Hans Christian Schmidt (V), 2015-12-17:
Indledningsvis vil jeg godt sige, at jeg jo har forståelse for lovforslagets hensigt om at bidrage til udviklingen af sunde konkurrencevilkår og til at fremme færdselssikkerheden.
Jeg har også forståelse for, at oppositionen med forslaget ønsker at sikre ordnede forhold for landets chauffører, selv om jeg må sige, at det jo mildest talt er lidt usædvanligt at blande sig i lønforhold som lovgiver i Danmark.
Forslaget er jo en genfremsættelse af et lovforslag, som den tidligere regering fremsatte i foråret, og har sit udspring i en dom, som Højesteret afsagde den 4. februar i år.
Derfor vil oppositionen nu have ændret lovgivningen på området, fordi højesteretsdommen faldt ud, som den gjorde, på en måde, så det kommer til at fremgå, at chauffører, der har tilladelse til at udføre godskørsel, buskørsel, limousinekørsel, sygetransport og offentlig servicetrafik, skal følge de bestemmelser om løn- og arbejdsvilkår, som findes i de kollektive overenskomster, der er indgået af de mest repræsentative arbejdsmarkedsparter i Danmark, og som gælder på hele det danske område.
I Danmark har vi jo som sagt normalt det udgangspunkt, at staten så vidt muligt ikke blander sig i reguleringen af løn- og arbejdsvilkår.
Man overlader det til arbejdsmarkedets parter at fastsætte dette.
Det er det, vi kalder den danske model, og det er noget særligt for det danske arbejdsmarked.
Derfor synes jeg også, at det er betænkeligt, hvis man med lovgivning griber ind i den danske model og fratager arbejdsmarkedets parter muligheden for selv at fastsætte deres løn- og arbejdsvilkår – særligt, fordi man i dette lovforslag har det som en forudsætning, at chaufførerne alene kan følge en bestemt kollektiv overenskomst, hvis de skal leve op til de foreslåede bestemmelser.
Dette må ligge i ordlyden af de foreslåede bestemmelser, hvorefter der skal være tale om de mest repræsentative.
Der kan altså alene være én kollektiv overenskomst, der er den mest repræsentative, og da det jo er nøjagtig de samme ord, der er brugt her i det her forslag, som det var i det forslag, den tidligere regering fremsatte før sommerferien, må jeg selvfølgelig gå ud fra, at det er noget, man har overvejet grundigt, og når man bruger udtrykket det mest repræsentative, ja, så er der kun én kollektiv overenskomst.
Jeg ved godt, at der i forslaget nævnes flere mulige overenskomster, men mine jurister kan ikke nå frem til anden konklusion, og jeg kan jo konstatere, at det må være de samme jurister, der har siddet og vurderet lovforslaget dengang, hvor lovforslaget var den tidligere regerings forslag.
Så det må være de samme jurister, og de jurister, der nu igen vurderer forslaget, kan ikke nå frem til en anden konklusion.
Man kan godt følge en anden overenskomst end den mest repræsentative, men så skal denne være identisk med den mest repræsentative, og så er vi jo lige vidt.
Så det er det, som er det mest springende punkt her – at man simpelt hen siger, at der kun er én overenskomst.
Hvis der er andre, skal de andre bare huske at være ligesom den ene, og så er det sådan, vi kører.
Det har man så ikke ønsket at imødekomme fra forslagsstillernes side.
Man har sagt: Vi kører frem med det, vi prøvede før sommerferien, og det gør vi så en gang til.
Jeg må sige, at her var udmeldingen fra de blå partier – som man kunne kalde det – jo, at man var positiv over for formålet med lovforslaget og enige i, at der var behov for klare regler på området, men at man samtidig så på det med stor skepsis, da der er tale om et indgreb i den danske model, samt at, og her er vi ved kernen igen, lovforslaget alene peger på én overenskomst, som lever op til den foreslåede bestemmelse.
Jeg kan godt undre mig over, hvorfor man gør det på den måde.
Jeg ved det jo ikke, men formentlig får vi en debat nu, og så får vi formentlig også en drøftelse i udvalget.
Jeg vil allerede sige til udvalget nu, at jeg gerne kommer i udvalget – hvis udvalget ønsker det, er der jo heller ikke andre muligheder, men jeg vil godt tilbyde det allerede nu og sige, at jeg gerne kommer i udvalget for at drøfte sagen.
Jeg forstår ikke, hvorfor man gør det, medmindre det er, fordi man simpelt hen vil have det forslag igennem.
Jeg kan bekræfte her – og det er jo også, hvad jeg har sagt, når nogen har spurgt mig – at vi i regeringen ser på muligheden for at fremsætte lovforslaget med en formulering, der kan sikre, at det ikke kun er én overenskomst, der kommer på tale, hvis man skal leve op til lovens krav.
Det gør vi selvfølgelig, fordi vi jo er fuldstændig lyttende og kunne notere os, hvad folk sagde ved førstebehandlingen, og hvorfor dog så tage en hel diskussion om det samme igen i stedet for at prøve at finde hinanden?
Det er det, som regeringen jo altid har for øje, og derfor er det også noget, som vi overvejer hvordan man kan gøre.
Så regeringen kan ikke bakke op om det aktuelle forslag, fordi de årsager, jeg netop har nævnt, stadig gør sig gældende, men vil fremsætte et alternativt forslag, som vil blive udarbejdet og sendt i høring hurtigst muligt.
Der vil vi så prøve at se, og gerne efter en drøftelse med partierne, hvordan man kan skrue det sammen, sådan at det ikke bliver et konfliktpunkt, vi skal se gentaget.