Lars Barfoed (KF), 2010-11-23:
Jeg vil gerne starte med at sige tak, fordi der er taget det her initiativ til at tale om ytringsfrihedens tilstand i Danmark, for det er jo det, der er lagt op til.
Nu hører jeg så hr. Simon Emil Ammitzbøll konkretisere lidt mere, hvad det kunne være for præcise temaer, vi skal drøfte, men det er jo en bred debat, der er lagt op til.
Jeg synes faktisk, det er nyttigt og rigtigt, at vi får lejlighed til at tage sådan en debat med hinanden her i Folketinget, selv om vi jo nok er enige om, at ytringsfriheden egentlig er noget, vi går ind for – det håber jeg da i hvert fald vi alle sammen gør.
Det er af central betydning i et demokrati som det danske, og det er et emne, som har været genstand for debat og opmærksomhed i de senere år.
Først vil jeg egentlig godt lige komme med et par generelle betragtninger om regeringens syn på ytringsfrihed.
Vi har den opfattelse i regeringen, at det er helt afgørende i et demokratisk samfund, at retten til at tilkendegive sin mening om alt muligt, videnskabelige, politiske, religiøse, samfundsmæssige, moralske og kulturelle spørgsmål, er noget, som skal tildeles en fremtrædende og central plads.
Den frie samtale, diskussionen og meningsudvekslingen skaber jo grundlaget for en fælles dybere indsigt i væsentlige samfundsforhold.
Retten til frit at kunne give udtryk for sine holdninger og meddele sine tanker til andre har også stor betydning for den enkeltes personlige, intellektuelle og åndelige udvikling.
Ytringsfriheden har ganske enkelt betydning for den enkeltes livsudfoldelse.
Så skal vi vel også minde hinanden om og være bevidste om, at ytringsfriheden ikke er en selvfølge.
Derfor er ytringsfriheden noget, vi skal værne om.
Ytringsfriheden er en hjørnesten i ethvert demokratisk samfund, herunder det danske, dels fordi den frie meningsudveksling er en forudsætning for en fri og demokratisk valghandling, dels fordi en række andre menneskerettigheder, f.eks. forsamlingsfriheden, ville være noget indholdsløse, hvis der ikke var ytringsfrihed, og endelig jo, fordi det simpelt hen må være en fundamental del af den personlige frihed, at man kan sige sin mening.
Ytringsfrihed er, som Højesteret også meget rammende har udtalt det i en dom – det var rockerdommen fra 1998 – en nødvendig og naturlig forudsætning for et demokrati.
Den helt centrale rolle, som retten til frit at kunne udtrykke sine tanker og holdninger spiller i et demokrati, viser sig jo også ved, at ytringsfriheden er en fundamental frihedsrettighed, som er beskyttet både i den danske grundlov og i flere internationale konventioner.
Vi har jo grundlovens § 77, der fastslår, at »enhver er berettiget til på tryk, i skrift og tale at offentliggøre sine tanker, dog under ansvar for domstolene.«
Efter disse mere overordnede betragtninger om ytringsfriheden vil jeg så vende mig til forespørgslens første led, som jo er en status for ytringsfrihedens tilstand i Danmark.
Selv om det måske kan være lidt svært at måle ytringsfrihedens tilstand, er det nu mit klare indtryk, at ytringsfriheden egentlig har det godt i Danmark.
Det er en fast forankret del af den danske kultur, at man frit kan udtrykke sine tanker og holdninger, og at enhver kan deltage i den offentlige debat.
Vi har en fri presse, der hverken er underlagt censur eller andre forebyggende foranstaltninger, som hindrer offentliggørelsen af ytringer.
Pressen har fri adgang til at udtale sig kritisk om f.eks. regeringens politik, hvis man synes, der er noget kritisk at sige om den.
Og sådan må det naturligvis være i et demokratisk samfund.
På samme måde har borgerne uhindret adgang til at udtrykke sig i f.eks. læserbreve i aviser og debatfora på internettet om alt lige fra politiske spørgsmål til de seneste sportsbegivenheder eller kulturelle arrangementer.
