Christian Juhl (EL), 2014-03-25:
Tak for det.
Den her sag handler jo om den glemte konflikt i Afrika, den sidste koloni, kunne man sige, eller det besatte stykke afrikanske ørken, som mange tilsyneladende synes man ikke skal gøre meget ved.
Jeg er meget, meget glad ved, at Folketinget ikke altid er ligeså langmodigt og fodslæbende som i den her sag.
Jeg er glad for, at vi, hvad angår ukrainerne, kan sige, at vi har en væsentlig større interesse for dem, og jeg ville sådan set håbe, at vores interesse også slog igennem, når det drejede sig om ting, som andre går og glemmer.
Vestsaharas oprindelige befolkning, saharawierne, har siden 1975 levet under en brutal og undertrykkende besættelsesmagt, nemlig det marokkanske kongedømme, og Vestsahara er betegnet som Afrikas sidste koloni.
Ingen lande eller politiske institutioner anerkender den marokkanske besættelse.
Derimod har 82 lande og Den Afrikanske Union anerkendt saharawiernes eksilregering, SADR, og den svenske Rigsdag har opfordret den svenske regering til at gøre det samme.
Og det var det, jeg havde håbet på at få jer med på i dag.
120 FN-resolutioner kræver selvbestemmelse for saharawierne, og siden 1991 har FN forsøgt at organisere en folkeafstemning blandt Vestsaharas oprindelige befolkning for at afgøre Vestsaharas tilhørsforhold, men desværre har Marokko på systematisk vis undermineret dette tiltag.
Ifølge en marokkansk minister er det vigtigste ved disse aftaler, at EU giver legitimitet til Marokkos besættelse.
Det siger lidt om, hvad det er, vi er oppe imod.
Med de her aftaler, handelsaftaler m.v., giver EU legitimitet til Marokkos besættelse.
Senest har EU på trods af dansk nej indgået en fiskeriaftale med Marokko, der belønner det marokkanske kongedømme og plyndrer Vestsaharas farvande, uden at saharawierne får en rød reje.
Danmark kan ikke blive ved med stiltiende at se til, mens saharawiernes menneskerettigheder krænkes og de frarøves deres egne ressourcer med aktiv hjælp fra EU.
En dansk anerkendelse af en eksilregering ville være et vigtigt første skridt til at lægge pres på det marokkanske kongedømme, samtidig med at det vil sende en klar opfordring til EU's andre medlemslande om at tage lignende tiltag.
Vi er nødt til at få taget nogle konkrete politiske beslutninger, der siger fra over for Marokko og giver støtte til FN-processen, hvis Marokkos mangeårige besættelse skal stoppes.
Flyvske ord og udenomssnak kan saharawierne ikke bruge til ret meget.
Vi har diskuteret i dag, hvorfor der ikke kommer nogen løsninger, og jeg vil i den sammenhæng sige, at jeg jo har lyttet meget til, om ikke der skulle være et flertal for vores forslag.
Jeg har ikke helt fået talt det op endnu, men det kan jo være, det sker undervejs i udvalgsarbejdet.
Jeg vil sige noget til de enkelte kommentarer – ud over den der med: Jeg er enig med regeringen eller ministeren.
Det virker jo efter min bedste overbevisning og med min erfaring i Folketinget lidt ensformigt, hvis det er det eneste, man kan svare.
Jeg vil dog sige, at der var nogle enkelte undtagelser.
Socialdemokraterne tilføjer, at vi skal følge FN-sporet.
Skal vi mere?
Ja, vi skal følge FN-sporet.
Kunne man ikke forvente lidt mere drev af et parti, som er det næststørste i Folketinget på det internationale plan?
Dansk Folkeparti sagde til gengæld ok til folkeafstemninger, men ikke til anerkendelse.
Radikale Venstre kom med i hvert fald et af de to mest sympatiske tilsagn, nemlig at de netop synes, at forslaget er sympatisk, at det er en skamplet, at der ikke er sket mere, at vi skal gøre noget ved menneskerettighederne i MINURSU, og de åbnede velsagtens også for, at vi kunne tage et par skridt mere, hvis vi kunne finde fælles fodslag om det.
SF anerkendte, at der er tale om en besættelse, og at der er behov for aktivitet – også mere aktivitet end nu, også om nødvendigt uden for FN og EU, men ikke alene.
SF foreslog også, at vi kunne kigge på at afgive en beretning i udvalget.
Det kunne jo være en mulighed.
Konservative er bare enige med regeringen og kunne ikke engang komme med eksempler på, hvad man selv har gjort, da man havde udenrigsministerposten.
Det synes jeg er betænkeligt.
Der må da være et eller andet, som den borgerlige regering har gjort i 10 år med det her problem, som er så uacceptabelt, at både hr. Per Stig Møller og fru Lene Espersen siger, at det ikke er godt, at det er, som det er.
Så de har vel gjort et eller andet – det håber jeg da.
Liberal Alliance vil gerne henvende sig til EU og FN.
Der er lidt at bygge på, men jeg synes, der er langt mellem snapsene i den her debat, og jeg synes ikke, vi kan være det bekendt over for saharawierne, at vi ikke har mere konkrete bud.
Og jeg vil gerne opfordre til, at vi prøver i det skridt, der bliver taget nu, og i vores arbejde i udvalget at se, om ikke vi kan være lidt mere fantasifulde i forhold til et initiativ, som Danmark skulle tage.
Men jeg vil gerne sige tak for bidragene – også til ministeren, som jo også pegede på nogle af de samme ting som Radikale Venstre, nemlig menneskerettighedsdelen i MINURSO og at fremme afstemningen om selvbestemmelse.
Jeg vil egentlig også godt sige tak til et andet parti – nej, det er jo ikke et parti, men så en anden part – nemlig de dele af civilsamfundet, som tager del i debatten om det her, og jeg vil især gerne sige tak til nogle, der uhæmmet og hele tiden gør noget, nemlig Afrika Kontakt.
Jeg vil gerne sige tak for det seriøse og konsekvente arbejde, de laver, og for den utrættelige indsats med at dokumentere forholdene i Vestsahara, de hele tiden leverer.
Uden deres indsats tør jeg næsten ikke tænke på hvordan debatten om Vestsahara ville være i Danmark.
Jeg ved godt, at det så er lidt mere ros til dem end til mine kollegaer i de andre partier, men ret skal jo være ret.
Som sagt kan jeg ikke se et fælles flertal endnu for vores forslag, men jeg kan se, at der er en mulighed for, at vi drøfter tingene videre i udvalget.
Jeg tror både, der er en mulighed for at diskutere MINURSO's optagelse af menneskerettighederne og et øget pres for en fælles folkeafstemning, og jeg håber også, der kan findes en vej til, at Danmark kunne bidrage humanitært i flygtningelejrene.
Det er i hvert fald ikke afvist af nogen, når jeg har spurgt.
Jeg håber også, vi kan være med til at forberede en repatriering efter en afstemning og måske afvise nogle af de værste aftaler, hvor man stjæler af Vestsaharas råstoffer.
Jeg håber da i hvert fald på og ser frem til en frugtbar drøftelse i Udenrigsudvalget i de kommende dage og uger for at se, om vi ikke kunne samle flertal for så mange initiativer som overhovedet muligt.