Nanna Westerby (SF), 2010-03-05:
Som vi har hørt nogle gange, er det lige blevet vedtaget, at Skårup Seminarium på Fyn skal nedlægges eller i hvert fald den del, hvor der er læreruddannelse.
Det har selvfølgelig skabt protester blandt de studerende og i lokalområdet.
For nylig havde man den samme debat i Skive og i Nørre Nissum, og for et års tid siden havde man den samme debat i Haslev.
Ikke kun på professionshøjskolerne, velfærdsuddannelserne er lukninger af afdelinger og fusioner i større uddannelsescentre en diskussion.
For nylig var jeg på besøg på CELF, en stor erhvervsuddannelsesinstitution på Lolland-Falster, og også her kan de mærke økonomien puste dem i nakken, når de skal beslutte, om de skal opretholde afdelingen i Nakskov.
For det er dyrere at have mange små afdelinger i tyndtbefolkede områder end at samle dem i én stor og særlig i områder, hvor rigtig mange af eleverne er uden en uddannelsestradition i familien.
De unge og særlig dem fra hjem uden tradition for uddannelse pakker nemlig ikke deres kuffert og rejser til en ny by for at tage deres uddannelse.
Hvis ikke der er et udbud lokalt, tager de bare ikke en uddannelse.
Det er så desværre konsekvensen for mange unge i dag.
Tal fra Undervisningsministeriet viser, at kun syv ud af ti får en ungdomsuddannelse i nogle yderområder, mens ni ud af ti gør det i hovedparten af kommunerne, særlig nord for København.
Det er både til skade for uddannelsesniveauet i Danmarks befolkning og Danmarks fremtidige arbejdsstyrke, og det er til skade for yderområderne.
De seneste års økonomiske vækst har ikke været ligeligt fordelt.
Tværtimod klumper gevinsterne sig sammen omkring de store universitetsbyer København og Århus, mens udkantskommunerne langs Vestkysten og Smålandshavet mister arbejdspladser, skatteborgere og fremtidsmuligheder.
Kvinderne forsvinder fra de områder.
I løbet af de sidste 30-40 år har stadig flere kvinder valgt at tage en længerevarende uddannelse.
Det er jo en rigtig god idé, men det har man altså dårligere muligheder for at gøre i Lemvig, Vejen eller Varde.
Derfor må de kvinder, der er født og opvokset på landet, pakke tasken og drage mod København, Århus eller nogle af de andre store uddannelsesbyer, hvor de har mulighed for at forfølge deres drømme og visioner.
Problemet er så, at med eksamensbeviset og den lange uddannelse i hus er der bare ikke så meget at komme efter i udkantsområderne for en karrierekvinde, hvis førsteprioritet ikke nødvendigvis er manden, børnene og køkkenet.
Det er ikke kun yderområderne, der er trængt på uddannelse.
Også i de områder af Danmark, hvor der er mange elever fra hjem, der ikke har tradition for uddannelse, har uddannelsesinstitutionerne det svært, for vores taxametersystem fungerer helt på markedsvilkår.
Det vil sige, at der altså ikke tages de sociale eller geografiske hensyn, som der burde tages.
Der er kæmpestor forskel på f.eks. et gymnasium eller en erhvervsskole eller en professionshøjskole på Vestegnen og i Gentofte.
Der er kæmpestor forskel på, hvor meget vejledning de elever skal have.
I nogle områder af Danmark, hvor eleverne kommer fra ressourcestærke hjem med veluddannede forældre, ved man nærmest allerede i folkeskolen, at man skal videre på universitetet.
Der er stor forskel på, hvordan undervisningen skal strikkes sammen.
Tingene skal forklares meget grundigere, og den enkelte elev skal have meget mere støtte.
Derfor er det skævt, når vores taxametertilskud ikke tager højde for de forskelle, der er på uddannelsesinstitutionerne.
Ekstra skævt bliver det, når en del af taxametertilskuddet til skolerne først gives, når eleverne bliver færdige med deres uddannelse, det såkaldte færdiggørelsestaxameter.
For det betyder, at man tilgodeser uddannelsesinstitutioner, der ligger i områder med et højt uddannelsesniveau og en høj gennemførelsesprocent, og så er der færre penge til de skoler, der ligger i socialt belastede områder og derfor har højt frafald.
Når der kommer en så skæv økonomisk fordeling imellem vores uddannelsesinstitutioner, hvor institutioner i yderområderne og institutioner i socialt belastede områder sakker bagud i tilskud, så får vi A- og B-skoler.
Så har skolerne med de bedste elever også råd til det bedste udstyr og de bedste lærere.
Det burde jo være helt omvendt.
Det burde være på de skoler, der har de største udfordringer blandt eleverne, at man havde det bedste udstyr og de bedste lærere.
Skoler drives som små virksomheder, der udbyder uddannelse på et marked.
Eleverne er forbrugere, der stemmer med fødderne.
Der tages ingen sociale hensyn, og der tages ikke nok regionale hensyn.
Det skal efter SF's opfattelse laves om.
Vi vil have et tilskudssystem, der prioriterer uddannelsesinstitutioner i yderområderne, så de ikke må lukke ved det mindste fald i elevtallet, et system, der skaber incitamenter til at have uddannelse i yderområderne, så de store professionshøjskoler ikke lukker deres små afdelinger.
Vi vil have et taxametersystem, der tager højde for de sociale forskelle, der er i elevmassen, og som giver ekstra tilskud til de institutioner, der løfter ekstra opgaver, fordi de ikke bare skal levere uddannelse, de skal faktisk også bryde den sociale arv.
Vi er rigtig glade for, at man som samlet opposition i dag har kunnet fremlægge nogle forslag til, hvordan man kan tage højde for netop de to ting, så vi støtter selvfølgelig det forslag til vedtagelse, som vi selv er med til at fremsætte.