Edmund Joensen (SP), 2015-05-05:
Her ved den sidste debat om rigsfællesskabet i denne valgperiode vil jeg benytte lejligheden til at gøre en kort status.
Der er selvfølgelig fordele og ulemper ved alle fællesskaber, men det grundliggende for alle parter i rigsfællesskabet er, at fordelene er meget større end ulemperne.
Der er plusser og minusser ved den nuværende regerings politik i relation til fællesskabet.
Det er f.eks. et plus, at vi nu har faste rigsfællesskabsdebatter her i salen, og at medlemmerne har overvundet berøringsangsten over for Færøerne og Grønland.
Det er et plus, at vi er kommet over boykotten af Færøerne, men det er et minus, at Færøerne og Danmark ikke sammen og for længe siden har slået et fælles slag for at forbedre Færøernes adgang til EU-markedet
Det er et plus, at Danmark skal tage stilling til bankunionen.
Nu skal vi vide, hvordan resten af rigsfællesskabet dækkes ind så godt som muligt.
Det er også et absolut plus, at alle partier her i huset er enige om at fjerne interne grænsehindringer i rigsfællesskabet.
Men det må siges at være et minus, at regeringen skynder sig langsomt og endnu ikke har iværksat arbejdet.
Sådan er der gode takter, men også streger i regningen, når vi gør status over rigsfællesskabets tilstand.
Overordnet set er fællesskabet i rimelig god stand – vi samarbejder og lytter til hinanden, men der mangler konkrete initiativer både fra dansk og færøsk side, initiativer, der kan være midler til bedre at udvikle rigsfællesskabet.
Regeringens redegørelse viser med tydelighed, at der er en manglende finanspolitisk holdbarhed på Grønland og Færøerne.
Derfor er der som tidligere sagt i dag store økonomiske udfordringer i begge lande.
Det gælder også områder, hvor Færøerne og Danmark har fælles ansvar.
Disse områder nævnes ikke i Statsministeriets redegørelse, men det, jeg taler om, er vigtige velfærdsområder, som Danmark og Færøerne finansierer i fællesskab efter § 9 i hjemmestyreloven.
Hvad har regeringen sagt?
For præcis 5 måneder siden sagde statsministeren her i salen, at »så længe et område ikke er overtaget, er det vores pligt at sikre, at standarderne er stort set de samme i hele rigsfællesskabet«.
Det er et forpligtende løfte, og jeg tager for givet, at det står til troende.
Hvordan er så standarden på Færøerne i forhold til i Danmark?
Hvis vi tager sundhedsområdet som eksempel, kan vi se, at forskellen er markant.
Lad os se på nogle nøgletal.
10,6 pct. af Danmarks BNP går til sundhed; på Færøerne er man nede på 7,7 pct. af BNP.
På Færøerne er der lige nu en debat, en omfattende debat, om lægemangel.
Vi mangler over 50 læger.
Det svarer til, at man i Danmark ville mangle over 5.000 læger.
Færøernes lægeforening oplyser, at der f.eks. er ikke er nogen kræftlæge, ingen neurolog, ingen lungelæge, og der er ingen hudlæge, og jeg kunne blive ved.
Det er ikke så mærkeligt, hvis mange tænker, at det er risikabelt at blive alvorligt syg på Færøerne, for situationen er alvorlig.
Borgerne på Færøerne, og de er som bekendt danske statsborgere, risikerer at få mindre og værre diagnostik og mindre og værre behandling og dermed mindre fordel af de store fremskridt, der kendetegner lægevidenskaben andre steder, f.eks. i Danmark.
Mit budskab er, at der, som jeg ser det, ikke tilnærmelsesvis er samme standard inden for sundhedsområdet i rigsfællesskabet, sådan som statsministeren har sagt at regeringen har pligt til at sikre.
På Færøerne har man selvfølgelig pligt til at få så meget sundhed som muligt for pengene, og regeringens pligt må være at sikre, at alle statsborgere har en nogenlunde lige adgang til sundhedstjenester.
Derfor må jeg høre, hvad statsministeren siger: Hvordan vil regeringen sikre, at Færøerne kommer op på et niveau i sundhedsvæsenet, der er stort set det samme som det danske?