runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Finn Sørensen (EL), 2014-10-24:
Det er jo desværre nok rigtigt, at den farve, som ministerens slips har, åbenbart er den farve, som en socialdemokratisk ministers slips skal have i disse tider.
Jeg tænker jo især på de kraftige blå striber, der er i det.
Der kan det jo ikke nytte noget, at man som ministerrådet tørrer ansvaret af på dem, for de har jo fået et diktat om, at nu skulle de finde så og så mange procent på deres område.
I den sidste ende tager ministerrådet selv et politisk ansvar, og det er jo derfor, at jeg efterlyser, hvad de saglige grunde er til at spare på de institutioner, jeg nævnte.
Er de overflødige, har de ikke lavet noget, og så kan vi lige så godt spare på dem?
Hvad er de saglige grunde til at spare?
Den diskussion er vi da nødt til at have.
Carsten Hansen (S), 2014-10-24:
Jeg vil bede hr. Finn Sørensen om at kigge rigtig godt efter på mit slips, der er ingen blå striber, men der er nogle, der er mere røde end andre, og det er meget godt at vide for hr. Finn Sørensen.
Men jeg har jo tit haft diskussioner – også med Enhedslisten – om tal i andre sammenhænge, og nogle gange har jeg indtrykket af, at man får løftet fanen så højt, at fødderne ikke kan nå jorden.
Det er jo træls, fordi der er nogle af os, der er nødt til at være på jorden, fordi vi ikke bare kan fortsætte med at fremskrive budgettet og sige: Nu må det koste, hvad det koste vil, for vi må aldrig nogen sinde mere ændre det.
Jeg tror, at den her besparelsesproces, vi har været igennem, har været helt afgørende for fornyelsen af budgettet – og for gennemsigtigheden, som man også arbejder med blandt delegationsrepræsentanter.
Så er det lagt ud, fordi vi faktisk mener – jeg skal nok vedstå mig mit ansvar, og det skal regeringen nok gøre – at det er dem, der sidder på de enkelte områder under nordisk budget, der ved mest om, hvor der er mulighed for at hente pengene, og hvor man kan gøre det på den bedste måde i forhold til at prioritere midlerne.
Så sådan er det.
Lars Barfoed (KF), 2014-10-24:
Jeg synes nu alligevel, det skulle have været med i redegørelsen, og når jeg lægger noget vægt på det og fremhævede det i mit indlæg, er det på grund af det, jeg sagde der ligger i luften, altså spørgsmålstegnet, der hele tiden bliver sat: Hvad er værdien af det nordiske samarbejde?
Vi har jo EU, og vi samarbejder globalt på en lang række områder.
Hvorfor skal vi så have det her særlige nordiske samarbejde?
De børn og unge, der vokser op i dag, vokser altså op i en verden, hvor de er under indflydelse af netop det globale og det europæiske, og hvis ikke vi sørger for at arbejde aktivt med at forankre vores fælles nordiske kultur og historie – vores nordiske dannelse – også i forhold til børn og unge, der vokser op, så tvivler jeg på, at det nordiske samarbejde, som vi jo lægger vægt på, og som vi synes har en værdi, vil bestå i de kommende generationer, fordi de vokser op uden at forstå det, uden at have det inde på livet.
Det er derfor, jeg synes, at det, selv om det kan synes at være noget, som ikke umiddelbart giver nytte, er noget, hvis vi tænker også lidt strategisk, som har en stor betydning, og som vi skal prioritere højt.
Marie Krarup (DF), 2014-10-24:
Tak for ordet, og tak for redegørelsen.
I Dansk Folkeparti ser vi meget positivt på samarbejdet i Norden, herunder det forsvarsmæssige samarbejde.
Vi skal bare altid huske på, at vi er medlemmer af en forpligtende og stærk alliance, der hedder NATO.
Der er nogle af de nordiske lande, der ikke er medlem af NATO, og derfor er det meget vigtigt, at vi ikke lader det nordiske samarbejde udkonkurrere eller erstatte NATO-samarbejdet.
For der er altså ikke en artikel 5 i det nordiske forsvarssamarbejde, og det vil sige, at der ikke er en musketered.
Men alligevel kan vi have masser af gavn og glæde af samarbejdet mellem de nordiske lande på forsvarsområdet, og vi ser i den nuværende kurs ikke et forsøg på at erstatte NATO i det nordiske samarbejde.
