Morten Bødskov (S), 2012-05-03:
Tak for det.
Med beslutningsforslaget foreslås det at pålægge regeringen at optage forhandlinger med relevante lande for at styrke samarbejdet om overførsel af kriminelle udlændinge til afsoning af straf i hjemlandet.
Forslagsstillerne har bl.a. begrundet forslaget med, at et stort antal udlændinge afsoner en dom i danske fængsler, og at en effektiv overførselsprocedure ville kunne frigøre kapacitet i kriminalforsorgen.
Samtidig anfører forslagsstillerne, at der i forhold til visse lande også bør tages initiativ til et styrket samarbejde om efterforskning og forebyggelse af grænseoverskridende kriminalitet.
Jeg vil gerne starte med at slå fast, at regeringen er enig med forslagsstillerne i, at det er vigtigt at sikre kapaciteten i de danske fængsler og sætte ind over for grænseoverskridende kriminalitet.
Regeringen er også enig i, at det i mange tilfælde ville være ønskeligt, hvis domfældte udlændinge kunne afsone straffen i deres hjemlande.
Men jeg må så samtidig understrege, at det internationale samarbejde på området allerede i dag prioriteres højt, og efter regeringens opfattelse er der næppe nogen effektiviseringsgevinst at hente ved at søge at iværksætte supplerende tiltag på bilateralt niveau.
Regeringen kan derfor ikke støtte forslaget.
Forslagsstillerne henviser bl.a. til den nye EU-rammeafgørelse om overførsel af domfældte.
Rammeafgørelsen skulle være implementeret senest i december 2011.
Danmark har implementeret rammeafgørelsen, men det er ikke alle EU-medlemsstaterne, der er på plads endnu.
Ifølge forslagsstillerne kan der gøres mere end blot at afvente rammeafgørelsens fulde implementering.
Til det kan jeg sige, at jeg naturligvis gerne så, at rammeafgørelsen på nuværende tidspunkt var fuldt implementeret i de forskellige EU-medlemsstater, men der er efter min opfattelse i hvert fald to forhold, man ikke bør overse, når man skal vurdere det hensigtsmæssige i at forsøge at indføre supplerende tiltag bilateralt.
Det første er, at de internationale aftaler ikke indgås hen over natten.
De tager tid at forhandle, og de skal også implementeres i de enkelte landes lovgivninger og ratificeres, før de kan træde i kraft.
Altså langt de fleste af de her lande er allerede i gang.
Det er det ene.
Det andet er, at rammeafgørelsen i forvejen repræsenterer en væsentlig udvidelse af mulighederne for at overføre kriminelle EU-borgere til afsoning i hjemlandet.
Rammeafgørelsen indebærer, at en EU-medlemsstat, der anmodes om at overtage fuldbyrdelsen af en dom, som udgangspunkt vil være forpligtet til at gøre det, når der er tale om en dom vedrørende en af medlemsstaternes egne statsborgere.
Det gælder, uafhængigt af om den domfældte har givet sit samtykke til overførsel.
Jeg har derfor svært ved at forestille mig, at lande med et større antal indsatte i danske fængsler skulle være interesserede i at påtage sig mere vidtgående forpligtelser end dem, der allerede følger af rammeafgørelsen, eller at de skulle være villige til at implementere ændringerne tidligere, end de ellers havde tænkt sig, fordi Danmark beder om det.
Det er derfor regeringens opfattelse, at der ikke vil være nogen merværdi ved at forsøge at supplere rammeafgørelsen med bilaterale instrumenter.
Så er der spørgsmålet om de norske erfaringer på området.
Forslagsstillerne anfører, at Danmark kan tage ved lære af Norge, som bl.a. har indgået en række bilaterale aftaler med f.eks. Rumænien og Litauen om overførsel af domfældte til afsoning i hjemlandet.
Og vi har da også ligesom Norge iværksat en række effektiviseringsprocesser med henblik på at smidiggøre procedurerne i overførselssager.
Men vi må ikke glemme, at der i denne sammenhæng er en afgørende forskel mellem Danmark og Norge: Danmark er medlem af EU, og det er Norge ikke.
Når jeg fremhæver det, er det, fordi norske aftaler med f.eks. Rumænien og Litauen ifølge de oplysninger, vi har fået, er indgået med EU-rammeafgørelsen som forbillede.
Der er altså tale om, at Norge så at sige plukker stykvis, hvad Danmark allerede har fået med den fulde pakke.
Derfor finder regeringen, at der ikke er grundlag for, at Danmark efter norsk forbillede forsøger at indgå tilsvarende aftaler med f.eks. de nævnte stater.
I forhold til de norske erfaringer vil jeg endelig understrege, at regeringen ikke kan tilslutte sig en model, hvor Danmark yder økonomisk støtte til opbygning af fængselsvæsenet i andre lande.
