runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Troels Lund Poulsen (V), 2010-10-27:
Jeg kan oplyse, at lempelserne skal ske med udgangspunkt i en analyse af energitunge virksomheders konkurrencevilkår.
Jeg kan oplyse, at rapporten ikke er færdig endnu.
Jeg kan oplyse, at rapporten forventes på gaden inden årets udgang, og derefter skal regeringen så på baggrund af rapporten beslutte sig for den konkrete model for tilbagerulning af energiafgiftsforhøjelsen.
Benedikte Kiær (KF), 2010-10-27:
Som jeg fremhævede i mit indledende svar, kan man ikke bruge Rigsrevisionens beretning til at afskrive hele aktiveringsindsatsen, og det fremgår heller ikke af beretningen, at de sociale indsatser ikke indgår i undersøgelsen.
Der er ikke nogen dokumentation vedrørende, hvilken rolle de spiller.
Men det er jo klart, at vi har en interesse i at gribe ind over for nogle af de mest socialt udsatte med nogle forskellige initiativer og tiltag, og det er sådan set også det, vi har gjort fra Socialministeriets side i både »Det fælles ansvar I« og »Det fælles ansvar II«.
Jeg har også været ude at se nogle af de aktiviteter og tiltag, man har gjort, f.eks. her i Københavns Kommune, hvor man faktisk stille og roligt – det er en lang vej, men det går den rigtige vej – får fat på nogle af de mest socialt udsatte borgere i vores samfund og faktisk enten får dem ind på arbejdsmarkedet eller får dem ind i en anstændig levevis med f.eks. førtidspension.
Så jeg er ikke enig med spørgeren i, at nogle af de tiltag, vi har sat i gang, ikke virker.
Mette Frederiksen (S), 2010-10-27:
Vil ministeren forklare, hvordan princippet om ordentlig pleje og omsorg for plejekrævende ældre efter ministerens opfattelse hænger sammen med, at halvdelen af landets kommuner planlægger at skære ned på hjælpen til de ældre?
Benedikte Kiær (KF), 2010-10-27:
Jeg er også meget optaget af, at man med en konkret, individuel vurdering sammensætter det rette tilbud til den enkelte borger.
Men jeg har det sådan, at man sagtens kan tale om, hvordan man laver en styring af området, hvordan man sikrer et bedre overblik.
Det mener jeg er en debat, man sagtens kan tage, uden at man behøver at lægge en gruppe for had.
Der har jeg simpelt hen taget klar afstand fra, at man bruger sådan nogle udtryk, når man begynder at tale om, hvordan man laver en bedre styring af området, så man sikrer, at de budgetter, man lægger, egentlig også er nogle realistiske budgetter, som holder vand.
Det er det, kommunerne skal være langt bedre til, men jeg mærker også en stor interesse fra kommunernes side og også fra KL’s side for at sikre, at man giver en bedre kvalitet for de penge, man bruger på området.
Derfor er jeg også glad for, at kommunerne har taget godt imod mit ønske om, at vi kigger på særforanstaltninger.
Jeg er kommet med en rapport, som viser, at der er god fornuft i, at kommunerne kigger på det her område og samarbejder på det her område, så man altid sikrer, at man giver det bedste tilbud, frem for at man bare tænker på opbevaring af personer, der har et voldsomt handicap, er udviklingshæmmede eller har en udadreagerende adfærd.
Lise von Seelen (S), 2010-10-27:
Jeg kan ikke andet end at høre ministerens svar sådan, at ministeren i virkeligheden er meget, meget optaget af at få ensrettet de administrative rutiner, hvor det, jeg er meget, meget optaget af, er at få sikret, at den enkelte borger får det, der gør, at den enkelte borger kan fungere i hverdagen.
Vil ministeren hjælpe med at få undersøgt, om de særlige tilbud, som mennesker med handicap skal have udarbejdet, har lidt under, at kommunalreformen har set dagens lys, altså at de, der skal et højt specialiseret tilbud, i dag får et tilbud, som er langt mindre specialiseret?
Det savner vi at få en vurdering af.
For vi kan jo se, at mange kommuner har et ønske om at tage borgere hjem til deres egne kommuner, og jeg synes, at jeg læser ud af det, at motivationen til det i langt overvejende grad er økonomisk.
