Bjarne Corydon (S), 2014-09-09:
Tak for det.
Inden jeg kommenterer ordførernes forskellige indlæg, skal jeg starte med at opridse det, der er hovedlinjerne i regeringens finanslovsforslag for 2015, der jo bærer titlen »Et stærkere fællesskab«.
Når vi har valgt den titel, er det, fordi kernen i det, regeringen gør, og det, regeringen vil, handler om fællesskab.
Fællesskab er et nøgleord for det, der er særlig dansk, for de værdier, som vores samfund bygger på, og jo også for vores sociale sikkerhedsnet, vores gode arbejdspladser, vores frie og lige adgang til læger og hospitaler og til uddannelse.
Vi tror på, at et stærkt fællesskab skabes ved en stærk og en moderne offentlig sektor, der er til gavn for både borgernes livskvalitet og for erhvervslivets konkurrencekraft.
Men et stærkt fællesskab kommer ikke af sig selv, det er ikke gratis.
Vi skal blive ved med at udvikle vores velfærd, og nulvækst er ikke vejen til bedre velfærd.
Og det betyder helt konkret, at regeringen i 2015 har råd til at investere massivt i velfærd for at styrke fællesskabet.
Vi har fremlagt en ambitiøs reform af sundhedsvæsenet, hvor vi frem mod 2018 lægger op til at afsætte i alt 5 mia. kr.
Vi har givet et markant løft til psykiatrien, der tilføres 2,2 mia. kr. fra satspuljen frem mod 2018.
Og vi har tilført uddannelsesområdet yderligere 1,5 mia. kr. for 2014-2015, og dermed har uddannelsesområdet fået tilført knap 9 mia. kr., siden regeringen tiltrådte.
Oven i de tiltag har vi afsat en reserve på 1,5 mia. kr. til sociale forbedringer og nye velfærdsinitiativer, som vil blive udmøntet som led i finanslovsforhandlingerne.
Og det er et klart udtryk for, at regeringen prioriterer at udvikle vores velfærdssamfund ved at sikre bedre velfærd som fundament under et stærkt fællesskab.
Regeringen har derudover fra dag et haft det som en helt central målsætning, at der skal skabes flere arbejdspladser i Danmark, både ved at vi holder hånden under dansk økonomi i de svære kriseår, men også ved at vi sikrer den langsigtede beskæftigelse i Danmark gennem reformer.
Fællesskab handler nemlig også om gode arbejdspladser, og vi investerer i flere job, så dem, der kan, får mulighed for at forsørge sig selv og – igen – bidrage til fællesskabet.
Derfor har regeringen bl.a. gennemført to vækstplaner, der fortsætter arbejdet med at skabe bedre vilkår for at drive virksomhed og investere i Danmark og bidrager til at sikre, at der også i fremtiden er gode arbejdspladser i Danmark.
Det går fremad, det gør det stille og roligt, beskæftigelsen er på vej op, og det skyldes bl.a., at det går bedre i udlandet, men det skyldes jo også, at regeringens politik faktisk virker.
Det har også været en vigtig prioritet for regeringen, at vi understøtter den høje organisationsgrad på det danske arbejdsmarked, for vi er stolte af den danske arbejdsmarkedsmodel, og vi ønsker at bevare den fremadrettet.
Derfor har regeringen på finanslovsforslaget øget loftet over fradrag for faglige kontingenter, og det sker for at understøtte en fortsat høj organisationsgrad på det danske arbejdsmarked.
Det er altså en skattelettelse; en skattelettelse på arbejde, en skattelettelse i bunden, en skattelettelse for almindelige lønmodtagere – som Venstre så ikke støtter, hvilket igen dokumenterer, at det på skatteområdet er regeringspartierne og ikke den borgerlige blok, der i praksis arbejder for at sikre rimelige skattevilkår for den brede lønmodtagergruppe, der bærer dansk økonomi.
Der skal være styr på økonomien i Danmark, og en ansvarlig økonomisk politik er en forudsætning for velstand og velfærd.
Og det har fra starten været helt centralt for regeringen, at vi opfylder kravene i EU-henstillingen.