Mit indtryk er, at folk faktisk i vidt omfang gør brug af deres ytringsfrihed, og det er med til at skabe et mangfoldigt kulturelt og politisk samfundsliv i Danmark.
Men jeg vil også sige og pointere i den her sammenhæng, at alle har et samfundsmæssigt ansvar, ja, man kunne kalde det et borgeransvar for, at ytringsfriheden bliver brugt, men det er altså også min oplevelse, at det bliver den – flittigt endda.
Samtidig er det vigtigt for mig at fremhæve, at regeringen ser det som en helt central opgave at sikre, at rammerne for en fri meningsudveksling fortsat er til stede.
Regeringen vil løbende følge udviklingen og tage de nødvendige tiltag med henblik på at sikre og understøtte vores ytringsfrihed.
Det fører mig så til nummer to led i forespørgslen, nemlig ytringsfrihedens udvikling under den borgerlige regering.
For at belyse den udvikling er det naturligt at tage udgangspunkt i de tiltag, som regeringen har taget siden 2001 for at understøtte ytringsfriheden.
Som det vil fremgå, er der tale om tiltag af meget forskellig art, og det understreger jo bare ytringsfrihedens mangesidige og nuancerede karakter.
Overordnet kan man inddele regeringens tiltag i tre grupper.
Der er lovgivningsmæssige tiltag, administrative tiltag og så nogle tiltag i forhold til udlandet.
Som et eksempel på en lovændring kan nævnes, at regeringen i 2005 fremsatte forslag om en skærpelse af reglerne om strafudmåling for forbrydelser begået med baggrund i den forurettedes lovlige ytringer i den offentlige debat.
Forslaget blev vedtaget af Folketinget og indebar, at det kom til at fremgå udtrykkeligt af straffeloven – det er i § 81, stk. 1, nr. 7 – at det ved straffens fastsættelse i almindelighed skal anses for at være en skærpende omstændighed, hvis gerningen er begået på grund af den forurettedes lovlige ytringer i den offentlige debat.
Et andet eksempel, som man kan nævne, er, at regeringen i 2008 gennemførte to lovændringer om den såkaldte fribyordning for forfulgte forfattere.
Disse lovændringer indebar, at danske kommuner nu fik mulighed for at tilslutte sig et internationalt netværk for byer, der tilbyder udvalgte forfattere husly og arbejdsro i en periode.
Jeg har fået oplyst, at der for tiden er fire kommuner, som deltager i fribyordningen med statstilskud, og på nuværende tidspunkt har to kommuner modtaget hver en forfatter.
Fribyordningen indebærer, at forfatterne kan få tidsubegrænset opholdstilladelse i Danmark og økonomisk støtte fra den pågældende kommune.
Formålet er jo altså at støtte forfattere og andre, hvis ytringsfrihed vanskeliggøres i deres hjemland.
Så med den ordning bidrager Danmark altså til at fremme demokrati og respekten for menneskers frihedsrettigheder i de lande, hvor der sker en undertrykkelse af de rettigheder, derunder af ytringsfriheden.
Som et eksempel på et tiltag af mere administrativ karakter fra Justitsministeriets område kan nævnes, at regeringen i 2006 udsendte en vejledning om offentligt ansattes ytringsfrihed.
Formålet med den vejledning er først og fremmest at skabe klarhed om de overordnede regler og principper for offentligt ansattes ytringsfrihed.
De skal jo ses i sammenhæng med, at det er regeringens opfattelse, at offentligt ansattes deltagelse i den offentlige debat ikke blot er af betydning for den enkelte ansatte.
Det er i mindst lige så høj grad for samfundet som sådan, når offentligt ansatte ytrer sig, en kæmpe fordel at få deres meninger med ind i debatten.
For Undervisningsministeriets område kan det nævnes, at der er sket en styrkelse af demokratiundervisningen på flere niveauer i uddannelsessystemet.
Nu fremgår det eksempelvis af formålsbestemmelsen for samfundsfag, at undervisningen skal medvirke til, at eleverne udvikler et personligt tilegnet værdigrundlag, der gør det muligt for dem at deltage kvalificeret i samfundsudviklingen.