Nogle af handicaporganisationerne har fortalt os, at det i forbindelse med den her meget hardcore økonomiske diskussion, går ud over mennesker med handicap, fordi vi ikke får talt om det på en ordentlig måde.
Benedikte Kiær (KF), 2010-10-27:
Hvad angår nogle af de processer, der er i gang i øjeblikket, er det jo fint, hvis der er en eller anden form for ensretning, så man sikrer, at der er en god kvalitet i sagsbehandlingen, og sørger for, at man ved at have fokus på, hvordan man sikrer kvalitet i alle sagerne, også har et godt overblik.
Det er jo det, jeg bl.a. også hører fra en lang række kommuner.
De har været meget glade for det forslag om handle- og betalingskommuner, som vi vedtog her i foråret, for det giver dem faktisk mulighed for at gå ind i de konkrete sager og følge op.
For jeg giver da spørgeren fuldstændig ret i, at det er vigtigt, når man sammensætter den konkrete indsats, at man sådan set også tager udgangspunkt i den enkeltes individuelle behov.
Det hører jeg at en lang række kommuner er i gang med at kigge på med de borgere, som er i deres kommune.
Og jeg er også af den overbevisning, at de selvfølgelig skal leve op til de forpligtelser, der er i serviceloven.
Og det er at gå ind og sørge for, at der altid sker en konkret individuel vurdering af den enkelte persons behov for derved at kunne sammensætte den indsats, som passer den enkelte bedst.
Lise von Seelen (S), 2010-10-27:
Jeg vil ikke ret gerne tviste ministerens ord for at skabe en enighed, som jeg ikke håber findes.
Men det, der er det afgørende her, er jo, at den kvalificering, der skal finde sted, er, at man rent fagligt kan vurdere, hvad de enkelte borgere har brug for, for at de får andel i de rettigheder, de har ifølge lovgivningen.
Der har vi set nu, at der er nogle kommuner, der gør sig store bestræbelser på at lave ensretning af bevillingsniveauet.
Og der er det bare, jeg gerne vil have ministerens ord for, at der jo ikke er noget til hinder for at lave administrative arbejdsgange, men der er noget galt, hvis man gør det for at ensrette bevillingerne, for det må man ikke. De bevillinger, der skal gives, skal gives ud fra en konkret vurdering af den enkelte borger.
Vi har set eksempler på, at kommunerne forsøger at lave ensretning for bedre at kunne lave budgetopfølgning og for bedre at kunne få budgettet til at hænge sammen.
Ser ministeren ligesom jeg en risiko for, at det bliver økonomien, der styrer, hvordan tilbuddet til den enkelte borger kommer til at se ud, i stedet for den enkelte borgers behov og det, den enkelte borger har ret til?
Benedikte Kiær (KF), 2010-10-27:
Jeg er fuldstændig enig i spørgerens formuleringer om, hvad det er, der er målet med serviceloven, nemlig at man med udgangspunkt i en konkret, individuel vurdering af den enkeltes behov sammensætter en indsats, som skal gå ind og hjælpe i forbindelse med den enkeltes liv og i forbindelse med at hjælpe med at få en bedre kvalitet på området.
Derudover vil jeg også, som jeg nævnte i mit indledende svar, pege på det projekt, vi har sammen med de fire nordjyske kommuner, som virkelig også skal bane vejen for, at man får nogle gode værktøjer i værktøjskassen.
Bl.a. har jeg her i løbet af de seneste måneder lavet en undersøgelse af bl.a. området med særforanstaltninger, for at kommunerne netop får nogle bedre muligheder for at få mere kvalitet på området.
Lise von Seelen (S), 2010-10-27:
Nu er det jo et område, som har været udsat for meget store forandringer i forbindelse med kommunalreformen.
Og jeg kan da godt være tvivlende over for, om ministeren rammer rigtigt, hvis ministeren alene tænker på, at vi løser det her problem ved at anskaffe os noget mere elektronisk isenkram.
Det, der er brug for for at kvalitetssikre, er jo, at den rigtige ekspertise er til rådighed hos de mennesker, der skal gennemføre visitationerne, altså hos kommunerne.
