Kristian Thulesen Dahl (DF), 2014-05-15:
Og tak til statsministeren, skal jeg selvfølgelig også sige, for besvarelsen, selv om jeg jo ikke synes, der var særlig mange lyspunkter i den.
Statsministeren startede med at konkludere, hvad Dansk Folkeparti ville, og sluttede sin tale med at spørge, hvad vi ville.
Man kunne så blive lidt overrasket over, hvordan taleskriverne har fundet på det.
Statsministeren startede med at sige, at Dansk Folkeparti ville have, at Danmark skulle vende ryggen til sine naboer, og at vi skulle melde os ud af EU, hvorefter hun sluttede sin tale med at spørge: Men nu kan vi måske i dagens debat få svar på, hvad Dansk Folkeparti vil?
Der var måske nogle, der lige burde have fået sammenhæng mellem start og slut på statsministerens tale, for begge dele kan man jo ikke rigtig have i den samme tale.
Sagen er jo, at det, der står tilbage, er, at regeringen selvfølgelig stadfæster det, vi har hørt tidligere, nemlig at regeringen vil have mere EU, vil have, at EU skal bestemme stadig mere.
Man kan nærmest sige det sådan: mere EU, mindre Danmark.
Det er jo rigtigt set, at Dansk Folkeparti står et andet sted.
Vi ønsker mere Danmark og mindre EU.
Vi ønsker ikke, at Danmark skal meldes ud af EU, men vi ønsker, at den skepsis, der i stigende grad er i befolkningen, og også i andre landes befolkninger, tages alvorligt.
Vi har jo måttet se på, at flertallet i Folketinget, som det har været indtil nu, i hvert fald ikke har taget den skepsis alvorligt, og at de ting, der gør, at vi får stadig mere EU-regulering, stadig mere EU-indblanding i, hvordan tingene foregår her i Danmark, grundlæggende ikke anfægtes af flertallet her i Folketinget.
Grundlæggende ønsker man, at den maskine, der gør det fra EU's side, skal fortsætte.
Det synes jeg selvfølgelig er ærgerligt, for jeg tror, at hvis man skal tage den danske befolknings stigende skepsis alvorligt, bliver man nødt til på et eller andet tidspunkt at slå ørerne ud og lukke øjnene op og konfrontere sig med det og spørge, hvad vi så gør ved det.
Hvis man skal handle på det, skal man selvfølgelig se, hvordan man kan lave alliancer med andre lande, sådan at man kan få ændret nogle af de ting i EU-systemet, der laver de her skader.
Jeg vil bare pege på to ting, som i hvert fald den britiske premierminister også har peget på i det arbejde, der pågår i Storbritannien.
Han har sagt, at så længe man helt grundlæggende har den her formulering i EU-traktaten, at man skal gå imod en stadig tættere union, så er det jo klart, at så har man formuleret en målsætning med EU-samarbejdet, der gør, at det bliver stadig mere centralistisk, at stadig flere beslutninger skal træffes i Bruxelles og stadig færre skal træffes i medlemslandene.
Jeg tror ikke, befolkningerne er med på sådan en stadig snævrere union, en stadig mere centralistisk enhed i Europa.
Så hvis man vil have, at der skal være større respekt, og at nærhedsprincip, og hvad der bliver nævnt, skal tages alvorligt, så bliver man jo nødt til på et eller andet tidspunkt at forholde sig til det.
Det var det ene.
Det andet, der har været nævnt, er de problemer, det giver med vandrende arbejdstagere.
En ting er, at det helt grundlæggende bliver sagt, at man kan vandre for at tage arbejde, men det er klart, at der jo er sket en løbende udvidelse af de rettigheder, man får som vandrende arbejdstager.
Og den udvidelse af muligheder for vandrende arbejdstagere fra eksempelvis Rumænien eller Bulgarien eller Polen til Danmark er jo ikke en, der sker, fordi vi sidder og vedtager direktiver i EU.
Nej, det er en, der typisk sker, fordi EU-Domstolen bestemmer, at nu fortolker man tingene på en ny måde.
Lad mig bare give et konkret eksempel på det: Da vi sad og forhandlede SU-reform for et års tid siden, fik vi midt under forhandlingerne at vide, at en ny EU-dom ville medføre, at andre EU-landes borgere, der kom til Danmark for at studere, ved hjælp af det, vi i Danmark forstår som et fritidsjob på måske 8-10 timer om ugen, kunne få ret til dansk SU.
Da vi spurgte regeringen, hvad det ville betyde i omkostninger, altså ekstra udbetalinger fra den danske stat til de her EU-borgere, fik vi at vide, at det ville betyde en regning på netto 200 mio. kr., altså brutto mellem 400 og 500 mio. kr. ekstra i udgifter for den danske stat.
Jeg ved godt, at med hensyn til børnechecken har man forsøgt at negligere det og sagt: Jamen er det ikke 15-20 mio. kr. om året, og betyder det nu så meget?
Men tager man eksemplet med SU med i betragtning, kan man jo se, hvor meget det egentlig betyder, også i kroner og øre.
Og det er klart, at der er mange danskere, der reagerer på det og siger, at det da ikke kan være rigtigt, at vi er tvunget til det.
Her i Folketinget troede jeg faktisk vi var enige om, hvordan retsstillingen var indtil for et år siden, men pludselig får vi altså at vide af EU-Domstolen, at det skal tolkes på en ny måde, og det koster så en del penge, ikke som følge af en folketingsbeslutning, men som følge af en domstolsafgørelse ved EU-Domstolen.
Og det er jo den anden ting ud af flere, som den britiske premierminister påpeger som et problem, som man skal gøre noget ved.
Det kan man jo så have en holdning til som dansk statsminister, og man kan sige, at det må vi så gøre noget ved og arbejde med andre lande om, eller man kan sige, at nej, det vil vi ikke, for Danmark skal være så tæt på kernen af EU-samarbejdet som muligt: Vi skal ikke gøre knuder og skabe bøvl for de andre lande i samarbejdet, så vi skal ikke udfordre nogle af de her ting.
Men hvis man tager den danske befolknings stigende skepsis alvorligt, bliver man nødt til at udfordre nogle af de her ting sammen med andre.
Derfor vil jeg for også at fremme den her diskussion i debatten på vegne af Liberal Alliance og Dansk Folkeparti fremsætte følgende:
Forslag til vedtagelse »Folketinget konstaterer, at EU i stigende grad har fjernet sig fra befolkningerne.
Der er en mere og mere pågående diskussion af, i hvilken retning EU skal bevæge sig – om EU skal være en stadig mere centraliseret enhed, eller om nationernes selvbestemmelsesret skal respekteres.
Mens regeringen indtil nu har ønsket Danmark så tæt på kernen af EU som muligt, tyder meget på, at den danske befolkning ønsker mindre EU-indblanding i danske forhold.
Derfor opfordrer Folketinget regeringen til at følge eksemplet fra Storbritannien og igangsætte en kulegravning af, hvilke konsekvenser den stadig større EU-regulering har for vores demokrati, velfærd, arbejdsmarked, økonomiske politik og udenrigspolitik.
Undersøgelsen skal danne grundlag for en bred folkelig debat om fordele og ulemper ved Danmarks nuværende forhold til EU.«