runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Nanna Westerby (SF), 2010-01-13:
Det er nu altså bare påfaldende, at man under tidligere regeringer, f.eks. under den tidligere socialdemokratisk-radikale regering i løbet af 1990'erne, både kunne finde ud af at nedbringe arbejdsløsheden og faktisk få sat skub i økonomien i Danmark og få hevet Danmark ind i en højkonjunktur og få flere unge til at tage en ungdomsuddannelse.
Der er altså åbenbart nogle regeringer, som kan finde ud af nogle ting, som den her regering ikke kan finde ud af.
Men for at vi ligesom kan holde os opdateret med, hvordan det går med det her, bliver vi jo nødt til at kunne få nogle tal og kunne måle, hvor mange unge det er, der tager en ungdomsuddannelse.
Før hørte vi undervisningsministeren sige, at undervisningsministeren er stærkt begejstret for den her målsætning om, at 95 pct. af en ungdomsårgang skal tage en ungdomsuddannelse.
Men på den anden side håber ministeren faktisk, at der er færre unge, som tager en ungdomsuddannelse, og i stedet bare hopper direkte til de videregående uddannelser.
Det har jeg altså svært ved at få til at hænge sammen, altså at man på den ene side støtter 95-procents-målsætningen og på den anden side faktisk ikke synes, at den måde, man måler på i dag, er særlig hensigtsmæssig.
Derfor vil jeg høre, hvornår ministeren har tænkt sig at fremlægge en ny målsætning, for jeg synes faktisk, at det er lidt lusket, at man har en målsætning i dag, som ministeren siger at han ikke mener at man kan bruge til noget.
Bertel Haarder (V), 2010-01-13:
Ingen kan være i tvivl om, at når regeringen siger 95-procents-målet, når regeringen sætter 95 pct. som målet for 2015, så er det i betydningen mindst en ungdomsuddannelse, for alt andet er absurd og umuligt og urealistisk, og derfor er det også dejligt, at ingen i oppositionen tør love, at de kan sikre, at 95 pct. får en uddannelse, uden at de tæller dem med, der får det uden at have en ungdomsuddannelse.
I øvrigt kan jeg fortælle, at der hele vejen igennem har været fremgang for de helt unge.
Det er de lidt ældre unge, som har svigtet under højkonjunkturen.
De har valgt de gode job.
Det er der jo nu ved at ske noget ved.
Aldrig har så mange valgt den vej.
Aldrig har så mange været i jobuddannelse, hvor de altså har et job, samtidig med at de uddanner sig.
Kirsten Brosbøl (S), 2010-01-13:
På den ene side har finansministeren stået her i salen i dag og bekræftet, at det altså er 80 pct., som tæller i forhold til den her officielle målsætning, og for det andet har vi altså et svar sort på hvidt fra Undervisningsministeriet.
Ministerens egne embedsmænd har altså skrevet det svar, som ministeren sågar selv har skrevet under på, og som er sendt over til Folketinget, at det således alene er personer, der gennemfører en ungdomsuddannelse, som tælles med i opgørelsen af opfyldelsen af målsætningen.
Vi har altså her en klar uoverensstemmelse mellem det, ministeriet siger, og det, ministeren står her og siger, og i øvrigt det, som finansministeren har sagt tidligere.
Og nu råder undervisningsministeren så os andre til at revidere vores målsætninger.
Men man kunne jo godt råde undervisningsministeren til at gå tilbage i sit ministerium for at finde ud af, hvorvidt man skulle revidere det, som altså er den officielle udlægning af, hvad der er målsætningen, og i øvrigt til at tage en diskussion af det i forligskredsen, for det er vel rettelig der sådan en diskussion hører hjemme, hvis man pludselig vil ændre opgørelsesmetoderne i forhold til en fælles målsætning.
Bertel Haarder (V), 2010-01-13:
Jeg kan godt for tredje gang sige, at hvis man opfatter 85-procents-målet på den måde, at det kun er unge med en ungdomsuddannelse, der tæller med, så er det fuldstændig rigtigt, at vi er 5 pct. fra målet.
Jeg har så bare påpeget, at hvis man bruger den samme opgørelse, når det gælder 95-procents-målsætningen, så bliver den absurd, og så kan spørgeren selv vælge, om det er 85-procents-målet eller 95-procents-målet, der skal være absurd.
