Per Stig Møller (KF), 2008-12-16:
Det er jeg egentlig ikke enig i.
Det er jo sådan, som Kissinger engang har sagt, at en beslutningstager har nogle minutter til at træffe en beslutning i, og historikerne har hele evigheden til at finde ud af, at den var forkert.
Men den var ikke forkert i den situation.
Jeg har nu prøvet at forklare det flere gange her.
Hvis man havde trukket sig tilbage, når man nu var kommet i situationen med sidste chance og al det der, så havde det gentaget sig for 1998 og 1999, som Folketinget jo præcis fik at vide af ministeren i 1999, nemlig at det kunne man ikke acceptere.
Så var våbeninspektørerne røget ud, må jeg sige til hr. Frank Aaen, og så var hele spillet begyndt igen, og så havde han udviklet masseødelæggelsesvåbnene, for programmerne var der jo.
Det er jo det, historikerne nu vurderer ville være sket, hvis man havde opgivet i 2003.
I den kontekst var det ikke en fejl.
Efterretningsoplysningerne var jo desværre forkerte, men det forhindrede ikke, at det stadig væk var samarbejdet med Sikkerhedsrådet, samarbejdet med Blix, der haltede, og at hvis man havde givet op på tidspunkt, så var det blevet meget værre senere.
Det er jeg glad for at hr. Hoydal tror, for det har jeg naturligvis også gjort, andet ville være fuldstændig uansvarligt.
Så jeg har da naturligvis overvejet det hele vejen igennem og også allerede i juli måned 2002 drøftet situationen med Colin Powell.
Jeg håbede også på, at USA gik gennem FN dengang i september og oktober, og havde også en diskussion med Powell om det i 2002.
Bush holdt jo også en tale, hvor han bekendte sig til FN i september 2002, og der kom også en ny FN-resolution, 1441, så det forløb var jo, som jeg også kunne ønske mig det.
Jeg måtte se på det igen og spørge: Jamen er det her et mønster?
Det var det i 1998.
Og hvad ville der så ske igen?
Ja, så ville der ske det, at Saddam Hussein igen ville lave numre og smide inspektørerne ud, han ville jo ikke afsløres, og så ville vi stå fuldstændig uvidende.
Og så kunne han jo have gjort det, som andre forskere jo har skrevet om her i de sidste par år, nemlig genoptaget sine programmer, og så havde vi intet kunnet gøre, for så ville man have sagt, at vi altså ikke nu for tredje gang kunne løbe efter dem.
Så det var alle de overvejelser, der var, og dem kan man så være enig i eller uenig i, men det var de overvejelser, jeg gjorde mig, og det har jeg også lagt åbent frem.
I begyndelse af januar 2003 fortalte jeg i Berlingske Tidende, hvor alvorligt det kunne gå, hvis man kom skævt ind i krigen, så jeg har hele tiden spillet med åbne kort der.
Og jeg forklarede også i Folketinget folkerettens betydning for sammenholdningen mellem 1998 og 2003.
Så alt har været åben, og derfor er der ingen grund til at mistænkeliggøre ved en undersøgelse.
Jeg vil gerne indledningsvis henlede opmærksomheden på, at vi i marts i år drøftede et nærmest identisk beslutningsforslag, nemlig B 18, fra den samme kreds af forslagsstillere - og det er jo ikke ret lang tid siden.
Det har forslagsstillerne heller ikke, bortset fra at Jens Rohde nu er dukket op i bemærkningerne til forslaget, hvad han ikke gjorde i marts.
Vi har haft to forespørgselsdebatter om Irak i 2003 og 2004, og så har vi haft adskillige hundrede spørgsmål fra Folketingets medlemmer, som vi naturligvis beredvilligt har svaret på.
I marts 2004 holdt Udenrigspolitisk Nævn en åben høring med en række folkeretseksperter, vi har haft samråd, og så har vi haft ti beslutningsforslag om forlængelsen af indsatsen i Irak, hvor vi har været enige meget, meget bredt i de fleste af dem.
Også der har vi her i Folketinget indgående drøftet grundlaget for det danske engagement i Irak.
På den baggrund er det altså fortsat regeringens klare holdning, at der ikke er noget nyt at tilføje.
Det var der ikke i marts, og det er der heller ikke i dag.
Regeringens holdning har hele tiden været klar, og regeringens juridiske vurderinger er fra starten lagt åbent frem.
Det er naturligvis en ærlig sag at have en anden politisk holdning til den militære aktion mod Irak i 2003, men man kan ikke med rimelighed beskylde regeringen for, at den ikke åbent har lagt sine argumenter frem her i salen.
Det blev gjort klart i marts under behandlingen af B 18, at regeringen ikke finder, at en undersøgelseskommission vil kunne bibringe noget nyt i denne sag.
Tværtimod synes tanken om, at embedsmænd under vidneansvar vil kunne fremkomme med nye oplysninger i sagen, jo egentlig at være en ret bekymrende mistænkeliggørelse af embedsværket i et så transparent samfund som det danske.
Det ville nok ikke være muligt at få embedsmænd til at holde fuldstændig tæt med fuldstændig kontroversielle oplysninger, som fuldstændig skulle vælte alle regeringens hidtidige oplysninger over ende.
Vi baserede os på de samme åbne kilder, som var til rådighed for Folketinget, først og fremmest Sikkerhedsrådets resolutioner, som SR-regeringen også henviste til, da den i 1998 traf beslutning om at deltage i den amerikansk ledede krig mod Irak, som Folketinget tilsluttede sig, og som jeg også tilsluttede mig.
Men det var præcis de samme argumenter, der blev brugt i 1998 som i 2003, og i begge tilfælde med henvisning til Sikkerhedsrådets tidligere resolutioner.
De eneste, der ikke reagerede på samme måde, var for så vidt SR.
Jeg skal derfor på regeringens vegne opfordre til, at nærværende forslag til folketingsbeslutning forkastes.
Det gjorde vi i marts, og der er ikke kommet noget nyt frem siden, og der er ikke grund til at forvente, at vi skulle have skjult noget.
Vi har lagt det hele åbent frem.