Trine Torp (SF), 2016-03-29:
Nu er ministeren her ikke, lige når jeg gerne vil takke hende for redegørelsen, men så må hun læse det senere: Tak for redegørelsen.
Det er jo faktisk en redegørelse, der rummer rigtig mange vigtige udfordringer, som ikke bare er enkle at løse; så var det allerede blevet gjort for lang tid siden.
Man kan have lyst til at kommentere alverdens ting, for redegørelsen kommer jo vidt omkring, men jeg må prøve at se, om jeg ikke kan fokusere på noget af det.
Visionen i redegørelsen kan man kun være enig i: ingen diskrimination på grund af køn og lige muligheder for alle.
I den redegørelse, som vi behandler, er der mange forslag til handling, f.eks. undersøgelser, kortlægning, informationskampagner osv., men man kan stille sig selv som spørgsmål, om det egentlig rykker noget.
Redegørelsen rummer en del gode intentioner, men hvad med substansen og de helt konkrete initiativer?
Er der noget, der rykker i den rigtige retning?
Når man ser regeringens eget lovprogram, er der ingen lovforslag, som kan fremme ligestillingen.
Tværtimod er de eneste handlinger, vi har set fra regeringens side, noget, der tilbageruller initiativer, som kunne fremme ligestillingen.
Det gælder tilbagerulningen af de kønsopdelte lønstatistikker og afskaffelsen af en barselsfond for selvstændige, som vi vist har været en del rundt om i dag.
Den rammer i særlig grad enlige forsørgere, hvoraf tre ud af fire er kvinder.
Og voldsramte kvinder og kvinder, der lever i stærkt socialt kontrollerede miljøer, som jo også er i fokus i den her redegørelse, vil have særlig vanskeligt ved at leve op til kravene i 225-timersreglen.
Er det noget, man ser som vigtigt i et demokratisk samfund, og er man villig til at lovgive sig til ligestilling, eller vil man lade det være et personligt og individuelt anliggende, altså noget, man skal ordne i hjemmene og på arbejdspladserne?
Mænd og kvinder har stadig ulige vilkår på arbejdsmarkedet.
Der er stadig ikke lige løn for arbejde, selv om vi har en ligelønslov, og der er en uforklarlig lønforskel på 4-7 pct.
I SF ønsker vi, at løngabet skal lukkes – både gennem overenskomster og gennem lovgivning.
Der skal være større åbenhed om lønforskelle på arbejdspladserne, og kønsopdelte lønstatistikker er en af vejene til det.
Sammenhængen mellem arbejdsliv og familieliv er også et ligestillingsspørgsmål.
Selv om lovgivningen giver mulighed for at dele barslen, ender fædrene med at holde en meget lille del af den.
I gennemsnit holder fædre kun omkring 1 måneds barselsorlov og kvinderne de resterende 10-11 måneder.
Ifølge London School of Economics og Københavns Universitet
koster det kvinden 10 pct. af hendes løn for hvert barn, hun får, på grund af mindre tilstedeværelse på arbejdsmarkedet og på grund af timelønnen.
Og kvinder sparer i gennemsnit kun 80 kr. op til pension for hver 100 kr., mænd sparer op.
Det gør dem fattigere, når de går på pension, og det stiller dem ringere ved en skilsmisse.
Det kræver en indsats fra flere, men hvilket ansvar vil regeringen egentlig tage, og hvilke forventninger har den f.eks. til arbejdsmarkedets parter?
SF ønsker, at mænd får lige så stor ret til barsel som kvinder – både for børnenes og for ligestillingens skyld.
I handlingsplanen lægges der vægt på opsøgende arbejde og bekæmpelse af bagmænd, og det kan vi kun være enige i.
Men i redegørelsen står der ikke meget om, hvad regeringen vil gøre for at forhindre, at der kommer flere handlede.
80 pct. af ofrene for menneskehandel er handlet til prostitution.
Er der villighed til at sikre disse udsatte kvinder beskyttelse?
Vil man give dem frit lejde og opholdstilladelse, som kan sikre, at de ikke bare ender i armene på bagmændene?
Og hvorfor skal det være lovligt at købe sex for kvinderne og dermed skabe et paradis for bagmændene og et frit marked for købere af seksuelle ydelser?
I SF ønsker vi ikke et samfund, hvor udsatte kvinder skal stå til rådighed for mænds behov for seksuel tilfredsstillelse på bekostning af deres fysiske og psykiske sundhed.
Og vi ønsker et stærkt fokus på rehabilitering og psykologhjælp til kvinder i prostitution.
Jeg vil også berøre vold i nære relationer.
Det er fint, at projekter som »Ud af Voldens Skygge« og »Dialog mod Vold« er blevet forlænget; at der er kommet et fokus på voldsramte mænd; og at der er en indsats i forhold til stalking.
Det bakker vi i SF op om, og det gjorde vi også i forbindelse med satspuljeforhandlingerne.
Samtidig mener vi ikke, det er nok at hjælpe den voldsramte.
Voldsudøverne og vidner til volden, som jo oftest er børn, skal også have hjælp, hvis mønsteret af vold skal brydes.
Og vi bør udvide mulighederne for hjælp.
Ud over at give mulighed for krisecenterophold bør vi også gøre det til en ret at få ambulant behandling for dem, som ikke nødvendigvis har brug for beskyttelse, men hjælp til at komme ud af voldsmønsteret.
Overgangen fra krisecenteret tilbage til hjemmet kan være svær, og risikoen for at falde tilbage i gamle mønstre er stor.
Derfor bør der være en form for obligatorisk efterværn, hvor krisecentrene ikke slipper kontakten.
Regeringen mener tilsyneladende, det går fint fremad uden lovgivningsmæssige tiltag.
Den tålmodighed deler vi ikke i SF.
Der må tages et større politisk ansvar.
Vi er ikke i mål med ligestillingen, og ligestillingen kommer ikke af sig selv.
Redegørelsen lister en masse relevante problemstillinger op, og SF håber at blive indkaldt til forhandlinger – både hvad angår veje til ligeløn, en barselsfond til selvstændige, en mere lige fordeling af barsel, diskrimination af barslende og gravide, bedre indsatser i forhold til vold, social kontrol, chikane, hadytringer og hverdagssexisme.
Der er rigtig mange ting at tage fat på.
På samme måde håber vi også, at regeringen vil tage konkrete initiativer til bekæmpelse af menneskehandel til prostitution, som reelt beskytter de udsatte kvinder.
Men tak for redegørelsen.
Der er nok at tage fat på.