Holger K. Nielsen (SF), 2016-04-19:
Det er altid en alvorlig diskussion, når vi skal sende danske soldater i krig, og derfor er jeg også glad for, at vi har fået en ordentlig debat her i dag.
Det ville næsten ikke være til at bære, hvis det bare skulle køres igennem, uden at det blev diskuteret ordentligt.
Og jeg mener også, der er grund til, at vi får en folkelig diskussion af det.
Kampen imod Islamisk Stat eller Daesh, som det også kaldes, er vigtig.
Daesh er en brutal terrorbevægelse, som nu befinder sig i Irak og Syrien, men efterhånden også mange andre steder – Libyen, Jordan og mange andre steder end i Mellemøsten – og derfor er det bestemt vigtigt, at vi bekæmper Islamisk Stat.
Det skal vi gøre på mange forskellige måder, og jeg hører ikke til dem, der påstår, at det militære ben ikke kan bruges.
Det er ikke rigtigt, for det kan det godt.
Vi støttede selv indsatsen i Irak i 2014.
Vi mener, at det har givet god mening, at man fra luften har støttet kurdiske styrker i Kobane i Syrien.
Det er hævet over enhver tvivl, at hvis ikke kurderne havde fået luftstøtte fra amerikanske fly, var Kobane faldet til Islamisk Stat, lige så vel som det også er åbenlyst, at hvis ikke der var givet luftstøtte i Irak, var kurderne også blevet slagtet af Islamisk Stat, og formentlig var Erbil også faldet.
Så det kan godt have mening.
Sagen er bare den, at der er forskel på Irak og Syrien.
Det sagde vi også, dengang vi støttede indsatsen i Irak.
Der er ikke på samme måde som i Irak et klart billede af, hvem vi kan støtte på landjorden.
Det er der i Irak.
Okay, den irakiske regeringshær kunne godt være bedre, men det er alligevel sådan, at det har givet mening, at vi støtter den.
Hvem er der i Syrien?
Der er nogle moderate oppositionsgrupper, og der er nogle kurdiske grupper, som vi bestemt godt kan støtte, men de er jo generelt meget svage, og det ved vi godt de er, og det er jo derfor, at det bliver så kompliceret at gå ind i Syrien; dem, vi så i stedet for kommer til, om jeg så må sige, at arbejde sammen med, er jo måske nogle islamistiske grupperinger, som vi ikke helt kan overskue hvem er, og som vi ikke kan få at vide hvem er.
Det synes jeg også er meget mærkeligt, det må jeg sige.
Jeg synes da, den danske befolkning har krav på at få at vide, hvem det er, vi arbejder sammen med dernede i så alvorlig en sag som det her.
Det synes jeg simpelt hen er et demokratisk problem, altså at man ikke kan få det at vide.
Dertil kommer, og det er sådan set det værste for mig, at det her styrker Assad – det styrker Assad.
Det er Assad, som er årsag til det her.
Det var Assad, der i 2011 slog det demokratiske oprør ned, og som er årsag til, at man fik den syriske borgerkrig.
Islamisk Stat er en brutal bevægelse, ja, men har altså ikke nær så mange døde på samvittigheden, som Assad har.
Islamisk Stat er opstået på baggrund af Irakkrigen.
Det var i høj grad al-Qaeda i Irak, der ligesom udviklede sig og bl.a. fik hjælp fra en række af Saddam Husseins officerer, som gik under jorden i 2003, og hvor mange sagde: Hvor er de blevet af?
Det kommer fra Irak, men hvorfor voksede de i Syrien – hvorfor voksede de i Syrien?
Fordi de var en ledende kraft i kampen mod Assad.
Det er Assad, der har næret væksten af Islamisk Stat i Syrien, og sagen er den, at så længe Assad er der, vil Islamisk Stat stadig væk kunne vokse i Syrien.
Det er helt naivt at tro, at vi kan få fjernet Islamisk Stat, så længe Assad er ved magten.
Det kan vi simpelt hen ikke, og derfor er vi nødt til at have i baghovedet, hvad det er, vi gør.
Jeg afviser ikke, at man kan bruge militære midler, men man skal ikke gøre det med hovedet under armen, hvad man er ved at gøre her, og specielt ikke, når det betyder, at Assad bliver styrket, som han gør.
Man har Tyrkiet, der opererer med sin helt specielle kurdiske dagsorden, som også er kontraproduktiv, i forhold til hvad vi godt vil.
Vi har saudierne, der også opererer med deres dagsordener i hele regionen her og også i Syrien.
Med andre ord er det her en del af en langt, langt mere omfattende konflikt i hele regionen mellem shiaer og sunnier, mellem saudiere og iranere, mellem forskellige sekter og mellem forskellige grupperinger, som bekæmper hinanden, mellem forskellige økonomiske interesser, der står op imod hinanden, og hvor vi fra Vestens side i bedste fald ikke kan gøre noget, i værste fald kan gøre det hele langt, langt værre, end det er.
Jeg mener, vi skal se på vores tidligere erfaringer.
Derfor skulle vi gå ind.
Det var Tony Blairs argumenter, det var Anders Fogh Rasmussens argumenter.
Fik vi demokrati?
Afghanistan på samme måde.
Har det hjulpet i forbindelse med demokratiet?
Vi sagde det i forbindelse med Libyen: Vi skal have fjernet Gaddafi.
Blomstrede det op i Libyen?
Det vil sige, at den der militære strategi, vi har, har virket særdeles begrænset, i forhold til hvad vi ville.
Som sagt, i enkelte tilfælde, hvis vi tænker os meget godt om, så kan den godt have en funktion, men kun i forbindelse med andre tiltag, kun i forbindelse med at være en støttefunktion, og kun når der er kræfter på landjorden, man kan arbejde sammen med.
De forudsætninger er ikke til stede her.
Vi må aldrig sende soldater i krig, hvis vi ikke ved, hvad målet er, og hvis vi ikke ved, hvordan vi kommer ud af den igen.
De forudsætninger er ikke opfyldt her, og derfor stemmer vi nej til det her forslag.