Det har vi gjort, og derfor har EU her i juni måned ophævet henstillingen, og dermed har vi opfyldt en af de helt centrale økonomiske målsætninger for regeringen.
Der er meget stor tillid til dansk økonomi.
Det kan også ses af både det meget lille rentespænd til Tyskland og af det faktum, at Danmark som et af bare ti lande i hele verden har den højeste såkaldte AAA-kreditvurdering fra alle de tre store internationale kreditratingbureauer.
Endelig har vi med budgetloven gjort en ende på de mange år, hvor budgetterne skred ud over det aftalte, og hvor udgifterne skred, uden at der lå politiske beslutninger eller ønsker bag den udvikling.
Nu holder vi os inden for budgetterne.
Det betyder, at der er tillid til dansk økonomi.
Det skaber ro om renten, det skaber stabilitet for virksomhedernes og for borgernes økonomi, det styrker vores fællesskab, og det giver os mulighed for at investere i ny velfærd.
Så hovedlinjerne i regeringens finanslovsforslag er helt enkelt tre ting: bedre velfærd, flere job og styr på økonomien.
Så langt om regeringens eget forslag til finanslov.
Nu et par ord om ordførernes forskellige indlæg her i debatten i dag.
Jeg skal starte med at kvittere for de indlæg, der er kommet fra SF og Enhedslisten.
Heller ikke efter debatten her i dag kan der jo være nogen tvivl om, at der er klare forskelle på regeringens linje i den økonomiske politik og de forslag og synspunkter, der lægges frem fra SF og Enhedslisten.
Det er en helt ærlig sag.
Den er der fuld åbenhed omkring.
Det handler om vores fælles velfærd, om den økonomiske prioritering af de opgaver, vi danskere ønsker løst i fællesskab.
Her er der for mig ingen tvivl om, at alene et flertal bestående af de nuværende regeringspartier sammen med SF og Enhedslisten vil kunne holde en kurs, hvor fællesskabet løbende og målrettet prioriteres økonomisk inden for ansvarlige økonomiske rammer naturligvis.
Intet andet flertal og slet ikke et eventuelt fremtidigt flertal bestående af de fire borgerlige partier kan forventes at have bedre velfærd på dagsordenen, og det gælder hverken i 2015 eller i årene frem mod 2020.
Derfor vil jeg også gerne benytte lejligheden til at gentage den opfordring, jeg også gjorde gældende ved præsentationen af finanslovsforslaget: Lad os nu finde sammen om at udnytte de muligheder, som finanslovsforslaget og den ansvarlige økonomiske politik har skabt.
Lad mig derefter vende mig mod Venstre og det alternativ, der præsenteres – eller måske rettere ikke fuldt ud præsenteres – af hr. Peter Christensen her i dag.
Lad mig først kvittere for tituleringen om at have forvaltet jobbet som Danmarks finansminister som en klog socialdemokrat.
Det glæder mig naturligvis, og det gør det også, selv om der jo er en anerkendelse, der kommer noget sent.
Her har det gennemgående træk fra Venstre jo været en fnysende kritik af regeringens kurs og en nærmest endeløs række af dommedagsprofetier om de ulykker, der vil ramme dansk økonomi på grund af den politik, vi har lagt frem og gennemført.
Det er jo med økonomisk politik som med fodbold, hvor man siger, at tabellen aldrig lyver.
Og tabellerne er bemærkelsesværdige, når det gælder den økonomiske politik.
Status i dag, ca. 3 år efter regeringsskiftet, er ganske entydig.
Når det gælder væksten, er der nu et bedre grundlag for fornyet fremgang i dansk økonomi, end da Venstre stod i spidsen for den økonomiske politik.
Med regeringens reformer, senest vækstaftalen 2014, styrker vi produktivitetsudviklingen, og vi hæver vækstpotentialet fremadrettet.
Når det gælder de offentlige finanser, er den strukturelle saldo bedre, end da Venstre overgav stafetten i den økonomiske politik.
Når det gælder arbejdsløsheden, er situationen i dag bedre, end da Venstre stod i spidsen for den økonomiske politik.
Når det gælder konkurrenceevnen, er situationen i dag bedre, end da Venstre stod i spidsen for den økonomiske politik.