Det overordnede sigte med de tiltag er at styrke kendskabet til og respekten for de demokratiske principper, derunder ytringsfriheden, den personlige frihed og det ansvar, der er knyttet til disse friheder.
Der kan også peges på, at regeringen så sent som i juli 2010 offentliggjorde »Handlingsplan om etnisk ligebehandling og respekt for den enkelte« – en handlingsplan, der har til formål at bekæmpe forskelsbehandling på baggrund af etnisk oprindelse og fremme mangfoldighed og lige muligheder.
Planen indeholder 21 konkrete initiativer inden for 6 hovedområder, og et af indsatsområderne er netop at sikre større kendskab til grundlæggende demokratiske værdier og rettigheder.
Der er igangsat initiativer, der spænder vidt – fra kampagner som »Demokrati Fordi« over netværket »Medborgerskab gennem uddannelse« til »Stop hadforbrydelser« – og som tilsammen altså skal styrke ansvarligt medborgerskab, herunder borgernes ytringsfrihed og deltagelse i samfundsdebatten.
Man kan ikke se isoleret på ytringsfrihed i Danmark, og det skyldes ikke mindst, at moderne former for kommunikation har åbnet nye muligheder for at benytte sig af ytringsfriheden ved effektivt, hurtigt og billigt at modtage og sprede informationer over hele verden.
Dermed er det lettere at følge med i, hvad andre siger og tænker, men samtidig er risikoen for at blive konfronteret med og måske blive stødt af andres ytringer øget; det kan skabe et stigende pres på ytringsfriheden, og det så vi bl.a. under tegningsagen, hvor regeringen stod vagt om ytringsfriheden.
Et andet eksempel på, at ytringsfriheden kan komme under pres fra udlandet, er den såkaldte injurieturisme.
Folketinget og medierne har udvist en helt forståelig interesse for det forhold, at den engelske retstilstand kan gøre det attraktivt at sagsøge danske medier i England for udtalelser, som er gengivet i danske medier, og som ikke ville give grundlag for sager om ærekrænkelser her i landet.
Også i spørgsmålet om injurieturisme gør regeringen sit til at værne om ytringsfriheden.
Personlig frihed handler jo ikke kun om ytringsfrihed, men også om andre former for frihed og rettigheder, der tilsammen skal sikre den enkelte person friheden til at udfolde sig, og den konstatering af, at den personlige frihed afhænger af mere end ytringsfriheden, fører mig også frem til det faktum, at selv om vi i Danmark har en vidtgående ytringsfrihed, er der naturligvis også nogle begrænsninger i den ytringsfrihed.
Som eksempler på bestemmelser, der kan begrænse ytringsfriheden, kan der fra Justitsministeriets område bl.a. nævnes straffelovens § 267 om injurier, straffelovens § 264 d om krænkelse af privatlivets fred, den såkaldte racismeparagraf i straffelovens § 266 b og den såkaldte blasfemiparagraf i straffelovens § 140.
Det er ganske forskelligartede bestemmelser, og det vil bl.a. afhænge af indholdet af den konkrete ytring og den måde, som ytringen bliver fremsat på, om der undtagelsesvis kan pålægges et ansvar for indholdet af fremsatte ytringer.
Dybest set
er de nævnte begrænsninger i ytringsfriheden alle udtryk for en afvejning af ytringsfriheden over for andre hensyn, som f.eks. hensynet til privatlivets fred.
Er det mon denne afvejning af ytringsfriheden over for andre hensyn, som spørgerne sigter til, når de spørger om, hvordan regeringen vil sikre, at borgerne nyder godt af udstrakt grad af personlig frihed, altså ikke udstrakt grad af ytringsfrihed?
Hvis det er tilfældet, vil jeg gerne slå fast, at det er regeringens holdning, at hensynet til ytringsfriheden generelt skal tillægges meget stor vægt.
Det følger for så vidt også af grundloven og af Danmarks internationale forpligtelser.