Og der er for mange, ja, for alle kommuner rigtig mange nye opgaver i det her.
Er ministeren enig med mig i det synspunkt?
Benedikte Kiær (KF), 2010-10-27:
Det er og bliver en kommunal opgave at prioritere de økonomiske ressourcer, også på handicapområdet.
Prioriteringen kan kun ske med afsæt i realistiske budgetter, og realistiske budgetter kan kun udarbejdes på baggrund af klare politiske prioriteringer.
Men at foretage en prioritering kræver en grundlæggende viden om kvalitet og effekter af indsatsen på det område, man skal prioritere inden for.
Det er uden tvivl en svær opgave.
Derfor har vi også indledt et tæt samarbejde med kommunerne og KL om at klæde kommunerne på til disse opgaver.
Vi har på handicapområdet sat gang i en række forskellige initiativer, og KREVI’s undersøgelser understøtter jo netop behovet for alle disse forskellige initiativer, som vi har gang i.
Allerede i juni sidste år udsendte regeringen i samarbejde med KL en pjece til samtlige kommuner med 25 konkrete redskaber til en bedre styring af bl.a. udgifterne på handicapområdet.
I øjeblikket arbejder vi på et stort og ambitiøst digitaliseringsprojekt på handicap- og udsatte voksne-området.
I dette projekt er vi ved at udvikle en sagsbehandlingsog en udredningsmetode, der skal understøtte sagsbehandleren i at få afdækket billedet af borgerens problemstilling.
Det er grundlaget for at kunne sætte den rette indsats i gang og formulere individuelle mål for indsatsen og ikke mindst for at sikre, at det er den rigtige indsats, som bliver bestilt hos leverandørerne.
Og så skal metoden it-understøttes, sagsbehandlingen systematiseres, og relevant information skal samles, så det kan indgå i kommunernes styring på området.
Jeg tror, at når man er klar og præcis i afdækning af borgernes individuelle behov, får man mere kvalitet for pengene.
Derudover har vi indledt et tæt samarbejde med fire nordjyske kommuner og KL om at udvikle en redskabskasse, der bl.a. skal skabe større sammenhæng på og bedre styring af bl.a. handicapområdet.
De politiske mål skal være styrende for de afgørelser, som sagsbehandleren træffer.
Et væsentligt fokuspunkt er derfor at udvikle konkrete serviceniveauer og redskaber, der kan omsættes i den daglige sagsbehandling.
Samtidig vil jeg gerne understrege, at vi med ændringen af retssikkerhedslovens regler om handle- og betalingskommune skaber en klar sammenhæng mellem visitationskompetencer og finansieringsansvar. Så der er en lang række tiltag i gang på området.
Lise von Seelen (S), 2010-10-27:
Hvilke initiativer vil ministeren tage for at kvalitetssikre de kommunale prioriteringer for tilbud til handicappede, når rapporten fra KREVI, altså Det Kommunale og Regionale Evalueringsinstitut, beskriver kommuners vanskeligheder med at skaffe sig et realistisk grundlag i forbindelse med budgetlægning af området?
Yildiz Akdogan (S), 2010-10-27:
Hvad vil ministeren gøre for at dæmme op for den stigende fattigdom i Danmark?
Lise von Seelen (S), 2010-10-27:
Hvilke initiativer vil ministeren tage for at kvalitetssikre de kommunale prioriteringer for tilbuddene til handicappede, når rapporten fra KREVI beskriver kommuners vanskeligheder med at skaffe sig et realistisk grundlag i forbindelse med budgetlægning af området?
Yildiz Akdogan (S), 2010-10-27:
Er ministeren tilfreds med, at antallet af fattige stiger i eksempelvis København, samme år som ministeren står i spidsen for EU’s fattigdomsår i Danmark?
nr. S 147
Tina Petersen (DF), 2010-10-27:
Hvilke tanker gør ministeren sig om det nødvendige tilsyn med de individuelle uddannelsesplaner for udviklingshæmmede?
Mette Frederiksen (S), 2010-10-27:
Men det kan jo ikke nytte noget, at socialministeren ikke vil indgå i den her diskussion.