Jeg synes, da vi nu er i 2010, vi skulle se på målet for 2015, og så synes jeg, vi skulle blive enige om, at selvfølgelig skal de skæve, der går den skæve vej til de videregående uddannelser, tælle med.
Kirsten Brosbøl (S), 2010-01-13:
Vil ministeren så lægge op til det i forligskredsen?
For det er jo der, vi skal have den diskussion, og det er ret svært at indgå forlig med nogle klare målsætninger, hvis vi ikke er enige om, hvad det er, man måler på, i forhold til om det så er opfyldt.
Så vil jeg bare helt kort spørge ministeren: Er det sådan, at vi kan forvente, at ministeren i globaliseringsforligskredsen vil lægge op til, at vi ændrer opgørelsesmetoderne og altså også ændrer den her tekst, vi har fået fra Undervisningsministeriet, der klart siger, at det alene er personer, der gennemfører en ungdomsuddannelse, som tæller med i opgørelsen?
Og så synes jeg, vi skal tage det der, hvor det hører hjemme, nemlig i forligskredsen.
Bertel Haarder (V), 2010-01-13:
Som jeg efterhånden har sagt temmelig mange gange, har jeg straks fra det øjeblik, det gik op for mig, at der var så mange, der tog en videregående uddannelse uden at have en ungdomsuddannelse, helt åbent og ærligt sagt, hvordan jeg så på den sag.
Med hensyn til forligskredse, så ved jeg ikke, hvordan det er i de forligskredse, som fru Kirsten Brosbøl befinder sig i, det ved videnskabsministeren måske mere om, men i de forligskredse, som jeg har deltaget i, plejer det at være dem, der ønsker noget sat på dagsordenen, som beder om det.
Jeg synes ikke, det er nødvendigt at sætte det her på dagsordenen, men hvis fru Christine Antorini ønsker det sat på dagsordenen, så lad os da også tage en drøftelse i forligskredsen om, hvad det er for en målsætning, vi skal have.
Og hvis fru Christine Antorini så beder om, at målet for 2015 er, at 95 pct. skal have en uddannelse, uden at vi tæller dem med, der har en videregående uddannelse uden at have en ungdomsuddannelse, så siger jeg ellers velbekomme.
Christine Antorini (S), 2010-01-13:
Nu er det jo faktisk undervisningsministeren, der egenhændigt har ændret forståelsen af 85-procents-målsætningen.
Det er ikke noget, vi har gjort i forligskredsen; det bliver ikke bakket op af undervisningsministerens egne embedsmænd; det bliver ikke bakket op af finansministeren.
Derfor ville det jo have været naturligt, når det er undervisningsministeren alene, der vil have en helt anden målsætning, at han havde bragt det op.
Vi har ikke bedt om en ændring.
Mit sidste spørgsmål skal så vedrøre de initiativer, der er.
Når vi er optaget af, at målsætningen handler om, at man skal have gennemført en ungdomsuddannelse, er det jo, fordi det betyder noget for, hvad det er, vi forhandler om.
Der er jo en grund til, at Socialdemokratiet havde det som et hovedmål, at vi skulle finde nogle flere penge til at løfte bl.a. praktikpladsindsatsen.
Det er jo en katastrofe, at unge mennesker ikke kan gennemføre en erhvervsuddannelse, fordi der ikke er praktikpladser.
Der fik vi flyttet 430 mio. kr. til den ordning, og det var, fordi der så massivt var en synlighed, et ønske og et pres for, at vi gjorde noget her og nu for de unge.
Derfor har vi en målsætning, for det tvinger os politisk til at handle.
Hvis bare man siger, at man opfylder det ved at fifle med tallene, er der jo ikke noget pres på, for at man rent faktisk skal gøre noget ekstraordinært.
Det mener vi der er brug for, og derfor har vi en målsætning.
Lars Løkke Rasmussen (V), 2010-01-13:
Vi skal bruge vores ressourcer der, hvor de bruges bedst muligt, og det er for tidligt her i starten af januar med den koordination, der er i øjeblikket pågår mellem Danmark, FN og Mexico, at lave det endelige design for, hvad det er for et setup, der skal være for vores klimadiplomati i 2010.
Det er jo heller ikke så afgørende, fordi vi har klimaattacheer i Moskva, i Brasilien, i Washington, i New Delhi, i Pretoria.
Det har vi, og det har vi frem til mindst udgangen af marts måned.
