Morten Messerschmidt (DF), 2007-04-12:
Det er jo en tilbagevendende begivenhed at diskutere WTO-aftaler og frihandel her i Folketingssalen, og det er der sådan set også god grund til, for der er ingen tvivl om, at vejen til en bedre verden, vejen til en rigere verden, vejen til en verden, hvor flere har grundlæggende rettigheder – arbejdstagerrettigheder, arbejdsmiljørettigheder, demokratiske rettigheder osv. – er frihandel, fordi frihandel er forudsætningen for at skabe den økonomiske vækst og det økonomiske udgangspunkt, der netop skal til for at give borgerne de rettigheder.
Jeg tror, at vi alle sammen er blevet slået med frygt over de frygtelige billeder, der har været af forhold i Kina, i Indien og i andre dele af den tredje verden, hvor vi har set grelle eksempler på børnearbejde, på helt horrible arbejdsmiljøforhold, på slavearbejde osv.
Der er ingen tvivl om, at vi må gøre et aktivt arbejde for at få skabt en forbindelse til de her lande, så man får en forpligtende dialog og et samarbejde om at få afhjulpet de her mange problemer, men altså også om at få skabt frihandel.
Det gælder sådan set både, når man taler i FN-regi, og når man taler i WTO-regi, i Europarådets regi eller noget som helst andet.
Det er her, kampen må stå i retning af mere fri handel.
Henstillinger og formaninger kan være en god ting, men de kan ikke gøre noget uden det økonomiske udgangspunkt.
Det er fint nok, at vi kan sige, hvordan man skal indrette sit arbejdsmarked.
Vi har givetvis en masse ideer om, hvordan Kina og de andre lande, vi taler om, bør ændre sig for at skabe bedre forhold for deres arbejdstagere, men det er og bliver tom snak, hvis ikke vi også skaber mulighed for, at de her lande kan få en økonomi op at stå, så de kan finansiere de mange redskaber, der skal til.
Jeg må altså sige, at der i det utal af debatter, vi har haft om frihandel her i Folketinget, jo politisk tegner sig et meget klart billede.
Der er nogle partier, som ønsker at tage ansvaret.
Der er nogle, der ønsker at sige: Dette er vejen, vi skal gå, dette er mulighedernes vej.
Og så er der et parti, sjovt nok det samme parti, som også starter alle de her forespørgselsdebatter, som ikke ønsker andet end rent snak.
Det er jeg altså nødt til at sige.
For det er helt klart, at det er de samme spørgsmål, der bliver stillet hver eneste gang, og det er de samme diskurser, vi får fremlagt hver eneste gang, og det er sjovt nok derfor også de samme svar, som Enhedslisten får hver eneste gang.
For mig at se
er der kun en vej, og det er frihandel, global frihandel.
Verdensbanken har beregnet, at tolden på alene industrivarer andrager et så anseligt beløb som 190 mia. US-dollar.
En halvering af subsidierne og af de handelsbarrierer, vi ser rundtomkring i verden, ville kunne fordoble den globale vækst.
Andre beregninger viser, at har man et beløb i omegnen af 400 mia. US-dollar, kan man næsten udrydde fattigdom på kloden.
Det skriger derfor til himlen, når WTO's egne beregninger siger, at en fjernelse af alle handelsbarriererne vil skabe en økonomisk vækst på 620 mia. US-dollar.
Det er samme økonomiske størrelse som hele Australiens samlede økonomi – blot ved at fjerne handelsbarriererne.
Jo, siger Enhedslisten så, men det vil gå frygteligt ud over den fattige del af verden, for de vil blive udsat for en helt urimelig behandling, og de kan overhovedet ikke håndtere at skulle liberalisere og nedbringe deres toldbarrierer.
Javel, er svaret.
Men hvordan er det nu lige, det er gået i virkelighedens verden?
Hvordan er det nu lige, det er gået i de lande, som rent faktisk har forsøgt sig med de her ting?
Jo, det er sådan, at man i Mozambique har formået at forøge sine indtægter på told med 50 pct., på trods af at man har sænket de procentuelle toldsatser: en forøgelse af sine indtægter på 50 pct. med lavere satser
Der er jo ikke noget klarere bevis for, at lavere toldbarrierer og færre handelsrestriktioner fører til øget vækst.
Øget vækst fører til bedre muligheder for at skabe demokrati, arbejdstagerrettigheder og godt arbejdsmiljø.
Eksemplerne er utallige på, at det er den rigtige vej at gå.
Det er helt klart, at vi skal holde fast i det spor, der ligger i WTO, hvor vi kan få en samlet aftale med 150 lande, men det er også afgørende, at ligger WTO stille, er organisationen også i fremtiden lammet, som vi ser det lige i øjeblikket i Doharunden, så må vi gå den bilaterale vej, hvor vi land for land sikrer frihandelsaftaler, sådan at vi land for land kan sikre en økonomisk vækst, der kan give de enkelte borgere de helt basale og nødvendige rettigheder.