Når vi taler om ikkearbejdsmarkedsparate kontanthjælpsmodtagere, er det jo mennesker, der for størstedelens vedkommende er omgivet af massive sociale problemer.
Hvis ikke det er socialministerens ansvar, hvis er det så?
Altså, Rigsrevisionen har lige dokumenteret, at den beskæftigelsesindsats for den her gruppe, der pågår under beskæftigelsesministeren, har slået fuldstændig fejl.
Det vil sige, at beskæftigelsesministeren ikke er i stand til at bringe de her mennesker i beskæftigelse, og derfor bliver socialministeren selvfølgelig nødt til at tage ansvaret på sine skuldre og være med til at løfte nogle af de sociale udfordringer, der omgiver den her gruppe af borgere.
Det, jeg synes er så ulykkeligt i hele den her sag, er, at vi jo står tilbage med tusindvis af mennesker, og som jeg egentlig er overbevist om gerne vil bidrage til det danske samfund, som hellere vil stå op hver morgen og gå på arbejde end at være derhjemme.
Men de oplever altså, at den indsats, som den borgerlige regering har gjort for dem, næsten har haft den modsatte effekt.
Der er altså nogle af dem, der er kommet længere væk fra arbejdsmarkedet i stedet for tættere på, og det bliver den samlede regering da nødt til at tage ansvaret for.
Tak for det.
Vil ministeren forklare, hvordan princippet om ordentlig pleje og omsorg for plejekrævende ældre hænger sammen med, at halvdelen af landets kommuner planlægger at skære ned på hjælpen til de ældre?
Benedikte Kiær (KF), 2010-10-27:
Lad mig begynde med at slå fast, at ældre borgere skal have den hjælp, de har behov for, og den hjælp, som kommunerne leverer, skal selvfølgelig matche dette behov.
Det gælder også, hvis kommunerne f.eks. vælger at sænke deres serviceniveau, f.eks. som led i besparelser.
Her kan kommunerne ikke bare nedsætte hjælpen til alle borgere over en bred kam.
Kommunerne skal i hvert enkelt tilfælde sikre sig, at hjælpen stadig væk opfylder borgernes behov.
Sådan er reglerne.
I en tid, hvor der er behov for at udvise tilbageholdenhed i dansk økonomi, er det altafgørende, at kommunerne foretager en fornuftig prioritering af midlerne.
Det er min klare forventning, at kommunerne lever op til dette på ansvarlig vis.
Samtidig er det vigtigt for mig at understrege, at en ordentlig pleje og omsorg også handler om meget andet end størrelsen på de kommunale budgetter.
De ældre skal også have den rigtige hjælp på det rigtige tidspunkt.
Derfor er det vigtigt, at hjælpen baserer sig på den bedste viden om, hvad der virker, og at der sættes ind med en tidlig og forebyggende indsats.
Kun på den måde kan vi hjælpe de ældre til at bevare styrken i eget liv med den værdighed og forøgede livskvalitet, som det medfører.
Endelig skal det udnyttes, at flere opgaver i dag kan løses smartere og mere effektivt.
Vi skal f.eks. blive bedre til at effektivisere opgaveløsningen, og vi skal udnytte de velfærdsteknologiske muligheder, der kan frigøre arbejdskraft og gøre de ældre mere selvhjulpne.
Mette Frederiksen (S), 2010-10-27:
Det er altså et noget spøjst svar fra regeringen på det her spørgsmål.
Det er sådan set det, jeg spørger ind til.
Hvis man læser rapporten igennem, vil man se, at når det drejer sig om matchgruppe 4, var 84 pct. af de mennesker, der indgik i regeringens aktivering, ikke kommet i beskæftigelse eller var ikke blevet selvforsørgende i 2005.
Det vil sige, at man over en årrække har brugt rigtig mange milliarder kroner og rigtig, rigtig meget tid, og man har stort set ikke fået nogen af de her mennesker i beskæftigelse.
Det er jo en falliterklæring, og det er ikke kun en menneskelig falliterklæring, men det er det selvfølgelig også i særdeleshed i økonomisk forstand, fordi de penge givet kunne have været brugt til et bedre formål.
