Morten Helveg Petersen (RV), 2008-12-10:
Mit indlæg var jo for en stor dels vedkommende en kritik af det, som regeringen har gjort, eller rettere det, som regeringen har undladt at gøre i forbindelse med reformer på netop skat og på arbejdsmarkedet.
Vi synes fortsat, det er vigtigt - utrolig vigtigt - at der er en 2015-plan.
Det vil vi arbejde benhårdt for at der også må være fremover, netop fordi det er vigtigt, at vi opstiller nogle pejlemærker for, hvad det er, vi skyder efter, hvad det er, der er sigtelinjerne i den generelle økonomiske politik.
Hr. Peter Christensen kan være forvisset om, at den ansvarlighed har vi lagt til grund for vores finanslovudspil, og det kommer vi også til at forfølge fremover, ingen tvivl om det.
Denne finanslov vil blive husket, ikke så meget for det, den indeholdt, men for alt det, som den ikke indeholdt.
Finansloven vil blive husket for reformerne, der blev væk.
Finansloven vil blive husket for, at regeringen har begravet sin egen økonomiske 2015-plan.
Og finansloven vil blive husket for at være blevet til midt i en finanskrise, samtidig med at Danmark står uden en realistisk plan for den økonomiske politik.
Det er ekstra kritisk i en situation, hvor der er rentespænd til eurozonen, og vi har oplevet pres på kronen og på fastkurspolitikken.
Rentespændet bliver nu karakterskalaen for regeringens økonomiske politik, og det er derfor, der er brug for en ansvarlig økonomisk politik og for reformer.
Vi ser, hvordan alle nøgletal går i den forkerte retning.
Overskuddene på statsfinanserne rasler ned og afløses af underskud, og ledigheden stiger.
Konjunkturerne er vendt, og vi skal forholde os til, hvordan vi kommer bedst gennem krisen.
Det kræver ansvarlighed, det kræver, vi tænker fremad, og det kræver reformer.
Det Radikale Venstre har gennem årene efterlyst reformer - reformer på arbejdsmarkedet, reformer af dagpengesystemet, reformer af efterløn, reformer på skatteområdet, fuldt medlemskab af euroen.
Vi har efterlyst reformer i et omfang, der har irriteret og generet andre partier, men det bliver det jo ikke mindre rigtigt af.
Vi har argumenteret for reformer, ikke for reformernes skyld, men fordi der er en pris at betale for ikke at reformere i tide.
Den pris kommer vi nu til at betale i form af en højere rente, stigende arbejdsløshed og svigtende erhvervsinvesteringer.
Det står nu klart, at dansk økonomi ikke er holdbar, og at vi begraver regeringens egen økonomiske plan frem mod 2015, fordi regeringen ikke selv er i stand til at leve op til den.
Regeringen har gjort det modsatte af rettidig omhu; den har ladet stå til.
Regeringen har troet i sin selvtilfredshed, at det gik godt, men det er jo sådan set i gode tider, at fremtidens problemer grundlægges.
Regeringen ligger, som den har redt, eller rettere, som den har sovet.
Hvad har vi dog ikke måttet høre på af udsagn fra regeringen om den økonomiske politik?
Jeg tror ikke på recession, sagde statsministeren.
I stedet skulle de økonomiske lærebøger skrives om.
Vismænd og velfærdskommissioner og andre uafhængige økonomer, der har advaret mod mangel på reformer, er blevet anklaget for at være økonomiske mørkemænd.
Nu betaler vi prisen.
Og hvis ikke vi i de kommende år frem mod år 2015 skaffer op mod 60.000 ekstra ud på arbejdsmarkedet, ja, så vil der være et stort hul i kassen.
Konsekvensen af mangel på reformer er, at vi står over for et ubehageligt dilemma.
Hvis ikke vi reformerer, kommer vi til at skære hårdt i velfærden eller opleve massive skattestigninger.
Regeringen anerkender sådan set behovet for reformer, men problemet er, at man ikke tør slås med Dansk Folkeparti.
Statsministeren bad Arbejdsmarkedskommissionen om at fremrykke deres arbejde, så der kunne laves oplæg til en reform på arbejdsmarkedet.
Det hastede ifølge statsministeren.
Derefter faldt tingene gradvis fra hinanden.
Det Radikale Venstre gik til forhandlinger med et ønske om, at der skulle ske noget, at der skulle laves en arbejdsmarkedsreform.
Det lykkedes ikke, og man må sige, når man kigger tilbage på efterårssæsonen her, at det mest ambitiøse indslag for regeringens vedkommende nok har været statsministerens rejseprogram.
Det Radikale Venstre mener, at den bedste måde at ruste os på til fremtiden er at gøre dansk økonomi holdbar.
Økonomisk holdbarhed er et teoretisk begreb, det kan være svært at forholde sig til, men manglen på holdbarhed går hurtigt hen og bliver blodig alvor.
Det fremgår af regeringens egen 2015-plan, at beskæftigelsen skal løftes med 50.000-60.000 personer, før økonomien er holdbar, det vil sige, at velfærdsstatens indtægter og udgifter er i balance.
Hvis reformkrisen bider sig fast og de nødvendige reformer ikke gennemføres, vil det gå sådan, som statsministeren selv har forudsagt det: Der vil skulle skæres i velfærden.
