Holger K. Nielsen (SF), 2007-06-01:
Jeg synes simpelt hen, det er fantastisk, at man stiller nogle spørgsmål i så vigtig en diskussion som den her og så møder den der arrogance fra regeringens side, en arrogance, som er ubehagelig, utiltalende og usympatisk, i forbindelse med en diskussion, som er uhyre væsentlig for det danske samfund, uhyre væsentlig for de soldater, de unge mennesker, der skal sendes ud til den her mission i Afghanistan.
Jeg vil godt sige det så stærkt, som det overhovedet kan siges, at når vi går imod det her, er det ikke, fordi vi støtter Taleban.
Vi har en dyb afsky for Taleban, en dyb afsky for det rædselsregime, som Taleban satte op i sin tid.
Det, diskussionen går på, er, om den her militærindsats styrker Taleban, eller om den svækker Taleban.
Så vil jeg sige endnu en gang til udenrigsministeren, når han hele tiden kører frem med, at Taleban vil sådan og Taleban vil sådan og det må vi ned at bekæmpe militært: Jamen pointen i noget af det, jeg sagde tidligere, var, at fjenden jo ikke bare er Taleban.
Forstå det dog.
Man kommer ned i en hvepserede af forskellige interesser, forskellige fjender, som kan have samstemmende interesser, som kan have modsatte interesser, men hvor det jo er helt umuligt at vurdere, hvem den konkrete fjende er.
I virkeligheden fik vi et eksempel på problemerne i den her asymmetriske krigsførelse gennem den episode, vi havde et samråd om i Forsvarsudvalget for nogle måneder siden, hvor der havde været en træfning mellem danske styrker og nogle, man påstod var Taleban – det vidste man godt nok ikke, men man var ret sikker på, at det var Taleban – i en afghansk by, hvor der var blevet dræbt en række civile afghanere.
Vi spurgte: Hvor mange blev dræbt?
Det vidste man ikke, fordi, som man sagde, man ikke går ind og tæller de dræbte, for hvis man gør det, så er ens egen sikkerhed i fare.
Jeg forstår godt, at man ikke vil bringe sin egen sikkerhed i fare ved at gå ind og tælle, hvor mange civile man har dræbt, men det er jo præcis her, hele problemet ligger, nemlig at man ikke kan udføre den her form for konfliktløsning gennem traditionel krigsførelse.
Hvem er fjenden?
Hvem er vennen?
Man ved ikke, om den mand, man tror man skal beskytte, er en, der måske vil vende sig imod en på et lidt senere tidspunkt, og det kommer til at påvirke de soldater, der er dernede.
Det er derfor, at de så beder om at få mere selvbeskyttelse, eksempelvis i form af kampvogne.
Det er derfor, at Forsvarskommandoen er nødt til at sige: Nej, det går ikke, for så optrapper vi yderligere.
Det er det uløselige dilemma, man er sat i i den her mission i det sydlige Afghanistan, og det er derfor, at vi ikke ser en militær løsning på det her.
Lige et par korte bemærkninger og spørgsmål til udenrigsministeren, som jeg regner med jeg får svar på før anden runde.
Udenrigsministerens debatform må jeg gå let henover.
Vi er jo blevet vant til, at når han bliver presset, bruger han nogle debatkneb, som ikke hører hjemme i en Folketingssal.
Han forsøger at give indtryk af, at vi er Talebantilhængere osv., og han ved udmærket godt, at det intet har på sig.
Det, diskussionen går på, er, om den her militære indsats styrker eller svækker Taleban, og det er det, som jeg godt vil have udenrigsministeren til at forholde sig til.
Udenrigsministeren siger, at det er lodret forkert, når jeg henviser til, at der skulle foreligge en amerikansk opiumplan i NATO-diskussionen.
Hvis han tager fejl, har han så gjort det, men det er en sag, vi så vil få undersøgt efterfølgende, for han plejer ikke at tage fejl.
Hvis det, som vi før hørte fra ministeren, står til troende, er det ministeren, der er fuld af løgn her i Folketinget.
Men det kan vi få undersøgt.
Det principielle er i hvert fald, at der er nogle forskellige holdninger til opiumpolitikken i USA og i Europa, og det bør den danske regering også forholde sig til.