Så der er sådan set ikke noget problem.
Jeg anerkender ikke, at det var fraværet af spidskompetence, der skabte det resultat, der kom ud af Københavnstopmødet, men det finder vi jo også en lejlighed til at vende tilbage til ved den forespørgselsdebat, som Folketinget har anmeldt.
Flemming Møller Mortensen (S), 2010-01-13:
Nu vil jeg ikke dvæle så meget på, om det har været årsagen til det resultat, vi fik, eller mangel på resultat, men det er dog alligevel fuldstændig synligt, at hvis vi yderligere svækker det diplomatiske korps på det her område i den periode, altså frem til efteråret 2010, hvor Danmark har formandskabet, kan det blive en svækkelse af noget, som vi alle sammen så inderligt ønsker os skulle få et rigtig godt resultat.
Jeg spørger statsministeren endnu en gang, hvad årsagen er til, at man ikke går ind og laver en forlængelse.
Statsministeren siger, at det er et spørgsmål om at bruge ressourcerne rigtigt, men det tror jeg altså ikke at der er ret mange danskere der vil have en forståelse for, nemlig at det her drejer sig om at bruge fem diplomaters ressourcer enten i forhold til klimaspørgsmålet eller i forhold til andre spørgsmål, når nu hele verden har været helt oppe i det røde felt for at få et resultat netop på klimaområdet.
Så jeg stiller statsministeren spørgsmålet en gang til: Hvad er argumentationen for, at man har en ansættelse, som kun løber til og med første kvartal 2010, og ikke straks forlænger den?
Mette Gjerskov (S), 2010-01-13:
Hvad var statsministerens hensigt med ikke at være til stede i plenarsalen i Bella Centeret, da den endelige tekst blev vedtaget på klimatopmødet?
Spørgsmålet lyder: Hvad var statsministerens hensigt med ikke at være til stede i plenarsalen i Bella Centeret, da den endelige tekst blev vedtaget på klimatopmødet?
Lars Løkke Rasmussen (V), 2010-01-13:
Det kan jeg svare meget kort på.
På det tidspunkt, hvor beslutningen vedrørende Københavnsaftalen blev truffet i plenarsalen, det var lørdag formiddag omkring kl. 10.30, var der allerede opnået enighed blandt parterne om, hvordan den sag ville blive i landet, og derfor var min tilstedeværelse ikke nødvendig, og derfor lod jeg en af viceformændene køre den beslutning igennem.
Mette Gjerskov (S), 2010-01-13:
Jeg må sige, at jeg stærkt, stærkt overrasket.
Jeg fik ellers det indtryk, at grunden til, at statsministeren ikke var til stede, var, at det var, fordi hans personlige tilstedeværelse ville forhindre, at der blev truffet en beslutning.
Er det ikke statsministerens vurdering?
Det er meget, meget usædvanligt.
Hvordan kan det være, at statsministeren synes, at den beslutning – nu har han jo lige stået og rost den i høje toner – var så fuldstændig ligegyldig, at han ikke behøvede selv at være til stede, men at han kunne nøjes med at lade de 192 andre lande vedtage beslutningen uden hans tilstedeværelse?
Lars Løkke Rasmussen (V), 2010-01-13:
Nu bliver jeg lidt forvirret.
Altså Danmark var til stede.
Det var ikke sådan, at det var 192 lande, Danmark var altså også til stede.
Der var mange usædvanlige ting, og derfor glæder jeg mig utrolig meget til forespørgselsdebatten, hvor vi kan komme mere rundt omkring alt det her.
Jeg tror, det er meget usædvanligt, og jeg tror ikke, at man kommer til at se det igen foreløbigt, at statsledere fra en række lande, herunder den amerikanske præsident, den tyske kansler, den franske præsident, den engelske premierminister, den australske premierminister og regeringsledere fra Etiopien, Maldiverne, Lesotho, Bangladesh, Sydafrika m.v. sidder i et rum i et forløb, der strækker sig de facto over et helt døgn og selv formulerer en politisk aftale.
Det er relativt usædvanligt.
Det var et usædvanligt forløb, og det var det skridt, vi tog, nemlig at indkalde den kreds for at sikre, at København trods alt endte med noget frem for med absolut ingenting.
