Brian Mikkelsen (KF), 2010-04-29:
Fri og lige konkurrence er vigtig, da det kan være medvirkende til at sikre forbrugerne de bedste og billigste produkter og ydelser.
Til trods herfor er det min opfattelse, at det samtidig er afgørende, at der værnes om forbrugerne.
Det gælder særligt på det finansielle område, hvor produkterne kan være endda meget vanskelige at overskue, og hvor en høj forbrugerbeskyttelse derfor er helt central.
Det er vigtigt, at den enkelte forbruger får en god og kvalificeret rådgivning i de finansielle sager.
EU-rådgivningsforpligtelsen relaterer sig til de komplekse produkter som f.eks. optioner eller renteswap .
Ved investering i obligationer, som typisk er et ikkekomplekst produkt, pålægges rådgiverne f.eks. ikke at rådgive.
I dansk ret har vi ikke samme opdeling af finansielle instrumenter.
Vi har i reglerne om god skik og i reglerne om investorbeskyttelse fremsat en række nærmere krav til pengeinstitutternes rådgivning, som gælder generelt for rådgiveren.
Reglerne betyder f.eks., at et pengeinstitut skal rådgive en kunde, der henvender sig for at få et boliglån, og at pengeinstituttet skal dokumentere rådgivningen.
Reglerne betyder også, at hvis en forbruger vil handle med værdipapirer, skal pengeinstituttet udarbejde en investeringsprofil, som bl.a. afdækker kundens risikovillighed, kendskab til investeringer og investeringshorisont.
Den videre rådgivning skal tage udgangspunkt i den profil.
Det Radikale Venstres beslutningsforslag åbner op for en lempelse af de eksisterende forbrugerbeskyttelsesregler, idet forbrugerne med beslutningsforslaget vil kunne fravælge bankens rådgivning og dermed forbrugerbeskyttelse.
Forslaget bygger imidlertid på en forkert præmis, nemlig at en opsplitning af bankernes gebyrer i en særskilt del for lovgivningen og en særskilt del for rådgivning vil give forbrugerne mulighed for at fravælge bankernes rådgivning og i stedet til fordel for andre rådgivere købe sig til rådgivning andre steder.
Men der er ikke med beslutningsforslaget nogen garanti for, at forbrugerne vil benytte en eventuel besparelse til at købe rådgivning hos en anden rådgiver.
Det er således heller ikke med beslutningsforslaget givet, at det vil føre til øget konkurrence mellem banker og uvildige rådgivere eller mellem uvildige rådgivere.
Der er tværtimod en risiko for, at nogle forbrugere – og det tror jeg måske specielt vil gælde de svage forbrugere – vil fristes til at undlade at købe rådgivning et andet sted og så blot få bankens produkter til en eventuel lavere pris.
Min bekymring er derfor, at beslutningsforslaget i realiteten betyder en tilsidesættelse af de forbrugerhensyn, der ligger bag de nuværende forpligtelser for pengeinstitutterne til at yde rådgivning.
Det skal endvidere bemærkes, at beslutningsforslaget bygger på en præmis om, at det vil være muligt at foretage en opsplitning af pengeinstitutternes gebyrer.
Det er imidlertid praksis i dag, at pengeinstitutterne ikke tager særskilt betaling for deres rådgivningsforpligtelser.
Rådgivning er en integreret del af ydelsen.
En opdeling af gebyret for rådgivning vil derfor være en meget, meget svær øvelse i praksis, herunder også administrativt.
Det forudsætter således, at det er muligt at prissætte rådgivning i forhold til de mangeartede finansielle produkter og de forskellige kundegrupper.
Udfordringen bliver ikke mindre af, at selv ved køb af samme finansielle produkt vil nogle forbrugere have brug for behov for 10 minutters rådgivning, mens andre forbrugere har brug for en times rådgivning.
Samlet mener jeg derfor, at det er vigtigt, at vi fastholder de nuværende regler, således at vi er sikre på, at forbrugerne får rådgivning der, hvor de køber de finansielle produkter.
Det er også på linje med EU-reglerne, der som nævnt forpligter en bankrådgiver til at yde rådgivning ved køb af komplicerede produkter.
Endelig skal det bemærkes, at der ikke i de nuværende regler er noget til hinder for, at forbrugerne gør brug af egne uafhængige økonomiske rådgivere.
I forhold til forslaget om certificering af rådgivere vil jeg gerne sige, at vi allerede har taget initiativ til at styrke spillereglerne på området.
Vi har således i forlængelse af regeringens forbrugerpolitiske handlingsplanen fra januar i år bedt Finanstilsynet om at iværksætte et arbejde med at udforme en model til en certificeringsordning.
Ordningen baseres bl.a. på Finanstilsynets offentliggjorte rapport fra februar 2010 om viden om investeringsforeningsbevis hos rådgivere i danske pengeinstitutter.
Den nærmere udformning af ordningen pågår fortsat på nuværende tidspunkt, men det indgår i overvejelserne, om en bankrådgiver skal aflægge en prøve for at opnå tilladelse til at rådgive.
Ordningen er møntet på den egentlige investeringsrådgiver i pengeinstitutterne.
Finanstilsynet har herudover planlagt besøg hos uafhængige rådgivere, der er under tilsyn af Finanstilsynet.
Dette besøg skal danne baggrund for en vurdering af, om disse rådgive også skal omfattes af ordningen.
Vurderingen skal ligge færdig til sommer i år, og den har som nævnt til formål at sikre, at den enkelte rådgiver er klædt på til at kunne yde rådgivning af høj standard.
Da jeg som nævnt ikke finder det hensigtsmæssigt eller muligt at foretage en opsplitning af bankernes gebyrer og dermed åbne mulighed for at fravælge rådgivningen, finder jeg det ikke relevant at oprette endnu en klageinstans.
Med disse bemærkninger finder regeringen ikke, at der er grundlag for at fremme det fremsatte beslutningsforslag.