Morten Østergaard (RV), 2015-03-17:
Jeg vil da starte med at takke for den meget brede opbakning, der har været til lovforslaget.
Det er som sagt et ud af 33 konkrete initiativer i regeringens nationale strategi mod æresrelaterede konflikter, som har til formål at bekæmpe æresrelaterede konflikter, tvangsægteskaber, social kontrol m.v. Som det også er fremgået af debatten, er forslagets kerne, at den faktiske adresse slet ikke fremgår af cpr-registeret og derfor heller ikke fra CPR vil blive leveret til de mange it-systemer, som aftager data fra cpr-registeret.
Det er en klar forbedring i forhold til i dag, og det indebærer en reel begrænsning, i forhold til hvor mange der rent faktisk kan få kendskab til adressen.
Men så synes jeg også, at det måske er vigtigt på det her tidspunkt i debatten at få slået en pæl igennem en myte, der nu er båret ved til, særlig af hr. Ole Birk Olesen.
Det er jo ikke udtryk for, at det nuværende system ikke fungerer.
Vi har ikke konkrete eksempler – jeg har i hvert fald ikke kendskab til konkrete eksempler – på, at der ad den vej er skabt problemer for folk i æresrelaterede konflikter, men vi ved, at det er et stærkt ønske, som kan bidrage til trygheden, at man får lavet den her model for de særlig grelle tilfælde.
Men det er altså ikke sådan, at man kan sige, at adressebeskyttelsen ikke fungerer.
Vi har altså valgt det her, fordi det har været rejst som et ønske, fordi det har været noget, der kunne bidrage til trygheden, og fordi vi ikke har lyst til at vente på, at situationen eventuelt måtte opstå.
Så er der nogle, der spørger, om målgruppen er for snæver.
Det diskuterer vi gerne under udvalgsbehandlingen, men det er en diskussion, som er opstået på baggrund bl.a. af et stærkt ønske fra kvindekrisecentre, hvor jeg tror det bl.a. handler om trygheden og det at føle sig sikker på, at man nu rent faktisk lever, uden at nogen har kendskab til ens adresse, og det er jo derfor, vi har valgt at gøre det på den måde.
Vi svarer selvfølgelig også på spørgsmål om politiets kompetence i den henseende, men jeg tror og håber da, at vi er enige om, at her i landet er det i sidste ende politiets opgave at vurdere, hvem der er udsat, og hvem der ikke er, al den stund at der jo kan være forskellige redskaber, der skal tages i anvendelse.
Så til det spørgsmål, som også blev rejst om, hvordan borgernes adresse skal håndteres: Her vil jeg bare understrege, at det er der jo allerede regler for i dag, og at der er logning i systemet.
Det er oplysninger, som er underlagt forskellige regler i persondatalovgivningen og forvaltningsloven.
Som sagt hører personbeskyttelse under politiet, og derfor skal man, hvis man er forfulgt og er i risiko for at blive fundet, henvende sig til politiet.
Så har de en række redskaber ud over det, der måtte ligge her, til at yde personbeskyttelse.
Men vi går altså med lovforslaget en ny vej i forsøget på at yde sårbare borgere hjælp og give dem tryghed.
Derfor har jeg besluttet, og det kan måske også være et svar til de mange, der har ideer til, hvad man ellers kunne gøre,
at vi efter 1 år udarbejder en redegørelse over, hvordan det har virket i praksis.
Så kan vi på den baggrund også vurdere, om vi synes, at forslaget og lovgivningen er af den rette støbning.
Jeg står naturligvis til rådighed for besvarelse af de spørgsmål, som udvalget måtte ønske at få nærmere belyst, når vi kommer i gang med det.