Jeg medgiver gerne, at da plenarforsamlingen så startede natten mellem fredag og lørdag, var jeg mere end almindelig træt efter overhovedet ikke at have sovet gennem et døgn, og da der efter en af flere pauser i løbet af natten opstår fuldstændig klarhed over, hvordan det her møde vil ende, når man genoptager det, ja, så tillader jeg mig altså at tage en pause og lade en viceformand køre mødet færdigt.
Det kan man synes er usædvanligt, men mødet var altså også usædvanligt.
Flemming Møller Mortensen (S), 2010-01-13:
Jeg vil godt fortsætte lige der, hvor statsministeren sluttede sin besvarelse på foregående spørgsmål, for det er jo rigtigt, at der var megen, megen stor undren, hos mig selv inklusive.
Statsministeren var som forhandlingsleder lige nøjagtig der, hvor det hele spidsede til, og vi var alle sammen meget spændt på, hvad det skulle ende med.
Mit spørgsmål til statsministeren skal være: Hvad foretog statsministeren sig egentlig i baggemakkerne?
Var det et spørgsmål om bare at lade batterierne op, batterier, som skulle lades op og ikke bruges mere i den her sammenhæng, eller hvad foretog statsministeren sig egentlig der, hvor det var andre, der kom til roret?
Lars Løkke Rasmussen (V), 2010-01-13:
Det er jo et spørgsmål om, om det var der, det spidsede til.
Jeg glæder mig til forespørgselsdebatten, men jeg har en oplevelse af, at det sådan spidsede til ad flere omgange.
Et sted, det f.eks. spidsede til, var på det tidspunkt, hvor verdens stats- og regeringsledere flyver ind til København.
Men de må altså konstatere, at det, der ligger på bordet til dem, i princippet er et stykke tomt papir.
Det var en relativt tilspidset situation, og den søgte vi så at håndtere på den måde, at vi sammenkaldte en fuldstændig repræsentativt sammensat gruppe af lande, der respekterer alle de ubalancer, der er i verden mellem små og store, rige og fattige, udviklingslande og ilande m.v., for at lave et stykke politisk arbejde.
Det strakte sig over et døgns tid eller noget sådant og endte med en aftale.
Det var vel sådan set der, det spidsede til.
Så medgiver jeg, at der var en tilspidset situation senere, da det så handlede om at få løftet den aftale, der var indgået af den her meget brede kreds af lande, der var repræsentativt sammensat, op som en COP-beslutning.
Og der er flere pauser i løbet af natten, og den sidste pause, hvor jeg vælger ikke at tage stolen efterfølgende, er en pause, der afklarer, hvordan det her ender.
Og i og med at det er afklaret, hvordan det ender, i kombination med et døgn uden søvn, så vurderer jeg, at der sådan set ikke er nogen grund til at sidde og gøre et forløb færdigt, som på det tidspunkt er designet til at ende på en ganske bestemt måde.
Flemming Møller Mortensen (S), 2010-01-13:
Det har været et meget stort ansvar, Danmark har påtaget sig, og det er det stadig væk, fordi formandsperioden jo ikke er udløbet.
Derfor var der naturligvis også meget store forventninger til hvert et minut, forhandlingerne pågik.
Jeg vil gerne gentage, at der er blevet udtrykt meget stor undren over, at statsministeren efter den sidste pause valgte ikke at betræde formandsstolen igen og føre det til ende.
Her vil jeg da gerne spørge statsministeren, om statsministeren under eller måske efter topmødet har tænkt, at statsministeren godt kunne forstå, at mange danskere også har undret sig over, at en statsminister, som altså får så ansvarsfuldt et hverv, ikke fører de sidste minutter igennem.
Jeg vil også gerne høre statsministerens kommentar til, om statsministeren efterfølgende selv har syntes, at det måske var et forkert signal at sende til den danske befolkning, men også til verdens befolkning.
Lars Løkke Rasmussen (V), 2010-01-13:
Jeg ville da grundlæggende gerne være skruet sådan sammen, at jeg kunne køre i 3 døgn uden nogen søvn overhovedet og så stadig væk agere optimalt minut for minut.
Det ville jeg da sådan set gerne kunne, og hvis nogen har en opskrift på, hvordan man lovligt kan bringe sig i en sådan position, hører jeg gerne om det.
Jeg glæder mig meget til, at vi får en samlet drøftelse af strategi, resultater og af, hvordan vi kommer videre frem for den her sådan stykvise plukken i forskellige forløb.