De penge kan efter regeringens opfattelse bruges bedre i Danmark, og de andre EU-lande vil jo være forpligtet til at tage imod deres statsborgere, uanset om Danmark bygger fængsler til dem eller ej.
Så er der landene uden for EU.
F.eks. har en række af de lande, der har et større antal indsatte i danske fængsler, tiltrådt de relevante europarådskonventioner om overførsel af domfældte.
Til de lande vil overførslerne kunne ske efter regler, som indholdsmæssigt i vidt omfang svarer til EU-rammeafgørelsen, og som indeholder gode muligheder for overført domfældelse efter omstændighederne, også uden at de pågældende giver deres samtykke til det.
Naturligvis er der også lande uden for EU, som ikke har tiltrådt europarådskonventionerne eller andre relevante konventioner, som Danmark er part i.
Men for en række af de landes vedkommende kan det af andre grunde vise sig vanskeligt i praksis at sende kriminelle hjem til afsoning.
Her tænker jeg f.eks. på Irak og Somalia, som jo hører til de lande, der har et større antal indsatte i danske fængsler.
Her gør sig nogle forhold gældende, som efter min opfattelse gør det relevant at spørge, om eksistensen af formelle aftaler nu også reelt vil forbedre udsigterne til en overførsel til et af disse lande.
Der er næppe grund til at forvente sig en reel gevinst ved at forsøge sig med bilaterale overførselsaftaler i forhold til disse lande.
Som det andet indsatsområde peger forslagsstillerne på efterforskning og forebyggelse af grænseoverskridende kriminalitet.
Også her er det regeringens opfattelse, at der ikke er behov for yderligere tiltag på bilateralt niveau.
Der er allerede i dag i meget vidt omfang muligheder for at samarbejde internationalt om bekæmpelse af grænseoverskridende kriminalitet.
Samarbejdet er i dag primært forankret inden for rammerne af EU-samarbejdet og det nordiske samarbejde, men det foregår også bilateralt med de relevante lande, og dansk politi deltager aktivt heri.
Eksempelvis kan jeg nævne, at politiet deltager i operative møder i Europolregi, hvor det løbende overvejes, om det er hensigtsmæssigt, at to eller flere medlemsstater indgår i et konkret efterforskningssamarbejde, og om der i den forbindelse skal etableres et såkaldt fælles efterforskningshold.
Jeg kan også pege på, at politiet via sine forbindelsesofficerer har mulighed for at foretage mere uformelle drøftelser med de relevante stater om bl.a. konkrete efterforskninger.
Politiet har bl.a. udstationeret forbindelsesofficerer i Europol og ved Interpol.
Der er også som led i det nordiske samarbejde udstationeret forbindelsesofficerer i lande, hvor der er særlig strategisk eller operativt behov for et bilateralt samarbejde.
Politiet har herudover styrket sin nationale indsats over for kriminalitet begået i Danmark med relationer til udlandet.
Det er bl.a. sket ved at oprette en række taskforces, som de hedder, som bl.a. skal sættes ind over for bandekriminalitet og organiseret indbrudskriminalitet.
F.eks. er der på det seneste blevet oprettet både en Task Force Vest, der skal operere i Vestdanmark, og en Task Force Indbrud, der har base hos Nordsjællands Politi.
Politiet gør altså allerede god brug af de muligheder, der er på området, og som efter regeringens opfattelse er fuldt tilstrækkelige.
Der er derfor efter regeringens opfattelse ikke behov for yderligere tiltag på området for efterforskning og forebyggelse af grænseoverskridende kriminalitet.
Sammenfattende finder regeringen, at der ikke vil være nogen effektiviseringsgevinst at hente ved at forsøge at indføre supplerende tiltag på bilateralt niveau vedrørende overførsel af kriminelle til afsoning i hjemlandet.
Mulighederne for overførsel er allerede gode i dag, og der er ingen grund til at tro, at betydningen af de nye EU-reglers forsinkede implementering vil kunne afhjælpes med bilaterale aftaler.
Heller ikke i forhold til overførsel af domfældte til lande uden for EU kan man forvente, at samarbejdet reelt vil kunne effektiviseres med bilaterale instrumenter.
Med hensyn til den del af beslutningsforslaget, der vedrører behov for yderligere tiltag i forhold til efterforskning og forebyggelse af grænseoverskridende kriminalitet, gør dansk politi allerede i dag aktivt brug af de gode muligheder, der er for samarbejde i internationale fora og bilateralt med de relevante lande.
Det er derfor regeringens vurdering, at der heller ikke er behov for yderligere tiltag på det område.
Regeringen kan, som det måske også er fremgået, på den baggrund ikke støtte beslutningsforslaget.