Dansk Folkeparti støtter derfor det nordiske forsvarssamarbejde i sin nuværende udformning og forventer med den nuværende kurs også at kunne gøre det i fremtiden.
Steen Gade (SF), 2014-10-24:
Også SF vil støtte forslagene, der ligger her, om associeringsaftaler.
Der er ikke så meget at tilføje i forhold til de tidligere ordførere, men måske skulle man sige, at de to ting, der knytter det sammen, jo i realiteten er, at de ligger øst for EU, og at de alle tre på forskellig vis har nogle komplicerede relationer til Rusland, og det er vel også i det lys, at det giver mening at diskutere det samlet.
Vi tror, det er et rigtigt skridt at lave de her associeringsaftaler.
De kan være med til at hjælpe de kræfter i de tre lande, som vil udvikle landene til demokratier, som vil være med til at skabe frie samfund.
Vi opfatter det ikke som konfrontation med Rusland, og på den måde mener vi at det er en, kan man sige, fornuftig balance og en fornuftig udbygning af EU's forhold østover i en situation, som man ikke kan skjule er lidt anspændt og vanskelig.
Der er andre ordførere, der har sagt, at vi ikke skulle have gjort sådan noget af hensyn til Middelhavet og området syd for Europa.
Det er jeg så uenig i.
Efter de samme overvejelser, som driver det her, mener jeg faktisk, at det også er rigtigt at have de associeringsaftaler.
Det er jo en chance for at have noget dialog mellem EU og de lande.
Bliver det brugt godt nok?
Men det er, som om det er en anden diskussion, og dermed har jeg selvfølgelig også sagt, at nogle gange kunne man godt bruge de dialoginstrumenter mere aktivt, end man faktisk bruger dem.
Men altså, der er positiv tilslutning fra SF's side.
Nikolaj Villumsen (EL), 2014-10-24:
Vi skal skabe fred i Europa gennem politiske løsninger og økonomiske samarbejder, siger udenrigsministeren i fremlæggelsestalen, og jeg er meget enig.
Problemet er bare, at Ukraine, Moldova og Georgien er eksempler på, at Europa ikke har formået at gøre netop dette – tværtimod.
Alle tre lande er enten de facto blevet delt eller befinder sig i borgerkrig.
Der er ingen tvivl om, at Rusland bærer en meget stor del af skylden for dette.
Tilstedeværelsen af russiske soldater i udbryderområder i de her lande er et meget klart bevis på Ruslands skyld i de kaotiske situationer eller besættelser, der er sig i landene.
Det er i klar strid med folkeretten, og det skal på det kraftigste fordømmes.
Vi skal arbejde for, at landene frit og fredeligt kan vælge en demokratisk fremtid, siger udenrigsministeren.
Jeg er meget enig.
Men bidrager de her aftaler reelt til det?
Jeg frygter, at det ikke vil være tilfældet.
Aftalernes økonomiske indhold er liberalistiske reformer.
Jeg frygter, det vil ramme de fattigste og svageste i landenes befolkninger.
Det er befolkningsgrupper, som i forvejen er præget og plaget af den korruption og i realiteten meget brutale røverkapitalisme, der hersker.
Men når reformerne nu bliver gennemført, vil gasprisen stige, pensionen og arbejdsløshedsunderstøttelsen vil falde.
Det vil skabe utilfredshed.
Det er en nationalisme, som Putin kan puste til blandt de russisksindede dele af befolkningen, men som ultranationalister på den anden side også kan puste til.
Jeg mener, vi skal give landene reelle valg, men jeg mener ikke, at aftalerne er udtryk for det.
Aftalerne er udtryk for markedsliberalisme, men de er desværre også et resultat af en destruktiv rivalisering mellem EU og Rusland om markedsandele.
Og hvordan kan de meget fornuftige demokratiske krav, som stilles til overholdelse af menneskerettighederne, være opfyldt i et land som eksempelvis Ukraine, der befinder sig i borgerkrig, som anklages for at bruge tortur, som anklages for at bombe civile, og som forbyder politiske partier og medier?