Når det gælder vilkårene for at drive virksomhed, er situationen i dag bedre, end da Venstre stod i spidsen for den økonomiske politik.
Når det gælder almindelige danskeres privatøkonomi, deres rådighedsbeløb,
er situationen i dag bedre, end da Venstre stod i spidsen for den økonomiske politik.
Og endelig når det gælder gevinsten ved at arbejde, ved at forsørge sig selv, ved at gøre en indsats for almindelige lønmodtagere, ja, så er situationen naturligvis også bedre, end da Venstre stod i spidsen for den økonomiske politik.
Det er alt sammen fakta, som jeg ofte har gjort gældende i debatter med repræsentanter for Venstre og andre borgerlige partier, og jeg har endnu til gode at møde en borgerlig politiker, som bestrider deres rigtighed.
Derfor er det naturligvis også en udfordring, jeg gerne vil lade stå åben både til resten af debatten i dag og videre frem til andre gode lejligheder.
Hvis der findes borgerlige politikere, som synes, at den økonomiske tilstand, de selv præsterede at bringe Danmark frem til, er bedre end det, vi nu efter 3 år med ansvaret kan levere, ja, så lad dem da melde sig på banen og lad os tage debatten.
Hvis det ikke er tilfældet, så lad os da fortsætte debatten om den økonomiske politik på den klare præmis, at den i meget høj grad handler om prioritering.
Ser vi fremad, er realiteten jo, at danskerne står med et ganske klart valg.
Man kan holde fast i de klare økonomiske gevinster, jeg har gennemgået.
Man kan arbejde støt og roligt videre mod en endnu mere solid økonomi, mod flere job, mod højere vækst og dertil en målrettet prioritering af fællesskabet.
Så er der alternativet, og der kan man naturligvis vælge at kaste sig ud på det dybe vand med det alternativ, som Venstre fortsat – også her i dag – nægter at konkretisere mere end et år frem.
Jeg synes, det er væsentligt, at man peger på den usikkerhed, det indebærer.
Selv om vi i dag debatterer finanslovsforslaget for 2015, bør debatten om den økonomiske politik rimeligvis række betydelig længere frem.
Der synes jeg, at det er karakteristisk, at Venstre totalt vægrer sig ved at gå ind på den præmis, ved at gå ind i den debat – karakteristisk, fordi Venstres forslag jo klart synes at være designet med ét formål: At man skaber en illusion om, at det umulige er muligt; at man på en og samme gang kan bruge hele det økonomiske råderum på skattelettelser og samtidig bevilge flere penge til kernevelfærden, end regeringen er parat til, inden for ansvarlige rammer.
Det påstår man så at man kan levere i et enkelt år, men ser man bare lidt længere frem, er det umulige naturligvis ikke muligt, heller ikke i politik.
For penge kan, som Venstres ordfører også bekræftede, kun bruges én gang, og den finansiering, som Venstre – og for den sags skyld jo også Dansk Folkeparti – gang på gang bringer i anvendelse for at kunne forklare sammenhængen i deres økonomiske politik, kan også kun bruges én gang.
Så fik Venstre rent faktisk magt, som partiet har agt, ville realiteterne slå stenhårdt igennem straks efter et regeringsskifte.
Lad os eksempelvis tage den debat om sundhedsområdet, der har udspillet sig i de seneste dage og uger.
Der har regeringen jo fremlagt et gennemarbejdet flerårigt sundhedsudspil, som sigter meget bredt på at styrke både kræftbehandlingen, behandlingen af kronikere og indsatsen over for ulighed i sundhed med et flerårigt løft på 5 mia. kr.
Heroverfor har Venstre fremlagt et etårigt udspil, som sigter langt mere snævert og lægger op til at bruge omfattende ressourcer på private hospitaler i stedet for de mest alvorlige lidelser, der realistisk set jo kun kan behandles ved en udbygning af det offentlige sundhedsvæsen.
Og når Venstre også her i dag vægrer sig ved at pege på udsigterne mere end et år frem, ja, så har det naturligvis en årsag.
Jeg hæftede mig ved, at Venstres ordfører på fru Camilla Hersoms spørgsmål lidt nølende bekræftede, at der ud over den ene milliard, Venstre lægger op til at afsætte, også vil være brug for, og jeg citerer: realvækst i de kommende år .
