Niels Sindal (S), 2009-10-21:
Ved sidste års forhandling vedrørende det nordiske samarbejde beskrev jeg den nye udvikling, man kunne opleve i Norden.
Jeg husker tydeligt en efterfølgende kommentarer fra en journalist, nemlig: Var det nu ikke at tage munden for fuld?
Man kan med rette være bekymret, når man udtaler sig om fremtiden og et anderledes Norden, men jeg føler, at jeg får ret.
Vi kan i dag konstatere, at det nordiske samarbejde er mere bæredygtigt; det udvikler sig og bidrager således ikke kun til et fællesskab, men også til en nordisk dimension i de enkelte lande.
Jeg vil gerne takke for samarbejdet med ministeren.
Jeg vil også takke for samarbejdet med den danske delegation og medarbejderne, for når vi i dag skal hakke af, hvad vi egentlig talte om ved sidste redegørelse, må man sige, at vi faktisk er nået langt, og det synes jeg skyldes et godt samarbejde.
Jeg skal nævne enkelte sagsområder.
Sidste år havde vi en række drøftelser om globaliseringsinitiativet og finansieringen.
På det tidspunkt mente vi, at der var grundlæggende problemer, og det var der.
Nordisk Ministerråd og Nordisk Råd er efter min opfattelse nået frem til en værdig procedure.
Nordisk Råds budgetgruppe inddrages nu langt tidligere og på en mere konstruktiv måde.
Men som ministeren er klar over – og måske også er enig i – mangler vi et overblik over antallet af projekter, der er kørende.
Jeg tror, vi er klar til at se på en omkalfatring af budgettet: Hvad skal gå som drift?
Hvad skal vi tage ud for at kunne gøre noget andet?
Jeg vil foreslå, at Nordisk Råd og ministerrådet i den kommende budgetprocedure er åbne og konstruktive i en fælles analyse af, hvad vi skal bruge pengene til – vi skal jo være enige – ikke som et spareprojekt, men som en metode til at komme videre.
Med sidste års introduktion af globaliseringsinitiativet in mente kunne det være gjort bedre; det var for let bare at sige globalisering.
Grænsehindringer: Arbejdet med at løse disse problemer skrider efter min opfattelse godt frem.
Man har fået identificeret en række væsentlige problemfelter i den sammenhæng.
Med det efterhånden store fælles arbejdsmarked, vi har i Norden – virksomheder med afdelinger her og der – er det en nødvendighed at forhindre barrierer, der begrænser en fælles nordisk vækst, forhindre barrierer, der begrænser nordiske borgere i at virke sammen.
I den sammenhæng vil et øget nordisk samarbejde om implementeringen af EU-direktiver være et ønske.
På det område har Nordisk Råd sat dagsordenen for år tilbage.
Det har været et stort ønske at virke sammen i EU-processen.
Jeg finder den fælles nordiske støtte til Island særdeles vigtig; det giver også et godt perspektiv i forhold til EU.
Men bedst af alt er, at det understreger en fælles vilje til også at være opmærksom på det nordatlantiske, det tryghedsskabende i det vestnordiske.
Siden den sidste redegørelse har vi fået den såkaldte Stoltenbergrapport, en redegørelse, der beskriver muligheder og udfordringer i forhold til en fælles nordisk tilgang til forsvars- og sikkerhedspolitik, og jeg understreger »tilgang«; det er ikke nødvendigvis en lovgivning.
Det er endnu et eksempel på muligheder for en ny nordisk dimension.
Der vil blive en forespørgselsdebat den 12. november her i Tinget.
Men allerede på sessionen i næste uge vil Nordisk Råd drøfte rapporten, og jeg skal ikke undlade at udtrykke mine forventninger til gode og konstruktive debatter, såvel i Stockholm som senere her i Tinget.
Nordisk Råd er også en del af det arktiske samarbejde og Østersøsamarbejdet.
Disse arbejdsområder bliver stadig vigtigere.
Ministerråd og parlamentarikere bliver bl.a. via disse institutioner aktører i det europæiske, i det globale.
Nu er det arktiske for tiden meget omtalt – alle ved hvorfor – og jeg vil gerne benytte lejligheden til at rose fædre og mødre, der tog initiativ til dette samarbejde for år tilbage.
Nogle af de bedste videnskabelige arbejder er en direkte udledning af dette samarbejde.
I forhold til Østersøsamarbejdet har vi også en idé om, at vi skulle snakke infrastruktur og energi osv.
Derfor vil jeg benytte lejligheden til at stille et spørgsmål til ministeren: Hvad er det, der gør, at Danmark anerkender Nord Stream, og at Sverige ikke gør?
Er det en regeringsbeslutning, eller er det en administrativ beslutning?
Nord Stream er en gasledning, der går fra Rusland til Tyskland, og vi ved fra Østersøsamarbejdet, at de baltiske lande og polakkerne er meget mod det.
Danmark har godkendt, at den kommer igennem dansk farvand.
Svenskerne er imod det.
Det er et eksempel på et område, hvor vi måske skulle have brugt lidt flere kræfter på at tale sammen.
Til slut vil jeg minde ministeren om, at det nordiske også er kultur, sprogforståelse, forbrugere – alle de mere daglige ting, som er med til at skabe nordisk samhørighed.