Tom Behnke (KF), 2012-05-29:
Tak for det.
Vi har jo igennem de 10 år, hvor vi havde regeringsmagten, ydet en meget stor indsats i forhold til at få bekæmpet den personfarlige kriminalitet.
Vi vil ikke acceptere, at man sådan render rundt og slår på hinanden, og hvad der ellers ligger i begrebet personfarlig kriminalitet.
Vi har sat hårdt ind.
Vi har stillet næsten 70 ændringsforslag til, at der skulle strammes op, og at det faktisk er lykkedes, er også begyndt at vise sig: Risikoen for at blive udsat for en voldshandling i Danmark er den laveste i 40 år.
Så der sker altså nogle ting på det her område.
Det er jo den ene side af det, nemlig at sørge for at gøre noget for at forhindre, at forbrydelserne sker.
Men når de så alligevel er sket, har vi nogle ofre, og dem skal vi tage hånd om.
Som jeg nu flere gange har haft lejlighed til korrekse andre ordførere om, har vi selvfølgelig igennem de 10 år fremsat det ene forslag efter det andet, der styrker ofrenes retsstilling, og som sørger for at tage hånd om ofrene.
For det, vi kan konstatere, er, at til trods for de mange tiltag, den tidligere regering gennemførte med støtte fra et meget bredt flertal i Folketinget – ofte et enstemmigt Folketing – så er sagen jo stadig væk den i dag, at ofrene selv må kæmpe sig igennem det offentlige system for at få hjælp.
Når man møder op og beder om at få noget hjælp, bliver man bedt om at trække et nummer, og det nummer er et meget, meget højt tal, og så må man i øvrigt vente, indtil det offentlige har tid til at tage sig af det.
Omvendt, hvis man kommer som gerningsmand, fordi man har lavet en forbrydelse og er blevet dømt for den, så behøver man ikke engang selv at trække et nummer, for det er der en sagsbehandler, der sørger for at gøre for en, og helt tilfældigt står der nr. 1 på den seddel, man får, og man står forrest i køen til at få det ene tilbud efter det andet og den ene form for hjælp efter den anden.
Men det er ikke rimeligt, at vi på den måde prioriterer gerningsmændene højere.
Jeg siger ikke, at gerningsmændene ikke skal have hjælp, men jeg synes, at der er en moral og en kultur i vores måde at håndtere de her ting på, som er helt grundlæggende forkert, nemlig at ofrene selv må kæmpe, mens man søreme nok skal sørge for at tage gerningsmændene i hånden og lede dem hele vejen igennem.
Der er en forkert prioritering af de her ting, og derfor har vi så sammen med Dansk Folkeparti fremsat et beslutningsforslag med en lang række konkrete forslag til, hvordan vi kan gøre det bedre for ofrene.
Det, jeg hørte med stor tilfredshed, var jo, at bl.a. hr. Ole Hækkerup fra Socialdemokratiet gav udtryk for, at alle forslagene her vil indgå i de videre drøftelser af det, som regeringen spiller ud med.
Og det er jo godt og positivt, at man på den måde holder dørene åbne, og det er vi da meget tilfredse med.
Det er jo på den måde, altså ved at fremsætte beslutningsforslagene og konkret sige, hvad det er, man gerne vil, at man som opposition er i stand til at påvirke processerne.
Hvis vi stadig væk sad i regering, hvad havde vi så gennemført?
Det er jo det, vi skriver i et beslutningsforslag, og det kan så indgå i de videre drøftelser.
Det, som det her handler om, er jo en lang række tiltag, bl.a. i forhold til sagsbehandlingstiderne, når vi taler om erstatning til ofrene.
I mange af de her sager må ofrene vente og vente på at få den erstatning, de skal have.
Nogle gange kan man sidde og diskutere, om méngraden er 40 eller 45 pct., og det kan trække ud i årevis med speciallægeerklæringer osv.
Man kunne også sige, at hvis ikke en sag kan afgøres inden for 3 måneder, skal der ske en acontoudbetaling, som vi foreslår her, sådan at offeret trods alt har noget at gøre godt med.
Og det er jo igen henset til, at vi ved, at det offentlige system ikke er specielt god til at tage hånd om ofrene, men hvis de så får en erstatning, kan de dog trods alt selv prøve at gøre noget ved deres egen livssituation.
Det er selvfølgelig farligt bare at give los og så sige, at enhver, der selv synes, at vedkommende har behov for psykologhjælp, kan få uendelig meget psykologhjælp på det offentliges regning.
Der må være et andet tal.
Der kommer offerfonden, som vi laver efter svensk forbillede, jo så ind i billedet, for den skal nemlig finansiere det her.
Den er en del af forslaget her, og det er der jo også blevet kvitteret for hele vejen rundt; den er så noget, der kommer uanset forslaget, kan man sige.
Men det sidste, som jeg også lige vil nævne, er jo, at vi har kunnet konstatere, at der er to konkrete foreninger, som den nuværende regering har skåret ned i bevillingerne til.
Det synes vi er lidt ærgerligt.
Vi synes, det er ærgerligt, at foreningen Hjælp Voldsofre ikke får helt så meget, som den har fået tidligere, og derfor foreslår vi, at den skal have dobbelt så meget, som der er sat af.
Det samme gør sig gældende i forhold til Offerrådgivningen – der mener vi også, at den skal have dobbelt så meget, som der er blevet sat af med den nuværende regerings velvilje; altså dobbelt op på de her bevillinger til de to konkrete foreninger, fordi de udfører et rigtig, rigtig godt stykke arbejde og der er behov for dem.
Så vi er som forslagsstillere naturligvis positive over for beslutningsforslaget.