Jo tak, alt andet ville vel også være helt urealistisk.
Sundhedsvæsenet kan og skal løbende omprioritere og effektivisere, men det har også et behov for at få tilført nye ressourcer, hvis det skal følge med den rivende udvikling i nye behandlingsformer og medicintyper.
Der er regeringens udspil jo ganske klart.
Der er afsat 5 mia. kr. til et ekstraordinært, flerårigt, gennemarbejdet, målrettet og bredspektret løft, og derudover er der jo et betydeligt og fuldt finansieret økonomisk råderum, som man kan forhandle om ved de årlige økonomiaftaler.
Helt modsat forholder det sig i Venstres tilfælde.
Kradser man med andre ord bare en lille smule i overfladen, falder Venstres oplæg fra hinanden.
Så er det umulige alligevel ikke muligt, heller ikke på sundhedsområdet.
Endnu mere vakkelvornt fremstår Venstres forslag, når man så kigger nærmere på den finansiering, der anføres i meget løs form.
Jeg har særlig bidt mærke i Venstres forslag om, at der skal tilvejebringes 1,5 mia. kr. via øget konkurrenceudsættelse i kommuner og regioner.
Jeg skal bestemt ikke stå her og udelukke, at der kan være tilfælde, hvor det er muligt at effektivisere og spare ressourcer via konkurrenceudsættelse.
Netop derfor har kommuner og regioner jo også frie hænder til at benytte sig af det redskab, og det gør de allerede flittigt i forvejen.
Derfor kan man jo også spørge Venstres ordfører, hvorfor i alverden de mange borgmestre og også regionsrådsformænd, der er valgt fra netop Venstre, ikke allerede skulle udnytte de muligheder fuldt ud og op til det punkt, hvor de selv finder det økonomisk fornuftigt.
Som jeg ser det, kan Venstres forslag jo ikke gennemføres i praksis, medmindre man simpelt hen genåbner den kommuneaftale, der blev indgået i juni, medmindre man annullerer det aktstykke om den kommunale og regionale økonomi, der jo også med Venstre stemmer blev vedtaget i Finansudvalget før sommerferien, og fjerner 1,5 mia. kr. fra det bloktilskud, regioner og kommuner netop nu lægger budgetter ud fra.
Den synes jeg vi lige skal lade stå et øjeblik.
Jeg kan ikke forstå Venstres forslag på andre måder, end at man reelt – hvis man læser, hvad der rent faktisk skrives – vil tage 1,5 mia. kr. fra kommunerne og regionerne her og nu, allerede i 2015, altså, ud af den økonomiske ramme, som også borgmestre og regionsrådsformænd fra Venstre netop nu lægger deres budgetter ud fra.
Det forhold vil jeg da gerne have bekræftet fra Venstres ordfører her i dag, og skulle det ikke kunne bekræftes, ja, så kan ikke bare jeg, men alle, der følger debatten, jo konstatere, at Venstres finansiering på det punkt ikke hænger sammen.
Går man så videre til andre dele af Venstres finansiering, stiger forundringen bare yderligere.
Som bekendt har Venstre løbende gjort en del ud af at kritisere regeringen for at gå helt til, men jo ikke ud over grænserne i den økonomiske politik.
Det er i sig selv en lidt paradoksal kritik fra et parti, der med regeringsmagten selv pådrog Danmark en henstilling med offentlige underskud i en helt anden og mere alvorlig størrelsesorden.
Men selv hvis man sætter en parentes om det forhold, og selv om man ser helt bort fra, at regeringen jo helt bevidst og i øvrigt helt i overensstemmelse med opfordringen fra Den Europæiske Centralbanks chef, Mario Draghi, udnytter rummet inden for de vedtagne regler for at støtte vækst og beskæftigelse mest muligt, bliver Venstres udmeldinger helt besynderlige, når man ser nærmere på partiets eget finanslovsudspil, for der hænger tingene kun sammen ved hjælp af et rent illusionsnummer. For at kunne fremlægge et forslag, der holder sig længere fra de grænser, vi skal respektere, vælger man simpelt hen at støvsuge finanslovsforslaget for enhver forsigtighed, for alle de midler, der er afsat som stødpuder til uforudsete begivenheder.
