Karen Jespersen (V), 2009-02-05:
Jeg vil gerne lige minde om forhistorien til det forslag, vi står med i dag, som vel går mere end 10 år tilbage - jeg kan ikke huske det nøjagtige årstal - til under den socialdemokratisk-radikale regering.
Da kom der på et tidspunkt en henvendelse fra borgmesteren i Helsingør Kommune, som havde store problemer med, at børn af romaer i meget vidt omfang ikke kom i skole, og de havde meget svært ved at få forældrene overbevist om, at det var et ansvar at sikre, at børnene kom i skole og overholdt undervisningspligten.
Derfor lagde borgmesteren op til en vurdering af, om det kunne lade sig gøre inden for lovens rammer at pålægge det som en aktiveringspligt, og at man kun fik udbetalt sin kontanthjælp, hvis man sørgede for, at børnene mødte i skolen.
Man kunne altså tage hele kontanthjælpen, man kunne tage forældrenes kontanthjælp, hvis ikke de sørgede for, at børnene kom i skole.
Det fik han så lov til, og det var en stor succes.
Børnene kom i skole, forældrene sørgede for, at deres børn kom i skole
jeg kan ikke huske, om der overhovedet var nogen, der fik taget deres kontanthjælp - og det, at man lavede den kobling, var faktisk medvirkende til, at børnene kom i skole, og alle var glade.
Det var en af de her såkaldte vindersituationer for alle.
Det endte jo så med, at Ankestyrelsen underkendte det og sagde, at der ikke var lovgrundlag for det.
Man prøvede så at undersøge, om der kunne skaffes lovgrundlag, og det endte så med forældrepålæg, som jo er en langt mere begrænset økonomisk sanktion end den ordning, der var i funktion i 1990'erne.
Jeg mener, at erfaringerne fra det tidspunkt er en understregning af, at det virker.
Det går lidt på kryds og tværs af sociale og kulturelle skel, men det er der, og vi kan se det, ved at det bekymrende fravær i skolen er stigende.
Man kan se en tilsvarende udvikling i andre lande.
Jeg læste en udtalelse fra borgmesteren i Berlin, der sådan halvt i desperation, halvt i alvor opfordrede til, at man droppede undervisningspligten, fordi det jo var helt umuligt at sørge for, at børnene faktisk kom i skole.
Jeg mener også, at det er vigtigt, at man tilkendegiver over for de unge, at de skal lære, at deres handlinger har konsekvenser.
Jeg besøgte et boligområde her i Københavns Vestegn, og her snakkede vi om de her ting.
De sagde: Det er sjovt, du siger det, for vi har lige præcis haft nogle unge, som har forøvet en masse hærværk, og dem har vi netop nu sat i gang med at rette op på det.
Det var jo sådan en slags ungepålæg, og det gik faktisk fint med at bruge sin autoritet som voksen, altså at man faktisk fik de unge, store børn, til at gøre de skader, de havde forvoldt, gode igen.
Der er selvfølgelig ikke nogen enkel løsning på, hvordan man får det værdiskred vendt om igen.
Og vi ved jo så faktisk fra 1990'erne, at hele den kobling kan virke til meget stor gavn, ikke bare for børnene og forældrene, men også for lokalsamfundet.
Jeg håber på, at det her kan være et skub i den retning.
Men det er selvfølgelig noget, vi hele tiden skal vurdere og hele tiden have en samlet vurdering af: Hvordan sikrer vi, at der ikke sker sådan et forfald af nogle grundlæggende holdninger og værdier blandt børn og unge og deres forældre og, ja, af os alle sammen med?