Derfor er det, jeg spørger ministeren som socialminister: Hvad tror socialministeren er årsagen til det her?
Kan det i virkeligheden være, fordi mange af de mennesker, der i dag står som ikkearbejdsmarkedsparate kontanthjælpsmodtagere, netop har sociale problemer, som det ikke er lykkedes den her regering at løse?
Og kan det ikke være sådan, at mantraet om den kortest mulige vej tilbage til arbejdsmarkedet i virkeligheden er en barriere for nogle af de mennesker, der står længst væk fra det arbejdsmarked?
Når vi nu har en så sønderlemmende kritik som den, der er rejst her fra Rigsrevisionen, skulle vi så ikke bruge den som afsæt for i Folketinget at blive enige om, at det, mange af de her mennesker har behov for, er, at vi nærer omsorg for dem, der er omgivet af sociale problemer, og at vi sammen med de pågældende får løst de sociale problemer?
Klarer vi den opgave, vil det givet også være meget nemmere at bringe de her mennesker i beskæftigelse.
Benedikte Kiær (KF), 2010-10-27:
Da aktiveringsindsatsen som bekendt hører til under beskæftigelsesministerens ressort, har jeg til brug for besvarelsen af spørgsmålet indhentet et bidrag fra beskæftigelsesministeren, der oplyser: Det er en overfortolkning af Rigsrevisionens beretning at konkludere, at aktiveringsindsatsen for de ikkearbejdsmarkedsparate kontanthjælpsmodtagere er slået fejl.
Det er rigtigt, at Rigsrevisionen konkluderer, at aktivering af ikkearbejdsmarkedsparate kontanthjælpsmodtagere i begyndelsen af 2006 ikke har bragt dem i beskæftigelse, men som Rigsrevisionen også selv fremhæver, giver beretningen ikke et samlet billede af effekten af aktivering.
Undersøgelsen medtager kun dele af effekterne af aktivering og ser alene på effekten af enkeltstående forløb, som de så ud dengang i starten af 2006 og 2007.
Så man kan ikke bruge Rigsrevisionens beretning til at afskrive hele aktiveringsindsatsen, og det anbefaler Rigsrevisionen heller ikke.
Det fremgår af beretningen, at de sociale indsatser ikke indgår i undersøgelsen.
Der er altså ikke dokumentation for, hvilken rolle den sociale indsats har spillet i det samlede billede.
Derfor er der ikke noget fagligt belæg for at mene noget om, hvorvidt uløste sociale problemer kan være årsag til, at aktivering af ikkearbejdsmarkedsparate i starten af 2006 ikke førte dem i job.
I tillæg til beskæftigelsesministerens svar kan jeg nævne, at regeringens beskæftigelsesindsats skal ses i sammenhæng med den sociale indsats, der bl.a. handler om at fjerne barrierer for at opnå tilknytning til arbejdsmarkedet.
Her vil jeg nævne behandlingsgarantien for stofmisbrugere fra juli 2003 og alkoholbehandlingsgarantien fra 2005, som begge har som sigte, at flere misbrugere genvinder muligheden for at få et arbejde eller får mulighed for at fastholde et arbejde.
Jeg vil også fremhæve udvidelsen af støtte- og kontaktpersonsordningen fra 2006 og den gentagne forbedring af indsatsen på værestedsområdet i henholdsvis 2003, 2007 og 2008.
Dette kan styrke socialt udsattes ressourcer og også være medvirkende til at gøre en genindtræden på arbejdsmarkedet mulig.
Mette Frederiksen (S), 2010-10-27:
Spørgsmålet følger her: Mener ministeren, at uløste sociale problemer kan være årsag til, at regeringens aktiveringsindsats for de ikkearbejdsmarkedsparate kontanthjælpsmodtagere er slået fuldstændig fejl, jævnfør Rigsrevisionens rapport »Beretning til Statsrevisorerne om effekten af aktivering af ikke-arbejdsmarkedsparate kontanthjælpsmodtagere«?
Mener ministeren, at uløste sociale problemer kan være årsag til, at regeringens aktiveringsindsats for de ikkearbejdsmarkedsparate kontanthjælpsmodtagere er slået fuldstændig fejl, jf. Rigsrevisionens rapport »Beretning til Statsrevisorerne om effekten af aktivering af ikke-arbejdsmarkedsparate kontanthjælpsmodtagere«?