Eksempelvis lægger Venstre op til at gennemføre hele finansåret 2015 uden en såkaldt tillægsbevillingsreserve.
Jeg husker ikke personligt noget fortilfælde, hvor nogen regering – heller ikke nogen borgerlig regering – hidtil har vovet at kaste sig ud i det eksperiment.
Endelig vil jeg gerne knytte et par ord til den situation, der i realiteten står tilbage som alternativ til den sikre og balancerede kurs i den økonomiske politik, der er lagt helt åbent og sagligt frem med regeringens 2020-plan.
Finansministeriet har set nærmere på det udfaldsrum, danskerne skal forholde sig til at få åbnet i tilfælde af et regeringsskifte.
Tallene er meget klare: Afstanden imellem de borgerlige partier i den økonomiske politik er på hele 68 mia. kr.
Det er så stort et tal – og jeg har ikke hørt det afvist fra nogen repræsentanter for de borgerlige partier – at det reelt er helt uvist, hvilken økonomisk politik der efter et eventuelt regeringsskifte vil kunne føres.
Derefter vil jeg også gerne knytte et par ord til bidraget fra Dansk Folkepartis ordfører, hr. René Christensen.
Her noterer jeg mig, at Dansk Folkeparti i år har valgt en, synes jeg, meget afdæmpet stil i forhold til håndteringen af dette års finanslov.
Det er jo sådan, at Dansk Folkeparti til daglig er flittige gæster på avisernes forsider og i ruden på fjernsynskanalerne, når det i løbet af den politiske sæson handler om at markere sig politisk med krav og forslag, som koster flere penge.
Og som det efterhånden er dokumenteret mange gange, har Dansk Folkeparti i den forbindelse helt konsekvent valgt at se bort fra kravet om finansiering.
Det har sikkert sine årsager, f.eks. at man i Dansk Folkepartis udspil skal lede meget længe efter de mange markante udgiftsmeldinger, der ellers gøres gældende i medierne året rundt.
På ét punkt vil jeg imidlertid gerne kvittere for Dansk Folkepartis tilgang, og det gælder i forhold til Venstre, hvor Dansk Folkepartis formand – helt på linje med regeringen – efterlyste en samlet økonomisk plan fra Venstre.
Som han så rigtigt sagde til Børsen forleden: »Det er svært at gennemskue, hvad der sker i år to, år fem og år syv i forhold til det langsigtede mål om nulvækst.«
Det er jo korrekt fra første til sidste ord, men det er jo også en tilståelsessag, i forhold til at Dansk Folkeparti dermed peger på en statsminister, der på ingen måder er leveringsdygtig i at gennemføre den politik, Dansk Folkeparti profilerer sig på.
Endelig skal jeg slutte med nogle bemærkninger til indlæggene fra Liberal Alliance og Det Konservative Folkeparti.
Her synes jeg, og det er måske lidt uvant, at det er på sin plads med en vis anerkendelse også fra min side.
Der skal for mit vedkommende ikke herske den mindste tvivl om, at jeg ser med meget stor skepsis på den økonomiske politik, der fremføres fra de to små borgerlige partier, der ligger yderst til højre.
Den er set fra mit synspunkt generelt kendetegnet ved at være til meget stor gavn for de få bedststillede, hvorimod både de dårligst stillede og almindelige lønmodtagere ikke har noget positivt at vente sig.
Men i forhold til både Venstre og Dansk Folkeparti synes jeg faktisk, at Liberal Alliance og Det Konservative Folkeparti kendetegnes ved en anerkendelse af kravet om at lægge en mere omfattende økonomisk politik, et mere omfattende økonomisk udspil åbent frem og bagefter stå ved deres konsekvenser.
Derfor skal jeg slutte med en opfordring til, at Venstre efterlever kravene fra de andre borgerlige partier, efterlever eksemplet fra Liberal Alliance og Det Konservative Folkeparti og lægger en samlet økonomisk plan frem, så der frem mod næste folketingsvalg kan føres en reel og en åben politisk debat om danskernes reelle økonomiske valgmuligheder.