Jeg synes, det er vigtigt at bemærke, når vi har den her diskussion om lige præcis demokrati og menneskerettigheder, at der er tale om tre lande, som alle sammen er medlemmer af Europarådet, som alle sammen har forpligtet sig til gennem deres medlemskab af Europarådet at overholde grundlæggende demokratiske rettigheder, forpligtet sig til at overholde menneskerettighedskonventionen, men alle sammen er lande, som ikke gør det.
Det er lande, der er under kraftig kritik og overvågning af Europarådet for netop krænkelser af grundlæggende rettigheder.
I Enhedslisten støtter vi, at man i Europa skal sikre fred gennem politiske og økonomiske løsninger.
Vi skal sikre, at lande har reelle muligheder for at vælge deres fremtid, men de her aftaler er ikke udtryk for det, som vi ser det.
Tværtimod frygter vi, at de bidrager til at grave grøfter, og at taberne bliver landenes befolkninger.
Derfor vil Enhedslisten stemme imod.
Mette Bock (LA), 2014-10-24:
Tak for det.
I modsætning til den foregående taler mener jeg lige præcis, at det er associeringsaftaler af den type, som vi diskuterer her i dag, som er med til at sikre både udviklingen af handel, udviklingen af demokrati og udviklingen, der fører til både vækst og større frihed for befolkningerne i Georgien, Moldova og Ukraine.
Vi har igennem de seneste par år været vidne til en helt utrolig skræmmende udvikling i det her område.
Den fremfærd, russerne har vist, var der nok ikke nogen der havde kunnet forudse, hvis vi kigger bare ganske kort tilbage.
Hvem ville have troet, at lige pludselig var Krim annekteret?
Og ingen gør rigtig noget for alvor.
Vi ser russisk optrapning langs den ukrainske grænse.
Vi ser separatisterne skabe uro og krig i den østlige del af Ukraine.
Vi ser, at økonomien ikke udvikler sig, og at den politiske stabilitet for alvor er truet.
Vejen frem er naturligvis flersporet.
Der skal arbejdes på rigtig mange fronter, men det, at vi nu giver disse tre lande en mulighed for at knytte sig tættere til den anden del af Europa, som vender mod vest, er en mulighed at give disse landes politikere og disse landes befolkninger, som vi på ingen måde skal lade gå fra os.
Det er vejen frem at åbne grænserne mere, at sikre en tættere tilknytning både politisk og via bedre og større samhandel, og derfor støtter vi fra Liberal Alliances side alle tre forslag.
Lars Barfoed (KF), 2014-10-24:
Vi kan jo gøre det her meget hurtigt, fordi vi er meget enige, de fleste af os i hvert fald, om at støtte de tre beslutningsforslag, som vi behandler nu.
Alligevel er der grund til, som flere andre også har gjort, at stoppe op og lige markere, at det her jo er historisk.
Det er et skridt på vejen i en historisk udvikling i Europa siden anden verdenskrig, at vi nu associerer de her tre lande til EU med en handelsaftale, som gradvis bliver indfaset over en 10-årig periode.
Ikke mindst er det værd at bemærke, at der knytter sig en række politiske principper og krav til den aftale, som på den her måde bliver indgået.
Det et skridt på vejen til yderligere at samle og stabilisere Europa.
Vi må aldrig glemme, hvad der egentlig var baggrunden for at danne Det Europæiske Fællesskab, som det hed dengang, Den Europæiske Union.
Det var jo efter århundreder med krige og ufred i Europa at sikre en større grad af stabilitet, sikkerhed og fred i Europa.
Det har også udviklet sig til målsætninger om demokrati, frihedsrettigheder og økonomisk velstand – vigtige mål for os og for vores samarbejde i EU.
Men de mål gælder jo også ud over EU's grænser.
De gælder også i landene omkring os.
Det er mål, vi må sætte os, nemlig at bidrage til, at også de lande opnår fred, sikkerhed, demokrati, frihedsrettigheder og økonomisk velstand.
Ved at styrke dem og skabe den stabilitet omkring os, styrker og stabiliserer vi også os selv, altså os selv i EU.
Når det er sagt, skal vi jo også passe på med ikke at male billedet for rosenrødt.
Der er jo tale om, at de tre lande, som vi nu laver aftaler med i EU, hver har deres historie, deres forudsætninger og deres problemer, og det skal nok give mange udfordringer i de kommende år i de lande og i relationerne mellem de lande og EU at få gennemført det, der her lægges op til.