Samtidig må det fastholdes, at det kan være nødvendigt at begrænse ytringsfriheden, hvis der foreligger tilstrækkelig tungtvejende modhensyn, og sådan nogle modhensyn kan bl.a. være hensynet til andres rettigheder eller omdømme.
Et andet eksempel er hensynet til statens sikkerhed, der kan nødvendiggøre en vis tavshedspligt.
Det er helt afgørende at finde den rette balance mellem hensynet til ytringsfriheden og andre tungtvejende modhensyn.
Og det er vel helt selvfølgeligt, at det kan give anledning til mange diskussioner, om der så i lovgivningen er fundet den rette balance.
I lyset af, at det er Liberal Alliance, som har taget initiativet til den her debat, og at Liberal Alliance mig bekendt går ind for at afskaffe eller i hvert fald justere racismeparagraffen og blasfemiparagraffen, vil jeg knytte nogle bemærkninger særlig til de to paragraffer.
Det var vel også det, hr. Simon Emil Ammitzbøll efterlyste i indledningen til debatten her.
Om straffelovens § 266 b vil jeg sige, at den kriminaliserer ytringer, som truer, forhåner eller nedværdiger en gruppe af personer på grund af f.eks. deres race, hudfarve eller seksuelle orientering.
Efter bestemmelsen er det en betingelse, at ytringen fremsættes offentligt eller med forsæt til udbredelse i en videre kreds.
Efter min opfattelse går racismeparagraffen derfor ikke ud over, hvad der er nødvendigt for at beskytte borgerne i vores samfund mod at blive udsat for trusler og forhånelse alene på grund af f.eks. deres race, tro eller seksuelle orientering.
Og så er det altså sådan, at bestemmelsen er helt nødvendig for at sikre opfyldelsen af navnlig FN's racediskriminationskonvention og EU's rammeafgørelse om bekæmpelse af racisme og fremmedhad.
En afskaffelse af bestemmelsen ville derfor være i strid med Danmarks internationale forpligtelser, og af disse grunde er jeg ikke tilhænger af at afskaffe bestemmelsen.
Men jeg er glad for muligheden gennem forespørgslen i dag for at diskutere, hvordan vi bedst sikrer, at der også på dette punkt bliver taget hånd om ytringsfriheden.
Særlig med hensyn til blasfemiparagraffen kan jeg oplyse, at Dansk Folkeparti i folketingsåret 2007-08 fremsatte et lovforslag – det var nr. L 90 – om ophævelse af blasfemiparagraffen i straffelovens § 140.
I overensstemmelse med tidligere tilkendegivelser fra regeringen gav den daværende justitsminister under førstebehandlingen af lovforslaget udtryk for, at regeringen ikke kunne støtte lovforslaget.
Lovforslaget bortfaldt ved folketingsårets afslutning, men spørgsmålet om ophævelse af blasfemiparagraffen blev fortsat drøftet i Folketingets Retsudvalg.
På baggrund af disse drøftelser afgav Retsudvalget den 26. marts 2009 en beretning, hvori udvalget opfordrer justitsministeren til at anmode Straffelovrådet om, så snart rådets planlagte arbejdsprogram muliggør det, at afgive en udtalelse om de juridiske konsekvenser af en ophævelse af straffelovens § 140.
I overensstemmelse med det er det planen, at Straffelovrådet skal afgive en udtalelse om de juridiske konsekvenser af en ophævelse af straffelovens § 140, og jeg kan oplyse, at rådets arbejde med den opgave endnu ikke er påbegyndt, da rådet for tiden er beskæftiget med andre spørgsmål.
Jeg vil slutte med at gentage, at regeringen naturligvis løbende vil følge udviklingen i forhold til ytringsfriheden og tage de initiativer, som konkret vurderes at være nødvendige for at sikre og understøtte ytringsfriheden.
Og så vil jeg også benytte lejligheden til at slå fast, at hvis der på ny måtte opstå en situation, hvor ytringsfriheden i Danmark kommer under pres udefra, så vil regeringen igen stå vagt om vores ytringsfrihed, det skal der ikke herske tvivl om.
Forhandling