Lone Dybkjær (RV), 2007-04-19:
Jeg skal ikke lægge skjul på, at den dom for mig og Det Radikale Venstre kom som en stor overraskelse, lige så vel som den gjorde for alle mulige jurister inklusive Højesteret, og hvad ved jeg, sådan som det også fremgår af notatet.
Så det er jo sådan set temmelig legitimt at være overrasket.
Vi troede på linje med alt, hvad der står her, at den hellige grav var vel forvaret, men det viste den sig jo i allerhøjeste grad ikke at være.
Da der nu har været meget tale om, om man er ked af det, eller om man ikke er ked af det, og det åbenbart er afgørende, så vil jeg godt sige, at jeg er enormt ked af den her dom.
Det skal der overhovedet ikke herske nogen som helst tvivl om.
Jeg synes, det er en ulykkelig dom, og jeg havde meget gerne været den foruden, men den er der altså, og så må vi så gå ind i arbejdet med den.
Jeg bliver så også nødt til med det samme at sige, at jeg altså ikke tager så let på det, som Venstreordføreren og den konservative ordfører gør.
Jeg tror ikke, det bliver så enkelt, men det er så en anden sag.
Jeg tror, det er mere alvorligt at få fastholdt så meget af det, vi har haft før, som muligt, det tror jeg faktisk er svært.
Vi står bag det forslag til vedtagelse, der er, men jeg vil også med det samme sige, at vi ikke har taget stilling til, hvordan lovforslaget skal se ud.
Vi vil meget gerne have en meget mere udtømmende diskussion om, hvordan man bedst kan komme videre her.
Vi har med andre ord ikke sagt ja til regeringens forslag på forhånd, men jeg vil også sige, at jeg synes, at det er o.k., at regeringen fremsætter et forslag, så vi ligesom kan få lukket et hul, nemlig det, at forslaget gælder fra den dag, det er fremsat.
Og så må vi tage det derfra og se om det skal være en midlertidig lov, at vi altså gerne vil drøfte det videre, fordi vi ikke synes, det er optimalt, hvad regeringen gør, eller om vi skal sige, at vi altså får tilstrækkelig tid til at undersøge alting, for vi er jo under et vist tidspres, må vi jo indrømme.
Vi kan ikke sige, hvad vi skal på nuværende tidspunkt.
Vi føler trang til at arbejde meget mere med det her, end vi har gjort, og det bliver vi så også nødt til at gøre, uanset at vi godt kan diskutere traktater og alting, for jeg betragter det også som en alvorlig ting.
Men jeg er enig med fru Mette Gjerskov i, at det der med traktater jo altså er noget, der ligger et stykke fremme, så vi er nødt til at gøre noget inden.
Jeg vil gerne underbygge, hvorfor jeg ikke er sådan hundrede procent sikker på, at vi bare skal sige ja til regeringens model, hvis den nu er sådan, som vi har jo hørt om i radioen.
Det er selvfølgelig, fordi vi er gået ind og har læst det der notat, som arbejdsgruppen i ministeriet selv har lavet og selvfølgelig også dommen, og har kigget på, hvad det egentlig er, der står.
Der står jo, at Domstolen har kigget på, om der er restriktioner for den frie kapitalbevægelse, og man har konstateret, at det udgør bopælskravet.
Så står der også, at vi har nogle muligheder for at sætte nogle betingelser, altså i realiteten nogle undtagelser, på den frie kapitalbevægelse, nemlig nogle almene hensyn, som vi ønsker opfyldt.
Og der siger man også, at det sådan set er o.k., hvad man har skrevet, det er o.k. at have almene hensyn.
Dem kan man ikke sige noget til.
Man undersøger også, om de er ikkediskriminatoriske, og det har vi jo ikke haft noget med.
Udlændinge har også godt kunnet købe op, men de har bare skullet bo her i landet på linje med alle andre.
Så er det spørgsmålet, om proportionalitetsprincippet er der, altså om man opnår det, man i og for sig siger under de almene hensyn at man vil med bopælspligten.
Og der er det jo faktisk, at Domstolen siger, at det synes den ikke man gør.
Man siger, at vi godt nok har selvejet som et særligt hensyn, det vil vi gerne bevare, men vi opfylder det jo ikke selv i dag.
Der er ikke knyttet en egen drift til det her, og det er sådan set det ene hul i det.
Det andet hul i det er, at vi jo heller ikke sikrer det andet almene hensyn, nemlig befolkningsgrundlaget, fordi vi tillader sammenlægninger.
Det tredje almene hensyn medgiver man så at bopælspligten indebærer, nemlig det at man holder jordpriserne under kontrol.
Det er jo sådan set dér, vi så må konstatere, at der på side 6 i grundnotatet står en meget omfattende redegørelse for, hvad det er, Domstolen har lagt vægt på.
Det står selvfølgelig i dommen, men det står altså også i det her notat, at regeringen kun har nævnt et alternativ til bopælspligten for at kunne fastholde priserne, nemlig en statslig prisregulering, og regeringen har ikke forklaret, hvorfor sådan en regulering ikke vil være mere indgribende end bopælspligten osv.
Det, man kan sige, er – og det synes jeg sådan er generelt, når vi diskuterer EU-politikken – at vi er meget tilbøjelige til at køre vores egen lovgivning, men at vi ikke tager hensyn til, hvordan man egentlig vil tolke det i forbindelse med domstolene rent argumentationsmæssigt.
Jeg synes, at vi før har været ude for, at vi siger, at den danske måde at argumentere på såmænd nok skal holde,
Jeg medgiver, at det jo ikke kun gælder regeringen, men at det åbenbart også gælder andre jurister.
Det er det, som jeg synes vi gerne vil gå ind i og spørge: Hvad er det så egentlig, vi vil opnå med det her, og hvordan kan vi bedst opnå det under hensyntagen til, at der altså er en domstol, der i øjeblikket har givet os en dom for det med bopælspligten?