Vi skal ikke være naive i forhold til det her, men det er alligevel betydeligt og vigtigt, at vi sætter de her mål, og at de lande er enige i de her mål, ikke mindst de politiske rammer for udviklingen og indfasningen af de aftaler, som vi nu indgår mellem EU og de tre lande Georgien, Moldova og Ukraine.
Så med de ord vil jeg på Det Konservative Folkepartis vegne støtte regeringens tre beslutningsforslag.
Nikolaj Villumsen (EL), 2014-10-24:
Tak for det.
Jeg har jo besøgt Majdanpladsen, og det var meget interessant, for man mødte forskellige grupper.
Jeg mødte nogle venstreorienterede, der sagde, at de ville af med den korrupte præsident og diktator Janukovitj, men de ville ikke have en handelsaftale med EU; jeg mødte nogle højreorienterede, der så det som deres nationalistiske revolution; og jeg mødte nogle, der havde været på Majdan, fordi de syntes, det var helt afgørende at få den her aftale, som man har nu.
Det, jeg godt kunne tænke mig at spørge udenrigsministeren om, er: Hvad for nogle erfaringer mener udenrigsministeren vi kan gøre os?
Altså, vi havde en situation, hvor EU kritiserede Janukovitj kraftigt, da han ikke ville lave en frihandelsaftale med EU og udskød den i 10 måneder, og nu har Porosjenko udskudt den i 2 år.
Vi er helt med på, at Janukovitj af mange andre grunde var en skiderik, men hvad er situationen?
Altså, vi står jo i en situation, hvor tusinder er døde, og hvor hundredetusinder er jaget på flugt.
Hvad er vores erfaringer?
For desværre skræmmer sporene.
Altså, i Georgien havde man en krig i 2008, og i Moldova havde man en krig i 1990'erne.
Hvad kan vi gøre fremover for at undgå, at det her sker igen – og ikke mindst, at konflikten i Ukraine bliver stoppet?
Martin Lidegaard (RV), 2014-10-24:
Jeg er enig i ordførerens klare sprogbrug, hvad angår den tidligere præsident, men jeg ville måske have udtrykt mig anderledes.
Altså, som jeg opfatter historieskrivningen her, var det jo et stort set enigt parlament i Ukraine og præsident Janukovitj, der sådan set ønskede at få en associeringsaftale med EU.
I allersidste øjeblik, efter alt at dømme efter et meget massivt pres fra Moskva, besluttede Janukovitj så at trække stikket og sige, at man alligevel ikke ville underskrive, men at man ville udskyde beslutningen, og så går det løs på Majdanpladsen.
Hvad kan vi lære af det?
Vi kan selvfølgelig lære, for nu at starte i den bløde ende, at vi skal have i baghovedet, at uanset hvordan det her ender, skal Ukraine, Georgien og Moldova være i en situation, hvor de kan handle og forhandle og leve med både EU og Rusland – det er deres historiske og geografiske prærogativ, at de skal kunne det, og det skal vi selvfølgelig have for øje hver gang.
Vi vil også have for øje, at ting tager tid, og at det her er forandringsprocesser, vi ikke kan tage fra den ene dag til den anden.
Men hvis der i hr. Nikolaj Villumsens spørgsmål ligger, om der var ting, vi fra EU's side skulle have gjort anderledes fundamentalt set, har jeg svært ved at pege meget specifikt på dem, for jeg synes egentlig, EU har taget imod invitationen fra Ukraine og sagt, at vi var klar.
Og så var der en helt anden stormagt, der slet ikke var klar.
Nikolaj Villumsen (EL), 2014-10-24:
Det er jo nogle store diskussioner, vi tager her på meget kort tid.
Men det er jo tankevækkende.
Altså, situationen er jo sket begge gange.
Dilemmaet er jo, hvor meget EU er parat til at betale – ingen af os ønsker en krig med Rusland – og hvor meget vi er parat til at give økonomisk i kompensation, hvis Rusland stopper handelen med Ukraine.
Det er jo problemet her.
For hvad er det, Porosjenko og det ukrainske parlament kan se frem til?
Jeg frygter, at man kommer til at stå alene, hvor man så har gennemført reformer, som er gået ud over store dele af befolkningen, som berettiget vil være vrede over det.
