Bent Bøgsted (DF), 2016-01-12:
Tak, formand.
Det her lovforslag om ligelønsstatistik har jo sit udspring tilbage i 2005, hvor der blev indført en ligelønsstatistik for virksomheder med 35 ansatte med mindst ti kvinder og ti mænd, der havde den samme sekscifrede DISCO-kode, og det betød, at ud fra den kode kunne man se, om det var lige det samme arbejde, de lavede.
Det har altid været vanskeligt at bedømme, om det var lige løn for lige arbejde, for hvad er lige arbejde reelt?
Jeg kan huske, at jeg dengang sagde, at hvis man skulle have en chance for at bedømme, om det var lige arbejde, skulle man have x antal kvinder og x antal mænd, der stod ved siden af hinanden og lavede den samme produktion, den samme mængde og på den samme tid.
Er det at sidde ved en computer?
Der kan vel også være stor forskel på det arbejde, man laver der.
Men i 2014 blev loven så lavet om af den tidligere regering, og man sagde, at det skulle gælde for virksomheder med ti ansatte og så tre mænd og tre kvinder til sammenligning.
Det er jo noget, der skal forhandles på plads ude på arbejdspladsen i forbindelse med overenskomst.
Det skal selvfølgelig forhandles på plads dér, men så gør de lokale lønforhandlinger sig også gældende.
Samtidig ved vi, at der er stor forskel på, hvordan man forhandler løn i det private.
Nogle steder er det den enkelte arbejder, der selv er inde at forhandle løn, og andre steder er der en tillidsmand, der forhandler løn.
Vi mener også i Dansk Folkeparti, at der skal være plads til de virksomheder, hvor det er den enkelte selv, der forhandler løn.
Vi mener ikke, at en lønstatistik i sig selv giver en form for ligeløn.
Det er sådan, at de virksomheder, der er omfattet af det, som reglerne er, fra Danmarks Statistik kan få tilsendt, hvordan det ser ud med lønnen.
Samtidig er det sådan, at loven jo ikke gælder dér, hvor der er en overenskomst indbygget i området.
Ser man på, hvordan og hvorledes den enkelte lønmodtagers anonymitet er, ved vi af erfaring, at der er rigtig mange, der faktisk ikke ønsker at oplyse, hvad de får i løn, til deres kollegaer.
Det kan jeg godt huske fra min tid på arbejdsmarkedet.
Der var rigtig mange, der holdt lønnen tæt ind til kroppen.
Der var ikke andre, der skulle se deres lønseddel eller vide, hvad de fik i løn.
Sådan er der stadig væk rigtig mange, der har det, nemlig at det ikke kommer andre ved, hvad de får løn.
Hvis det er helt ned til tre mænd og tre kvinder, der skal lave det samme, så kan man hurtigt se, at de får så meget i løn, og at andre får noget andet.
Samtidig har vi også den situation, at hvis det er otte kvinder og to mænd eller to mænd og otte kvinder, skal det ikke indberette, selv om de laver det samme arbejde.
Generelt synes jeg, at man skal se på noget andet.
Så kan man selvfølgelig sige, at de enkelte lønmodtagere kan stå sammen, og de kan protestere og sige, at de vil have noget mere i løn.
Ja, ja, det er så meget godt, men sådan er det nu ikke skruet sammen for de små virksomheder, fordi det måske er et spørgsmål om, at når man har det arbejde, man har fået, og man selv har aftalt en løn med arbejdsgiveren i forbindelse med ansættelsen, så er den enkelte lønmodtager måske heller ikke så interesseret i, at der skal ses på en ligelønsstatistik i den forbindelse, og så er sammenholdet til at presse arbejdsgiveren for noget mere i løn der måske heller ikke alligevel.
Jeg synes, at den ordning, der er med det her lovforslag, hvor vi går tilbage til, at det er virksomheder med 35 ansatte med mindst ti mænd og ti kvinder, der bliver beholdt, og at noget af den service, som virksomhederne får med lovændringen i 2014, er en udmærket løsning, som vi støtter i Dansk Folkeparti.