Özlem Sara Cekic (SF), 2015-02-19:
Tak for debatten, og tak for alle jeres kommentarer.
Jeg vil rigtig gerne fortælle lidt om selve beslutningsforslaget, men inden da vil jeg gerne lige knytte et par ord til de bemærkninger, der er kommet.
Først vil jeg sige i forhold til det med, om man som parti gerne må fremsætte et forslag, når man har siddet med i finanslovsforhandlingerne, at hvis man skulle følge den logik, skulle man jo slet ikke starte forhandlinger f.eks. om det her med terrorbekæmpelse, fordi man har siddet med ved finanslovsforhandlingerne.
Altså, hvis der pludselig skete et eller andet, og der var et behov, så skulle man slet ikke gøre noget.
Det er noget, jeg slet ikke har hørt tidligere; da den tidligere regering sad og forhandlede, kunne Dansk Folkeparti og andre stille en række forslag.
Det er den ene del.
Det andet er, at vi faktisk har taget det her forslag med til finanslovsforhandlingerne.
Helt konkret foreslog vi, at børn af psykisk og fysisk syge, børn, hvis mor eller far havde taget deres eget liv, og børn af misbrugere faktisk specifikt blev nævnt som en pårørendegruppe, som man kunne gå ind og gøre en forskel for.
Men det kom vi ikke igennem med, og derfor foreslår vi det her.
Men det slutter jo ikke, for der er jo også lige om lidt forhandlinger om forebyggelsespakken, og der vil vi også tage det her forslag med.
Men hvis jeg lige skal fortælle lidt om selve forslaget, vil jeg sige, at der er rigtig meget forskning, der viser, at når børn er pårørende til voksne, der er syge, så bliver de påvirket, og vi kan se, at de her børn bliver påvirket i en sådan grad, at det faktisk ikke er særlig sundt for dem.
Det er i forvejen rigtig svært at være pårørende til nogen, der er syg, men når man så samtidig ikke er så stor, og ens alder i hvert fald også gør det enormt svært at følge med i, hvad der sker, så er det jo sådan, at der er behov for, at man, hvis ens mor eller far har en alvorlig fysisk eller psykisk sygdom eller et misbrug eller de har taget deres eget liv, får hjælp.
Som jeg også har skrevet i bemærkningerne, og som hr. Simon Emil Ammitzbøll også påpeger, så er der jo faktisk rigtig mange steder, hvor man gør det rigtig godt.
Og det siger jeg også for ligesom at anerkende, at der er en række initiativer – og her er nogle af dem baseret på puljer, mens det andre steder er noget, kommunen har iværksat, eller som regionen har syntes var vigtigt – men systematikken er der ikke.
Her kunne man jo lave et kompetencenetværk, hvor man går ind og siger, at der blandt personalet, der er på afdelingerne, er en, som har ansvaret for at sikre, at børnene ikke bliver glemt, at man husker at spørge børnene, når deres mor eller far er syg, om der er nogen, der tager hånd om dem.
Det er jo heldigvis sådan, at der er rigtig mange børn, der har et meget stort og stærkt netværk, men der er jo også børn, som falder igennem, som ikke har den nødvendige støtte i deres netværk, og som har brug for en ekstra indsats.
Det kan være i form af en samtale, hvor man lige fortæller, hvad der sker med mor eller far, men det kan også godt være, ved at man underretter kommunen og siger: Her er der et barn, hvis mor eller far har det rigtig svært og er syg; kan I ikke tage hånd om det her barn?
Og derfor synes jeg jo også, det er meget interessant at se på, hvordan de sådan grundlæggende gør det i vores nabolande.
Der har man så gjort det i Norge, at man har lavet det her kompetencenetværk, hvor man også har sørget for, at børnene som pårørende systematisk bliver inddraget og informeret, og der synes jeg faktisk det er enormt spændende at se på: Hvad er det, vi kan gøre, for at de her børn får det bedre?
Det gør det nogle steder, men man kan jo f.eks. også bare høre, hvad de siger i TUBA, som har med børn at gøre, som kommer fra familier, hvor der har været et overforbrug af alkohol, eller man kan snakke med Livslinien eller en række andre steder.
Hvis mor eller far har taget sit eget liv og barnet sidder tilbage, er hjælpen jo stadig væk meget afhængig af, hvor man bor i landet, hvilken afdeling man er koblet på, eller hvilket projekt der kører lige præcis i den kommune eller i den region.
Nu, hvor vi så snakker om hele den her inklusionsdagsorden i forhold til folkeskolen og mange andre steder, er det jo også vigtigt for børnenes egen sundhed, at der er nogen, der tager hånd om det.
Jeg er selv uddannet som sygeplejerske.
Jeg vil ikke sige, at min egen faggruppe er bedre end alle andre, men vi glemmer faktisk børnene, fordi vi tror, at pårørende ikke er børn.
Mange af os foretager jo også tilsyn på psykiatriske afdelinger.
Der kan man jo se, at der venteværelserne ikke er bare en eneste ting, der indikerer, at de patienter, der er indlagt, også har børn.
Når vi spørger dem, hvad de gør med patienternes børn, er der jo desværre nogle steder, hvor de svarer, at det ikke er godt, at de kommer her.
Her tænker man: Hvorfor det?
Har det barn ikke vidst, at moren har været rigtig syg?
For barnet har jo boet sammen med den her mor.
Hvorfor er det, man ikke tager hånd om de her børn? Det er det her et forsøg på, og jeg kan høre, at der er en ret stor og bred opbakning til selve intentionen, og så håber jeg, at vi i fællesskab kan arbejde videre med det i udvalget.
Vi kan eventuelt gå hen og se på, hvad man gør i vores nabolande, bl.a. i Norge, så vi kunne blive inspireret af det, i forhold til at vi her fra Christiansborgs side også kan gøre en forskel for de her børn.