Mette Bock (LA), 2015-05-12:
Jeg synes, den her debat om befolkningernes ret til selvbestemmelse er utrolig spændende, og jeg vil gerne takke udenrigsministeren for den indledningsvise redegørelse for forskellen mellem retten til indre selvbestemmelse og retten til ydre selvbestemmelse, altså retten til eventuel løsrivelse.
Med henblik på den indre ret viser al historisk erfaring jo, at hvis man først begynder at fratage et folkeslag retten til at tale eget sprog, til at danne egne foreninger, til at lave egne skoler osv., så går det galt.
Jeg synes i den forbindelse det er værd at minde om, at vi den 29. marts faktisk fejrede 60-året for København-Bonn-erklæringerne, som tilfældigvis hedder Bonn-København-erklæringerne i Tyskland.
Det gjorde vi i Berlin, hvor bl.a. både den danske og den tyske udenrigsminister var til stede, og repræsentanter for det danske og tyske mindretal var til stede.
Det, der er det fantastiske ved de erklæringer, er jo netop, at det ikke er en aftale, hvor landene binder hinanden, men det er to enslydende erklæringer, der er blevet lagt ved siden af hinanden, hvor danskerne forpligtede sig over for vores tyske mindretal, og Vesttyskland forpligtede sig over for det danske mindretal i Sydslesvig.
Den form for selvregulering, kunne man sige, kunne vi ønske der var andre befolkningsgrupper der havde inden for egne territorialgrænser.
Det kunne de lade sig inspirere af.
Det kunne jeg rigtig godt ønske mig, og det tror jeg faktisk også de kunne lade sig inspirere af i Spanien, taget i betragtning hvordan diskussionen er der.
Så er der det med retten til løsrivelse.
Jeg kunne godt tænke mig at referere fra et fantastisk spændende foredrag, jeg hørte her i weekenden.
Jeg var til Grænseforeningens årlige sendemandsmøde, hvor der var 200 sendemænd til stede.
Der holdt professor Uffe Østergaard, der jo er historiker, et fremragende foredrag, hvor han fremlagde den tese, at med hensyn til udviklingen i EU kunne han godt forestille sig, at vi om et par årtier ikke bare er 28 medlemsnationer, men måske 10 eller 15 flere, uden at det geografiske område er blevet udvidet.
Hans pointe var, at med hensyn til diskussioner om Skotland, om Catalonien og andre steder i Europa bliver den regionale selvbevidsthed stærkere og stærkere i de her år.
Man vil måske gerne være med i det store fællesskab, men man vil ikke være med som en del af den modernation, man faktisk hører til.
Det synes jeg var en utrolig spændende tese, og det er også interessant at se i forlængelse af det netop afholdte britiske valg, at de der skotter, som tog hele brættet, i forbindelse med den kommende folkeafstemning om briternes fortsatte medlemskab af EU bare meddelte, at hvis det viser sig, at briterne vil melde sig ud af EU, så vil skotterne arbejde endnu hårdere for løsrivelse, hvorefter de omgående vil søge om optagelse i EU.
Det er da interessant.
Det er da nogle interessante lange bølger, og udviklingsperspektivet er, at vi ser flere regioner, som langsomt vil kræve større selvstændighed og måske i sidste ende løsrivelse.
Det kan man jo ikke udelukke i forhold til Skotland, f.eks., og catalonierne arbejder også hårdt for sagen.
Det er nogle rigtig, rigtig spændende perspektiver på den lange bane.
Men vi tilslutter os det brede forslag til vedtagelse, der er blevet fremsat, fordi det angående Catalonien jo i sidste ende må være et spørgsmål om dialog mellem Spanien og catalonierne selv.
Tak for ordet.