Og hvad er så konsekvenserne?
Hvordan vil udenrigsministeren undgå at det bliver scenariet?
Martin Lidegaard (RV), 2014-10-24:
Jeg synes, det er nogle helt relevante og gode spørgsmål, og jeg ville ønske, jeg kunne svare meget præcist og kort på dem.
Men som ordføreren også selv indikerer, er det jo nok det spørgsmål, som jeg tror vi alle sammen stiller os selv i de her dage, fordi vi tilsyneladende i øjeblikket har at gøre med en russisk regering, der opfatter det her som et nulsumsspil.
Hele logikken i både EU selv og i EU's partnerskabslande har jo været, at det ikke er et nulsumsspil, men at det er et plussumsspil.
Hvis vi kunne gennemføre EU's handels- og associeringsaftale i morgen, ville Ukraines økonomi vokse, og det ville jo også være til gavn for russisk økonomi, fordi de så kunne eksportere mere til Ukraine.
Så det er kun, hvis man har en meget, meget snæver geopolitisk interessesfærehat fra det 20. århundrede på, at man ligesom kan opfatte det, at man handler mere med EU, som en form for trussel.
Jeg kunne nu godt have fornemmelsen af, at det er den anden del af pakken, altså demokratireformerne, antikorruptionen, frigørelsen af energimarkedet, der i virkeligheden udgør det største problem for Rusland, fordi det gør, at de har mindre kontrol med Ukraine, og det betyder, at vi bliver nødt til at sige, at det her kommer til at tage tid.
Vi bliver nødt til at finde en måde, hvorpå alle kan være i det her, men aldrig give slip på målet, nemlig at Ukraine skal have lov til at bestemme selv, og at Ukraine skal have lov til at nærme sig et demokrati som det, vi andre kender.
Lars Barfoed (KF), 2014-10-24:
Ja, for jeg synes, må jeg sige, at det er noget, der har været oppe længe, men det er, som om der ikke sker noget.
Det skyldes forhandlingerne i IMO, og det skal man presse på for.
Men så må vi i hvert fald gøre, hvad vi kan, for så vidt angår vores indre farvande, så længe der ikke er en international regel om det.
Jeg kan bare sige, at vi i Det Konservative Folkeparti så i den kommende tid vil følge meget nøje, hvad regeringen gør i den henseende, og nok også stille nogle spørgsmål til det, for vores overvejelse er at fremsætte forslag her i Folketinget om en sådan regel.
Men vi så jo helst, at det bare var noget, som vi kunne få indført i et samarbejde.
Jacob Lund (S), 2014-10-24:
Tak for ordet, og tak til ministeren for at fremsætte et forslag, som knytter tætte bånd mellem EU-landene, Georgien, Republikken Moldova og Ukraine.
Hvis man ser tilbage på Europas historie, har krig været et grundvilkår i tilværelsen, til stede i tilværelsen, og her tænker jeg ikke kun på de to verdenskrige i sidste århundrede.
For ud over Danmarks mange krige med vores nabolande har religions- og erobringskrige været det normale for europæere i mange af de sidste årtusinder.
Her i Danmark og ikke mindst i Europa har krig heldigvis været en fjern ting i de sidste mange årtier.
Blot nogle få hundrede kilometer mod øst kæmper ukrainere og russere mod hinanden i en blodig konflikt den dag i dag.
I vores del af Europa har vi vist verden, at der findes en holdbar model for fred og fremgang – en model, som kan gøre fjenden til først handelspartner og senere til allieret, en model, som mindsker korruption og styrker demokrati.
Efter anden verdenskrig er det lykkedes først EF og senere EU at forhandle Europa til et af verdens fredeligste kontinenter.
Det skyldes jo ikke mindst, at vi efter den kolde krig har optaget en række af de lande, som før lå bag Jerntæppet.
Det har skabt økonomisk fremgang og hjulpet demokratiet til at vokse ud af disse diktaturer.
Det er en udvikling, som vi ikke må lukke øjnene for, men vi må heller ikke bare lade os afskrække fra at styrke udviklingen i Georgien, Moldova og Ukraine.
Der findes ingen snuptagsløsning, der kan forvandle de tre lande til mønsterdemokratier eller stærke økonomier over en nat.
Med en associeringsaftale får vi flere redskaber til at trække udviklingen i den rigtige retning.