Benedikte Kiær (KF), 2010-10-27:
Plejekrævende ældre i Danmark skal selvfølgelig have den hjælp, som de har behov for, og det har kommunerne en forpligtigelse til at sørge for.
Grunden til, at jeg ikke går yderligere ind på budgetterne for 2010, er simpelt hen, at vi endnu ikke har fået samlet dem ind fra alle kommuner.
De er jo ikke vedtaget, sådan så vi har kunnet samle dem ind og se præcis, hvad udgifterne pr. ældre, f.eks. over 80 år, vil være til næste år.
Det, jeg kan se, er, at det bare er steget og steget gennem årene, så derfor vil jeg ikke udtale mig om nogle budgetter ude i de enkelte kommuner og det samlede udgiftsniveau, uden at jeg så har set, hvordan budgetterne egentlig er samlet set.
Det, som jeg ved i forhold til Fredericiamodellen, er, at den heldigvis spreder sig som ringe i vandet.
Det er faktisk noget af den vej, som jeg mener vi skal gå, udover at vi selvfølgelig skal sørge for, at vi får frigjort noget af det administrative arbejde til varme hænder, og at vi også får sørget for, at vi bruger den velfærdteknologi, vi har på området – og der ser jeg heldigvis også rigtig mange kommuner tage godt fat – som faktisk kan gå ind at udløse nogle flere timer til pleje og omsorg til den ældre.
Det er rigtigt, at den korteste vej til arbejdsmarkedet godt kan være meget lang for nogle af de socialt udsatte, og der er tale om et langt træk, hvor sociale problemer udgør væsentlige barrierer for en tilknytning til arbejdsmarkedet.
Det er jo sådan set også baggrunden og erkendelsen, der ligger bag både »Det fælles ansvar I« og »Det fælles ansvar II«.
Mette Frederiksen (S), 2010-10-27:
Altså, jeg må sige, at jeg ikke synes, at ministeren svarer på spørgsmålet.
Man bliver jo nødt til også som socialminister at forholde sig til den konkrete virkelighed, og virkeligheden ude i landets kommuner er, at cirka halvdelen af kommunerne laver store besparelser på ældreområdet.
Det betyder, at der er ældre, som kun kan få gjort rent hver tredje uge.
Det betyder, at der er ældre, som nu får færre timer – ældre, som tidligere var visiteret til flere timers hjemmehjælp.
Det betyder selvfølgelig for den enkelte ældre utryghed og måske også et voldsomt fald i kvaliteten i hverdagen.
Og ministeren står her og taler om principper.
Jeg er enig med socialministeren i, at der er økonomisk krise, og det stiller os over for nogle store udfordringer.
Men jeg er ikke enig med socialministeren i, at det skal medføre besparelser på ældreområdet.
Jeg synes ikke, at det er ansvarligt at blive ved med at bede nogen af de mennesker, som har allermest behov for et stærkt velfærdssamfund, om eksempelvis at betale for regeringens skattelettelser eller for andre økonomiske dispositioner.
Jeg forstår faktisk ikke, at socialministeren ikke i dag bruger lejligheden, når nu ministeren står i Folketingssalen, til at få slået fast, at ældre mennesker i Danmark har ret til en ordentlig ældrepleje, når de bliver plejekrævende, og at det selvfølgelig skal være sådan i Danmark, at når man når en vis alder og måske lider af et funktionstab og har behov for en ordentlig ældrepleje, så er der en ordentlig ældrepleje.
Det, der er situationen rigtig, rigtig mange steder rundtomkring i landet, er voldsomme besparelser også på ældreområdet, og derfor vil jeg egentlig gerne stille spørgsmålet igen: Hvis der fortsat gælder et princip i Danmark om en ordentlig pleje af og omsorg for de ældre, der har behov for en hjemmepleje, hvordan hænger det så sammen med besparelser?
Skal jeg forstå ministerens svar således, at kommunerne sagtens kan blive ved med at lave besparelser, uden at det forringer livskvaliteten for den enkelte ældre?