Kristian Jensen (V), 2011-11-17:
For at starte med konklusionen: Venstre mener det samme om det her lovforslag, som vi mente før valget, under valget og efter valget.
Det er nu engang det nemmeste at huske, at man skal mene det samme før og efter et valg.
Det er ikke bare det nemmeste for os, der er politikere, men det er også det nemmeste for borgerne at finde rundt i, hvad partierne egentlig mener, hvis de mener det samme før og efter et valg.
Så vi mener det samme før, under og efter valget.
Vi synes, at forslaget er overflødigt.
Vi mener nemlig, det skal være sådan, at der skal være et politisk flertal for at fremsætte et forslag omkring en undersøgelseskommission, for så vil der også være en større grad af sandsynlighed for, at der vil være et flertal for de konklusioner, der efterfølgende vil blive draget af en sådan undersøgelseskommission.
Alligevel synes jeg, det er en interessant diskussion, vi har her i dag, for vi står altså med et forslag, som vi i Venstre godt nok er imod, men som jeg kan tælle faktisk vil samle et ganske, ganske stort flertal i Folketinget, hvis blot de partier, der fremsatte forslaget for nogle år siden ville stå ved det i dag.
Det vil de så ikke.
Det er sjældent, man kan finde en lejlighed til at rose Enhedslisten, så med fare for at skade hr. Per Clausens karriere i partiet vil jeg alligevel gøre det.
Jeg synes, det er fint af Enhedslisten at have den samme holdning, uanset om det er en regering, man kan lide, eller om det er en regering, man ikke kan lide.
Nu ved jeg ikke helt, om hr. Per Clausen har fundet ud af, om han kan lide den nuværende regering, men det går jeg ud fra han kan, i modsætning til hvad han sagde under åbningsdebatten, hvor han var lidt mere tvivlende.
Men det at have en regering bestående af Det Radikale Venstre, Socialdemokratiet og SF, der før valget syntes, at det var en glimrende idé og selv fremsatte forslaget, men som nu i dag ikke vil stemme for det, synes jeg er mærkeligt.
Jeg stillede som ordfører nede fra salen ministeren det spørgsmål: Hvad er ændret?
Hvad er ændret, fra man selv fremsatte forslaget og var for, til man nu stemmer imod?
Det får jeg ikke noget svar på.
Her kommer man og arbejder loyalt i partiet på et forslag frem til et folketingsvalg, og så går nogle andre mennesker op i et tårn ude på Amager, og når de kommer ned, finder man ud af, at man skal mene noget andet.
Et eller andet sted ligner det her lidt sådan en Miss Marple-krimi.
En eller anden er skurk, en eller anden er skyld i, at det her forslag ikke har overlevet tiden, fra man var opposition til nu, hvor man er kommet i regering.
Det kan nemlig enten være Det Radikale Venstre, det kan være Socialdemokratiet, eller det kan være SF, for det er de tre spillere, der er gået sammen om at ændre regeringsgrundlaget på det punkt, hvor de tidligere var enige, og hvor det så nu ikke er med.
Jeg erkender, at mine evner ikke er så store, at jeg ville kunne afsløre, hvem det er.
Jeg ved jo, at det tidligere plejede at være Det Radikale Venstre, der fik skylden for, at Socialdemokraterne løb fra deres løfter, og at det er fru Marianne Jelved, måske ikke i person, men som partimedlem, der er skyld i, at alt det, som Socialdemokratiet og SF sagde før valget, ikke blev til noget.
Jeg vil næsten tro det, for her var fru Marianne Jelveds parti jo med til på forhånd at fremsætte forslaget, og da jeg kender fru Marianne Jelved som en meget loyal og ordholdende politiker, vil jeg ikke tro, at det er Det Radikale Venstre, der har trukket tæppet væk under det her.
Så er persongalleriet jo lidt indskrænket.
Men jeg mangler et bevis.
Jeg var ikke en del af delegationen i tårnet.
Jo, det var jeg under valgkampen, for der var jo et andet parti, der lånte den del af Crowne Plaza til strategimøder, men ikke efter, så jeg kan ikke sige det.
Men et eller andet sted må det jo så ligge på andre partier, at man gør sig de mest ustyrlige krumspring for at undgå at stemme for et forslag, man selv var medforslagsstiller på for få år siden – et forslag, som også den nuværende statsminister har argumenteret stærkt for.
Så sent som i 2007 var hun offentlige ude at sige, at det her er et forslag, der skal gennemføres.
Det kan heller ikke være økonomien.
Det er nemlig sådan en anden brugt undskyldning fra regeringens side for ikke at leve op til sine egne løfter.
Det her er jo ikke et spørgsmål om at bruge rigtig mange milliarder på at gå i en eller anden retning.
Undersøgelseskommissioner kan være dyre – de kan endda være alt for dyre, hvis ikke man tilrettelægger dem ordentligt og snævert i et kommissorium – men det er nok næppe det, der vil afholde dem fra det.
Så må det altså være noget andet.
Hvad skyldes løftebruddet?
Det er ikke Det Radikale Venstre, det er ikke økonomien.
Jeg håber, vi i løbet af debatten kommer frem til det.
Man kunne egentlig fra Venstres side godt tænke sig, at det her var en situation, der ville opstå noget oftere, nemlig at en regering konstaterer, at den egentlig har et flertal, ikke bare et flertal, men et bredt flertal endda, men alligevel vil stemme imod sin egen politiske overbevisning, fordi Venstre og Det Konservative Folkeparti ikke er med.
Det er faktisk en vetoret, jeg gerne vil have udvidet til andre områder.
Jeg ville have nydt, at den vetoret havde gjaldt på afgiftsområdet, sådan at vi kunne forhindre, at regeringen satte skatter og afgifter op med 5 mia. kr., og jeg ville have nydt, at det kunne have været tilfældet på udlændingeområdet, så vi kunne have forhindret, at vi nu får en svækkelse af den faste og fair udlændingepolitik.
Men vi må konstatere, at det er på det her område – på et spørgsmål om, hvorvidt man skal kunne kigge regeringen mere i sømmene – at man nu løber fra sine egne ord, fra sine egne løfter i et forsøg på at lægge det over på Venstre at skulle afgøre, om regeringen vil stå ved den politik, den havde før valget.
Det er en forvirrende sag, og derfor er det dejligt som Venstremand at kunne sige: For os er det klart, at vi mente det samme før valget og under valget, som vi mener efter valget, og vi er modstandere af forslaget.