Vi lagde utrolig megen energi i at sikre, at der kom et udkomme af topmødet i København på et tidspunkt, hvor det sådan set i worst case så ud til, at der kom ingenting; der investerede vi al vores energi, der investerede vi mange timer, der sov vi ikke.
Det skaber så nogle begrænsninger, i forhold til hvordan man kan agere efterfølgende.
Jeg ville da selvfølgelig gerne have været med hele vejen, specielt fordi der i modsætning til det, der blev antydet med spørgsmålet før, generelt var glæde i salen, da beslutningen blev truffet.
Men det var jeg så ikke, og det var jeg ikke af den grund, jeg gav før, nemlig at i forbindelse med en af de pauser, der var, blev det på forskellig vis afklaret, hvordan det her ville lande, og derfor var min tilstedeværelse ikke nødvendig.
Det i kombination med, at jeg var meget, meget træt, gjorde, at jeg valgte ikke at sidde i stolen, til mødet sluttede.
Det har været den danske ambition hele tiden at gå efter en internationalt bindende, altså juridisk bindende aftale.
Det er det ultimative mål.
Enhver vil jo vide – og det er vel også et tema, vi skal diskutere, når forespørgselsdebatten kommer – at det er et ultimativt mål, som vi for mange måneder siden sagde det ikke ville være realistisk at opnå i København, og det var så grunden til, at vi sagde: Det, vi så styrer efter i København, er en bindende politisk aftale.
Og det nåede vi ikke.
Selv om vi jo altså rent faktisk nåede det, at en række lande, der tilsammen repræsenterer 76 pct. af verdens CO2-udslip, lavede konturerne af en sådan aftale, blev den jo ikke løftet op til at blive en COP-vedtagelse af den grund, at nogle ganske, ganske få lande, som man også vil kunne identificere, hvis man lytter båndet igennem fra den pågældende berømte nat, blokerede for det.
Per Husted (S), 2010-01-13:
Spørgsmålet er i sin korthed: Er målet i Mexico en juridisk bindende aftale?
Lars Løkke Rasmussen (V), 2010-01-13:
Man kan jo spørge så mange gange, man vil.
Altså, når svaret præcist er givet, kan jeg jo bare svare en gang til.
Det er jo i virkeligheden et lidt sjovt sted at starte, fordi man burde have en diskussion om, hvad det egentlig var for et resultat, der kom ud af Københavnstopmødet, og hvordan vi bringer det videre.
Det er måske et meget sjovt hjørne at starte i.
Jeg siger, at vi fører et aktivt klimadiplomati.
Det gør vi i 2010.
Det sikrer vi ressourcer til, det sikrer vi mandskab til.
Vi har foreløbig forlænget de her klimaattacheers ansættelse til udgangen af første kvartal, ligesom vi har forlænget klimasekretariatets ansættelse, og i årets første periode samler vi op på resultaterne fra Københavnstopmødet, har en dialog med FN, jeg har selv allerede haft et antal samtaler med FN's generalsekretær efter Københavnstopmødet, og med Mexico for at designe, hvordan Danmark og Mexico løfter den her opgave bedst.
Jeg antydede f.eks. før, at det kunne være, at det var relevant at styrke vores klimadiplomatiske tilstedeværelse i Mexico.
Så det er jo ikke, fordi jeg står her og siger, at vi ikke skal føre noget aktivt klimadiplomati, men at koble det hele sammen og sige, at medmindre man lige nu og her har besluttet sig for, at der også skal være en klimadiplomat i Moskva i december næste år, så har man svigtet den her opgave, er altså at gå ned i detaljen frem for at starte med analysen.
Så jeg vil glæde mig til den forespørgselsdebat, der er anmeldt.
Per Husted (S), 2010-01-13:
Der er blevet gentaget nogle ting et par gange, men så vil jeg helt konkret spørge om, hvornår den her forespørgselsdebat er.
Det lyder som om, at det er dér, vi får svar på spørgsmålene.
Lars Løkke Rasmussen (V), 2010-01-13:
Jeg kan ikke huske min kalender udenad.
Står det til mig, bliver det hurtigst muligt.
Jeg tror nok, at man fra Statsministeriets side har prøvet at fremme ideen om, at man kunne gøre det allerede i næste uge som en hasteforespørgsel.
Det kan jeg forstå ikke er faldet i tilstrækkelig god jord, så så vidt jeg nu er orienteret, tror jeg, at det er den 26. januar.