For det første vil aftalen give os redskaber til et samarbejde om at lave reformer og opbygge institutioner, der kan skabe en stabil økonomisk og social udvikling.
For det andet vil aftalen styrke økonomierne gennem en gradvis indførelse af frihandel mellem EU og de tre lande.
Det vil skabe økonomisk udvikling og give landene mulighed for at tilpasse sig de voksende krav om løbende effektivisering.
For det tredje vil aftalen skabe en bedre mulighed for politisk dialog og tættere politiske forbindelser.
Det er ikke nogen let øvelse at skabe demokrati og opbygge sunde økonomier i lande, der ikke har en tradition for det, men som vi har set det i Sydamerika, Sydøstasien og endog her i Europa, er en sund økonomi, en opblomstring og en mellemklasse ofte en forudsætning for at udvikle demokratiet.
Det er en mulighed, som befolkningerne i Georgien, Moldova og Ukraine fortjener at få.
Derfor støtter Socialdemokraterne forslaget.
Steen Gade (SF), 2014-10-24:
Tak for det.
Jeg vil også sige tak for redegørelsen, og vi støtter også grundlæggende, at det samarbejd udvikles.
Jeg vil nævne tre områder, som jeg synes er vigtige.
Det ene er det, som den radikale ordfører også lagde en del vægt på, altså samarbejdet om fredsbevarende aktioner rundtomkring i verden, og at vi dér får så meget ud af et nordisk samarbejde som overhovedet muligt med hensyn til at aftale, hvem der gør hvad, men også ved at blive dygtigere og dygtigere til at samarbejde om det, så vi kan være nogle af dem, der kan levere i forhold til fredsbevarende styrker hurtigt, hvilket jo er vigtigt.
Det bør også indgå i den overvejelse, som i hvert fald også er SF's overvejelse, at den danske militære indsats i stigende grad skal rettes mod at hjælpe med i FN's missioner, altså mere end vi har gjort i de sidste 10 år, sådan at vi mere og mere bliver nogle, der stiller os til rådighed for de aktioner, som man beslutter på FN-plan.
Jeg har læst statuspapiret på Stoltenbergrapporten, der blev givet til Forsvarsudvalget, men er det egentlig ikke noget, vi skulle gøre lidt mere ved?
Jeg ved ikke, om det også kunne inddrages i den bredere diskussion, vi har om samarbejde i forbindelse med skibskatastrofer osv.; jeg ved ikke, om det er muligt inden for den ramme, men jeg synes faktisk, der her er et sted, hvor der godt kunne arbejdes mere, end jeg i hvert fald kunne læse der bliver i den statusrapport, der er medsendt, og som Forsvarsudvalget fik på et tidspunkt sidste år.
Det tredje er noget, som andre også har nævnt, nemlig overvågning.
De skridt, der er taget, og som måske også, når man læser om dem, sådan praktisk kan opfattes som små, altså at man kan arbejde på hinandens øvelsesområder og den slags ting, er nok, når det kommer til stykket, ikke så små i den virkelige verden, og det synes jeg også er vigtigt.
Der er mange, der snakker om en genoplivning af den kolde krig, men man kunne faktisk godt argumentere for, at det, at vi søger mere sammen i Norden, egentlig ikke er et spørgsmål om det, men at det måske i virkeligheden er et spørgsmål om, at man tager konsekvensen af, at den kolde krig faktisk er holdt op.
Jeg mener faktisk, vi sagtens kan gøre det her, og at vi også bør gøre det, men ikke nødvendigvis skal inddrage det i, at vi nu er ved at se en stor fjende komme nærmere.
Nu er det ikke, fordi jeg tror, at Rusland ikke er i gang med noget, som jeg ikke kan lide – for det er de – men vi skal heller ikke puste til det, og når vi nu udvider samarbejdet, hvad jeg synes vi skal, så synes jeg måske, det er vigtigt, at vi egentlig gør det i et lidt andet lys, end at det er noget, vi er voldsomt meget nødt til.
den friere situation, at det kan vi.
Og der er det jo altså rigtigt, om man så kan lide det eller ej, at skellet mellem, om man er et NATO-land eller ikke er et NATO-land i Norden, er ved at blive nedbrudt.
Og det synes jeg er fint; jeg har ikke noget imod det.