Per Clausen (EL), 2011-03-31:
Jeg kan da sådan set bekræfte, at det var nogle meget konstruktive og fredsommelige forhandlinger, der foregik omkring den her aftale, i hvert fald i den tid, hvor Enhedslisten var med i forhandlingerne.
Det hænger måske sammen med, at forhandlingerne blev ført parallelt med filmforhandlingerne, der jo er på Kulturministeriets område, og altid er forhandlinger, der foregår i en forholdsvis opløftet stemning.
De to grunde til, at Enhedslisten ikke kunne være med i den afsluttende aftale, er sådan set to af de ting, som vi har kredset omkring i dag.
Jeg vil vende tilbage til, at der er et tredje problem i lovgivningen, som den foreligger.
Men det første var jo, at det i forhandlingerne ikke var muligt at få nogen som helst sikkerhed for, hvordan de økonomiske rammer ville være for de institutioner fremadrettet, fordi de jo ville være underordnet og underlagt de generelle og specifikke nedskæringer, som regeringen ville indgå en finanslovaftale om.
Så er det rigtigt, at man sagde, at fusionerne ikke i sig selv var en spareøvelse.
Jeg synes ikke, at det er et modigt løfte, for fusioner starter med at koste penge, og så har man nogle fantasier om, at man kan spare på længere sigt.
Men det koster penge i starten, og det er der heller ikke nogen midler til.
Men økonomien har ikke meget med det her lovforslag at gøre, for det handler jo om strukturerne, ledelsesforholdene på de her institutioner.
Her var Enhedslistens grundsynspunkt, at vi ikke kunne få nogen argumenter for, at man skulle ændre på ledelsesstrukturen på Kulturministeriets område, ud over at man synes, at det var en god idé, fordi sådan var udviklingen i samfundet, og nu skulle det på Kulturministeriets område være ligesom på Videnskabsministeriets område.
Det var ikke argumenter, der er gode nok for os.
Vi går faktisk ind for medarbejder- og studentermedbestemmelse på institutionerne, og hvis vi skulle lave noget om og forringe de vilkår, ville jeg forudsætte, at man havde konkrete argumenter med konkrete referencer til konkrete udfordringer og problemer, som ikke bliver løftet på de her uddannelsesinstitutioner, og som bedre kunne løftes, hvis man ændrede strukturen.
På det tidspunkt havde, om jeg så må sige, elendigheden på universiteterne med deres nye, moderne og avancerede ledelsesform endnu ikke for alvor udfoldet sig i offentligheden, men jeg vovede dog at indtage det standpunkt, at erfaringerne fra Videnskabsministeriets område ikke entydigt pegede på, at man skulle gennemføre de her forringelser.
Jeg kan jo konstatere, at det synspunkt ikke havde nogen gennemslagskraft i forhandlingerne, og forringelserne blev aftalt.
Så vil jeg gerne rose de uddannelsessøgende, lærere og andre ansatte, som på trods af at det så svært ud, når man var oppe imod et forlig, alligevel demonstrerede, kom i deputation, henvendte sig til politikere og krævede forandringer og forbedringer – også selv om de selvfølgelig rutinemæssigt blev afvist, når det gjaldt det grundlæggende problem, nemlig angrebet på ledelsesformen.
Til gengæld må det så siges, at det har vist sig, at de på en række konkrete og bestemt vigtige områder får indrømmelser, og det synes jeg da er positivt og godt og et eksempel på, at det godt kan betale sig at reagere.
Jeg synes bare også, at man i sandhedens tjeneste skal erkende, at hvis man kigger på de indsigelser, der er kommet fra de studerende og fra de ansatte på de kulturministerielle institutioner, er det ikke sådan, at den grundlæggende kritik er blevet imødekommet, tværtimod er den blevet afvist, og så har man så givet nogle mindre indrømmelser.
Men de mindre indrømmelser er da betydningsfulde, og jeg går ud fra, at de bliver udformet som ændringsforslag til lovforslaget, og de ændringsforslag vil Enhedslisten selvfølgelig støtte. Så skete der noget i slutfasen, nemlig at man ud over at slå Designskolen og Arkitektskolen sammen – hvilket man har arbejdet med i flere år, og som efter min opfattelse er indlysende rigtigt og fornuftigt – fandt ud af, at Konservatorskolen også skulle med.
Beslutningen blev truffet meget hurtigt, og jeg kan forstå, at den blev truffet, fordi Konservatorskolen henvendte sig til ministeriet og ministeren, fordi de var i en meget vanskelig økonomisk situation.
Det forsøger man at løse ved at slå Konservatorskolen sammen med de to andre skoler.
Der er ikke udfoldet særlig store anstrengelser for at give en faglig begrundelse for, at det er fornuftigt.
Jeg mangler sådan set også en forklaring på, hvordan man tror at det skal løse Konservatorskolens økonomiske problemer, at de bliver slået sammen med nogle andre.
Det håber jeg sådan set at udvalgsarbejdet kan give et svar på, for det fremgår overhovedet ikke af lovforslaget.
Og hvis man læser høringssvarene, understreges det jo af alle, som har en faglig og saglig indsigt på det her område, at det er vigtigt at sikre Konservatorskolens faglige integritet, uafhængighed osv., og at uddannelsen jo netop kun på meget afgrænsede områder har et sammenfald med de andre.
Så jeg synes, det bliver spændende i det videre arbejde med det her lovforslag at få boret lidt i, hvad der er den fornuftige, faglige og saglige begrundelse for at tilslutte Konservatorskolen til de to andre uddannelsesinstitutioner.