Per Husted (S), 2010-01-13:
Er statsministeren enig i sin forgænger Anders Fogh Rasmussens udtalelser på Venstres landsmøde i 2008 om, at Danmark må stille sig i spidsen for en global indsats mod klimaproblemerne, og i positivt fald, hvordan søgte han under klimatopmødet at fremme ønsket om at gå i spidsen for en ny global indsats mod klimaproblemerne?
Selv om statsministeren måske heller ikke vil finde, at det her spørgsmål egner sig til det forum, vi er i i dag, må vi jo respektere, at det er det forum, vi er i.
Spørgsmålet lyder: Er statsministeren enig i sin forgænger Anders Fogh Rasmussens udtalelser på Venstres landsmøde i 2008 om, at Danmark må stille sig i spidsen for en global indsats mod klimaproblemerne, og i positivt fald, hvordan søgte han under klimatopmødet at fremme ønsket om at gå i spidsen for en ny global indsats mod klimaproblemerne?
Lars Løkke Rasmussen (V), 2010-01-13:
Jamen jeg respekterer fuldt ud det her forum, anderledes skal det ikke forstås.
Det er jo sådan et forum med korte spørgsmål og korte svar, og derfor kan jeg bare sige: Ja, jeg er enig, og jeg tror heller ikke, det er undgået nogens opmærksomhed, at vi kæmpede til det sidste for at fremme en situation, hvor COP15 endte med det bedst opnåelige resultat, nemlig det, der hedder Copenhagen Accord, som er en aftale, som jo for første gang samler både Kyotolande og lande, der ikke er en del af Kyotoprotokollen, om den samme målsætning, det samme papir.
Så, ja.
Per Husted (S), 2010-01-13:
En af grundene til, at jeg også stiller dette spørgsmål, er, at jeg havde svært ved at få øje på det med at gå i spidsen.
Altså, hvad er at gå i spidsen?
Det er at være det land, der går forrest.
Hvis vi kigger lidt tilbage historisk, ser vi, at Anders Fogh Rasmussen faktisk også under og efter landsmødet i 2008 udtalte, at han erkendte, at klimaudfordringen kunne være grebet bedre an.
Han svingede sig endda helt op til at erkende, at der i 2001 blev grebet for hårdt ind over for tilskudsordninger og tiltag iværksat i tiden med Svend Auken som miljøminister.
Det er selvfølgelig menneskeligt at fejle, men som man siger: Det er guddommeligt at erkende fejl.
Det viser format.
Er du enig med Anders Fogh Rasmussen i hans selverkendelse vedrørende indgrebene i 2001?
Og var man i spidsen?
Lars Løkke Rasmussen (V), 2010-01-13:
Jeg tror ikke, det er min opgave at analysere på erkendelsesprocesserne hos min forgænger.
Med hensyn til det, der er spørgsmålet, nemlig om jeg enig i, at vi skal gå i spidsen, og hvordan vi søgte at gøre det på COP15: Jeg er fuldstændig enig i, at det var vores opgave.
Og det er fortsat vores opgave.
Det ene handler om Danmark som eksempel – det er i virkeligheden det, der spørges ind til nu.
Det andet handler om Danmarks formandskab.
For så vidt angår Danmark som eksempel, er situationen jo den, at selv om vi gik ultimativt i spidsen og skabte det fossilfri samfund i morgen, ville det ikke i sig selv møde 2-graders-målsætningen.
Derfor handler det jo om at få skabt et internationalt aftaleregime, der sikrer, at alle bidrager.
Jeg hører ikke til dem, der mener, at vi nåede det i København, vi skulle.
Men jeg hæfter mig dog ved, at vi fik skabt en Copenhagen Accord, som dækker 76 pct. af verdens CO2-udledning, mens det aktuelt er sådan, at det er under en fjerdedel af verdens CO2-udledning, der er reguleret i Kyotoprotokollen.
Copenhagen Accord er en aftale, som, hvis man kigger frem til 2020, dækker tæt op mod 80 pct. af verdens CO2-udledning, mens de lande, der i øjeblikket er i Kyotosporet isoleret, på det tidspunkt alene vil tegne sig for en femtedel af verdens CO2-udledning.
Og det er jo det perspektiv – at få skabt en international ramme, hvor alle udledere bidrager – der for alvor kan løse den her sag.