Det er et barskt valg, for enten må vi acceptere et tab af velstand og velfærd som følge af mangel på arbejdskraft, eller også må vi skaffe mere arbejdskraft ...«.
Et alternativ er at hæve skatten, men det vil blot forstærke det problem, som den i forvejen rekordhøje skat på arbejde medfører.
Folk vil holde op med at arbejde, fordi fritid simpelt hen bliver for billig og gevinsten ved en ekstra indsats for lille.
Det Radikale Venstre gik til forhandlingerne om finansloven med et ønske om at deltage, men slutspillet blev det sædvanlige, at regeringen murede sig inde med Dansk Folkeparti.
På sundhedsområdet er der brug for en øget indsats over for de kritiske sygdomme, men samtidig en reform af ventelistesystemet, som samlet styrker og prioriterer indsatsen og diagnoser for kritiske sygdomme.
På kulturområdet kan der være fornuft i at bevare mindesmærker, men vi savner penge til udvikling og de ting, der peger fremad.
På udlændingeområdet så vi, hvordan finansloven blev gjort til skueplads for Dansk Folkepartis magtdemonstration.
Vi synes, at der skulle være givet flere penge til Udlændingeservice, som er blevet kraftigt beskåret økonomisk, for at sikre en hurtigere og bedre sagsbehandling.
Hvor går grænsen for, hvad Christiansborg egentlig skal blande sig i?
Finanslovaftalen med Dansk Folkeparti er et udtryk for centralisme af værste skuffe, når Folketinget nu skal til at blande sig i uhumske toiletter og loft for betaling af mad til de ældre.
Det er jo udtryk for, at der ikke er tillid til, at kommunerne er i stand til at prioritere og løse opgaverne.
Det undrer sådan set ikke, at Dansk Folkeparti har den holdning, det kender vi jo alle sammen til, men at regeringen går med til det, må jo så være et udtryk for, at Venstre ikke længere har tillid til det kommunale selvstyre.
Det Radikale Venstre havde på forhånd sagt, at vi gerne ville deltage i forhandlingerne.
Vi deltager i udmøntningen af globaliseringsmidlerne som en del af velfærdsforliget, vi deltager i tilbygningen til politireformen, vi deltager i aftalen om sygefravær, og vi deltager i udmøntningen af den såkaldte satspulje.
Vi mødte op til forhandlingerne med bl.a., hvad vi selv kalder for en social 2015-plan.
Indholdet i det forslag er, at vi i stedet for at strø velfærd ud over de fleste koncentrerer os om de mest udsatte, hvor vi udarbejder en plan frem mod 2015 for, hvordan vi kan hjælpe de mest udsatte grupper som eksempelvis børn, unge, udviklingshæmmede, voksne med psykiske problemer, voksne på kanten af arbejdsmarkedet samt kriminelle og deres børn.
Det synes vi at der er brug for, men regeringen ville ikke.
Derfor vil vi, når det kommer til afstemningerne om ændringsforslagene, stemme imod forslag, der indebærer øget velfærd til de fleste, for på den måde at prioritere de mest udsatte.
Vi vil bl.a. rulle forhøjelsen af børnechecken tilbage, fordi vi hellere vil prioritere til gavn for de mest udsatte borgere.
Andre af ændringsforslagene vil vi undlade at stemme til.
Det er eksempelvis, når vi synes, den politiske retning måtte være rigtig, men hvor vi ikke kan få beløbet til at passe med, hvad vi selv har afsat.
Så stiller vi ændringsforslag til en stribe af de områder, som vi finder vigtige, og som regeringen ikke har prioriteret i den endelige aftale med Dansk Folkeparti:
På udviklingsområdet ønsker vi eksempelvis at Danmark når tilbage til målsætningen om at yde 1 pct. i ulandsbistand.
Vi mener, at ulandsbistand nytter og gør en forskel, og samtidig vil det være et godt signal for Danmark at lægge sig i spidsen.
På klimaområdet burde statsministerens nyfundne grønne profil også have sat sig spor i finansloven, ikke mindst i betragtning af at Danmark næste år er vært for klimatopmødet.
Vi stiller ændringsforslag om en bevilling til et klimamøde for ngo’er.
Man kan sige, at når det gælder netop ulandsbistand og klima, ja, så er statsministeren nærmest i opposition til sin egen regering.
Derfor er der måske ikke så meget at sige til, at han søger et job i udlandet.
Vi ønsker at afskaffe starthjælpen og den såkaldte 450-timers-regel.
Vi ønsker at forbedre pædagog- og læreruddannelsen, og vi ønsker en ambitiøs økologiplan, ting, der peger fremad, men som der desværre ikke blev plads til i denne finanslov.
Det Radikale Venstre stemmer selvfølgelig for den endelige finanslov, for det hører sig til som et økonomisk ansvarligt parti, men vi efterlyser en samlet, realistisk økonomisk plan fra regeringen.
Den nuværende er brudt sammen, og regeringen er nødt til at forholde sig til fremtiden.
Vi ser frem til de forhandlinger, der måtte komme i foråret.
Det ville være befriende, hvis regeringen ville leve op til sit ansvar, ja, netop som regering, og byde ind på, hvordan vi besvarer fremtidens udfordringer.