Sophie Hæstorp Andersen (S), 2011-05-27:
Hver dag er der omkring 50.000 mennesker i Danmark, der er sygemeldt på grund af lidelser som dårlig ryg, ondt i knæet, ondt i skulderen og ondt i andre led.
Det er jo noget af det, som virkelig, virkelig koster i Danmark både i form af fravær af mennesker på vores arbejdsmarked og i form af de mange mennesker, som ender med at være langvarigt syge og til sidst ender på førtidspension.
Derfor er der jo al mulig grund til at sikre sig, at der gøres en meget bedre indsats over for mennesker, som f.eks. bliver diagnosticeret med leddegigt, eller som har smerter, så de bliver undersøgt og får at vide, hvad de fejler, så det sikres, at de kommer i ordentlig behandling og kan bevare tilknytningen til det danske arbejdsmarked – ikke bare for, at de kan betale skat, men jo også, fordi det at kunne arbejde er noget, der giver livsindhold, det er noget af det, der sikrer, at man kan forsørge sig selv, og sikrer, at man kan være noget for sin familie, at man kan realisere sine drømme.
Det er sådan, at det her forslag så handler om, at man på sundhedsområdet alene skal sørge for at implementere det nationale forløbsprogram, som allerede er under udarbejdelse.
Det kan man jo kun tage hatten af for og sige: Jamen det er da om noget vigtigt, at de forløbsprogrammer, man sidder og arbejder på, ikke bare bliver et stykke papir, der bliver puttet ned i en skuffe.
Det bakker vi da helhjertet op om i Socialdemokratiet – og det gør de også i SF.
Jeg vil også sige, at det at lade muskel- og skeletområdet indgå som et obligatorisk emne i den kommende sundhedsplanlægningsrunde også er fint.
Igen er det måske bare lidt spørgsmålet, om det er noget, vi skal fremsætte et beslutningsforslag om for at få gennemført.
Det håber jeg ikke.
Vi står her, meget kort tid før vi skal til at afslutte denne samling.
Der har været enormt mange forhandlinger, og man kan måske undre sig lidt over, at en regering, der har siddet på området her de sidste 8 år, stadig væk ikke har prioriteret det her i tilstrækkeligt omfang.
Kigger vi ud over det danske landskab, særlig vores kommuner, ser vi, at man ikke er særlig god til at lære af hinanden i indsatsen over for de her mange mennesker med muskel- og skeletlidelser.
Ser vi på, hvilke programmer man har implementeret rundtomkring for at lære folk at leve med deres smerter eller leve med, at de måske resten af livet skal leve med leddegigt, er det faktisk ikke særlig udbredt, og det er ikke godt nok.
Det bliver heller ikke det her beslutningsforslag, som indfører den her diagnosegaranti, vi alle sammen taler om.
Det troede vi jo for et halvt års tid siden her i Folketingssalen i Socialdemokratiet og SF at vores beslutningsforslag skulle gøre og dermed sikre en hurtig udredning bl.a. for leddegigtpatienter.
Dengang var der ikke nogen fra regeringen, der ville stemme for det; nu kan vi så erfare, at det alligevel er blevet en del af en politisk aftale, og det er vi da utrolig glade for.
Jeg vil så sige, at vi til gengæld vil blive ved med at presse på, for at vores holdninger om, at alle mennesker skal have ret til rehabilitering – ikke bare til genoptræning, men til rehabilitering bredt set – nu også bliver noget, som så kan blive genstand for initiativer, alt efter hvilken regering vi nu har efter et valg efter sommerferien.
For os at se er det, man gør i dag, altså ikke godt nok, når man alene sætter fokus på fysisk genoptræning, for de her mange mennesker bliver ikke bragt tilbage på arbejdsmarkedet alene gennem fysisk genoptræning.
Der skal også sættes fokus på alt det, de kan leve med på trods af smerterne.
Vi kan ikke støtte det her beslutningsforslag, det kan SF heller ikke, men vi er enige i, at udfordringerne på området er der, og vi så egentlig meget gerne, at det ikke kun var udfordringerne på sundhedsområdet, det gjaldt, men at man nu satte et reelt arbejde i gang for at sikre, at vi også fik fastholdt de her mange mennesker, der lever med smerter særlig på grund af gigt eller slidgigt eller andre ting, på det danske arbejdsmarked.
Det kan simpelt hen ikke være rigtigt, at vi i Danmark har 445.000 mennesker, der står uden for det danske arbejdsmarked på grund af sygdom.
Og for nogles vedkommende – de ufaglærte og særligt de faglærte, smedene og rengøringsmedhjælperne og postarbejderne – tegner det her område sig for 40 pct. af alle førtidspensioner.
Så jeg synes, at min opfordring til regeringen og Dansk Folkeparti skal være, at i stedet for at forringe efterlønnen, i stedet for at forringe mulighederne for at gå på pension, bør man gøre noget ved det her område, og man bør ikke kun gøre det på sundhedsområdet, men også i forhold til at sikre, at mennesker kan komme tilbage på arbejdsmarkedet.
Så ville man opnå langt mere end med de forringelser, der sker lige nu.