Mette Frederiksen (S), 2016-02-12:
Lad os gå igennem den svære proces, for vi kommer ikke videre som samfund, hvis ikke vi gør det forsøg.
Jeg vil gerne takke både Enhedslisten, SF og Alternativet for at bakke op om beslutningsforslaget.
Desværre er jeg ikke overrasket over, at Venstre, Konservative og Liberal Alliance ikke ønsker at støtte det.
Noget mere besynderligt finder jeg Dansk Folkeparti og Det Radikale Venstres afvisning af beslutningsforslaget her.
Det er vel svært at påstå, at man vil nogle af de mest udsatte grupper, hvis ikke man er villig til at påbegynde den her diskussion, når man nu får muligheden derfor.
Jeg vil også efter diskussionen i dag insistere på, at vi som samfund giver en undskyldning af to årsager.
Blandt dem, der har været udsat for de overgreb, vi har diskuteret i dag, er der stadig nulevende.
For dem er situationen ikke fortid, det er nutid.
De lever deres liv, mange med ar på krop og sjæl, og måske værre end det, så ved jeg efter samtaler med flere af de berørte, at mange også stadig lever med tvivlen, skammen og skyldfølelsen over de overgreb, der fandt sted.
De lever med sorgen over de kammerater, der ikke magtede at få et liv til at fungere.
Det er nok for meget at håbe på, at en officiel undskyldning automatisk vil bringe tilgivelse for ofrene for uhyrlighederne, men en undskyldning vil kunne bidrage til, at noget af den skyld, der blev banket ind i drengekroppene, bliver løftet fra deres skuldre, de skuldre, der igennem et helt liv har båret byrder, som ingen mennesker i vores samfund bør udsættes for.
Og fra samtaler med flere af de berørte, som det her beslutningsforslag omhandler, ved jeg, at erstatning ikke er det, der har været det primære mål, f.eks. for Godhavnsdrengenes kamp.
Spørgsmålet om erstatning er jeg selv både åben og positiv over for.
Jeg synes sådan set, at det på mange måder ville være utrolig rimeligt.
Det skal vi gøre rigtigt.
Det tror jeg sådan set også vi kan finde en løsning på.
Det er vigtigt, at vi gør det her rigtigt, og at vi ikke fremover glemmer nogle af de mennesker, der har mest behov for opmærksomhed, i historiens glemsel, som det har været tilfældet indtil nu.
Det er jo vores historie, der har gjort Danmark til det land, vi er i dag, på godt og på ondt.
Den ubarmhjertighed, som Godhavnsdrengene og andre med dem er blevet mødt med, er en del af, hvem vi er som befolkning og som samfund.
Men hvordan vi kommer videre, beslutter vi jo her.
Jeg kan måske sige det så enkelt, at jeg mener, at beslutningsforslaget i dag handler om anstændighed.
Hvis vi som samfund skal blive klogere og med oprejst pande vide med os selv, at vi har haft modet til at se vores egen historie i øjnene, tror jeg, at det kræver en undskyldning, en ærlig og oprigtig undskyldning, for at begynde den rejse, det også er at læge sårene på vores historie for at give de berørte en velfortjent hvile og en vished for, at den stat, der svigtede engang, oprigtig beklager dens gerninger og det svigt, de bliver mødt af.
Så når alt kommer til alt handler beslutningsforslaget her om anstændighed.
Historien om Danmark er jo på mange måder historien om et land, der har udviklet sig socialpolitisk med en enorm hast og en enorm kraft.
Uden sammenligning er vi i dag et af verdens bedste samfund.
Vi har en stor grad af lighed, vi har markant færre sociale problemer, vi har en høj grad af tryghed, beskyttelse og rettigheder, ikke mindst for vores udsatte borgere.
De blinde vinkler findes i dag, når den negative sociale arv bliver vigtigere end vores evner; når børn omsorgssvigtes, først i deres hjem og efterfølgende af myndighederne, og når dårlige levevilkår ikke i tilstrækkelig grad udfordres af os andre og forandres.
Og de blinde vinkler findes i vores historie.
Det er det, debatten i dag har handlet om.
Som en del af den moderne danmarkshistorie har vi en række medborgere, der har været anbragt på børnehjem i efterkrigstiden.
På nogle af stederne var forholdene ordentlige, i hvert fald set gennem samtidens briller, men andre steder var forholdene umenneskelige. Godhavnsrapporten fortæller om børn, der er blevet voldtaget; børn, der er blevet mishandlet og misrøgtet, både hvad angår forkerte pædagogiske principper og næsten værst af alt en total mangel på menneskelig omsorg.
Og i den daværende Åndssvageforsorg, som jo faktisk fungerede helt frem til 1980, ved vi, at mennesker med funktionsnedsættelser er blevet gemt væk, tvangssteriliseret og berøvet deres frihed og deres værdighed.
Vi ved, at der er børn, der mod deres vilje er blevet deporteret væk fra Grønland til Danmark – både mod deres egen vilje og mod familiens vilje.
Alt det her lyder jo som en fjern fortid og som et helt andet samfund, men det er ikke en fjern fortid.
Dem, der var drenge på børnehjemmene i 1960'erne, er i dag voksne mænd, og flere er til stede i salen.
Og nogle af de kvinder, der fik frataget moderskabet, og som på baggrund af tvivlsomme psykiatriske erklæringer blev erklæret åndssvage, lever i dag.
Derfor er det ikke rigtigt, når den nuværende socialminister udtaler, at der var tale om en anden tid.
Det her er vores tid.
Det måske allerværste er, at fælles for de mange er, at vi andre ikke har set dem.
I vores samfundsmæssige kollektive erindring har denne skyggeside af vores udvikling ikke endnu fundet sin plads.
Det er derfor, at vi fremsætter beslutningsforslaget.
For det mørke kapitel af danmarkshistorien skal ud i lyset.
Det skal ind i Folketingssalen.
Det skal være en del af vores erindring, vores forståelse og vores udvikling, og ofrene skal have en undskyldning.
Som samfund har vi nu muligheden for at påtage os det ansvar, vi svigtede dengang.
Det er rigtigt, hvad flere har sagt, nemlig at vi i Danmark ikke har nogen lang tradition for at give undskyldninger.
Og jeg ved, at man gennem nutidens briller kan komme til at dømme fortiden forkert.
Men systematisk vold, voldtægt og andre seksuelle overgreb har aldrig været inden for lovens rammer.
Og manglende kontrol og tilsyn fra myndighedernes side repræsenterer jo i sig selv et dobbelt svigt.
Den alt for blinde tro på få lægers ord i Åndssvageforsorgen repræsenterer både et fagligt og et menneskeligt svigt.
Jeg anerkender fuldt ud, at det fagligt set er svært at foretage afgrænsningen af, hvem der skal have en undskyldning, og hvem der ikke skal.
Men lad os så påbegynde den svære proces.
Lad os få foretaget den faglige vurdering.