forlige os med vores forskellighed og vores historie internt i Grønland.
Men der er også sager mellem Grønland og Danmark, som også handler om forsoning, og som vi allerede arbejder med.
Sagen om de såkaldt juridisk faderløse er en af dem.
Lovændringen, som skal rette op på de juridiske faderløses ret til en far, ligger klar til vedtagelse, men den danske regering ønsker ikke at indgå i en dialog med Grønland om den helt klare nye forskelsbehandling, loven indeholder, nemlig det forhold, at juridisk faderløse, som har juridiske fædre, der er døde, og hvis dødsboer er opgjort, ikke får samme genopretning som dem, hvis fædre tilfældigvis ikke er døde.
Med tiden er der selvfølgelig flere og flere af de juridisk faderløse, som har en juridisk far, der er død, og hvis dødsbo er opgjort.
Alt for mange år er der gået, uden at staten har fjernet denne menneskerettighedskrænkelse, og nu, hvor arbejdet endelig gøres, gøres det kun halvt.
Det er ikke tilfredsstillende.
Det er ikke rimeligt, at statsministeren gang på gang har kaldt sagen afsluttet, når Folketinget endnu ikke har færdigbehandlet sagen.
Det er heller ikke rimeligt, at man fra statens side nu fuldstændig har afvist at indgå i en dialog om sagen.
Det er paradoksalt, når man ser, hvor meget tid og hvor mange ressourcer der fra dansk side bruges på at udrede suverænitetsspørgsmål i forhold til råstoffer.
Ligeværd og gensidig respekt handler også om, at man fra begge sider åbner op for de sager, som kan være svære at håndtere, også juridisk, menneskeligt og følelsesmæssigt.
Mange mennesker er berørt af sagen om juridisk faderløse.
Vi er stort set alle i familie med nogle, som er juridisk faderløse.
Her i Danmark og i andre lande, hvor fædrene kommer fra, er der også mennesker, som berøres.
Fædrene og de juridisk faderløses søskende er jo også afskåret fra at have et ligeværdigt forhold til den juridisk faderløse person, som uheldigvis blev født på det forkerte sted på det forkerte tidspunkt og under den forkerte lov i forhold til at have ret til en far.
Det skal rettes op nu.
Jeg vil spørge igen: Er Danmark klar til rigsfællesskabets udfordringer?
Er rigsfællesskabet samlet set klar til vores fælles udfordringer?
Uanset hvordan vi vender og drejer det, er der nogle helt praktiske udfordringer, ligesom der også følelsesmæssigt er en del at bearbejde for os alle.
Alligevel er det pengene og råstofferne, som lader til at få den danske regering og Folketinget op af stolene.
Det kommer gang på gang til at handle om suverænitet og magtspil.
Lad os nu også fokusere på de mange andre vigtige forhold, som vi er fælles om at leve under, og som vi skal samarbejde om at løse og udvikle.
Selvstyret er for Grønlands vedkommende knap 5 år gammelt.
Aftalen mellem Grønland og Danmark er, at vi i fællesskab skal arbejde mod at øge Grønlands selvbestemmelse.
Skal rigsfællesskabet udvikles til et stærkt fællesskab, fordrer det engagement og dialog fra alle parter, ligesom opfyldelsen af selvstyreaftalen kræver en stærk indsats og evne til at føre dialog fra alle parters side.
Den dialog mener jeg mangler, og den skal vi have sat meget mere gang i.
Til sidst vil jeg sige, at Inuit Ataqatigiit støtter forslaget til vedtagelse, som blev fremsat tidligere i dag.
Qujanaq.