Morten Bødskov (S), 2012-01-17:
Tak for det, formand.
I beslutningsforslaget pålægges regeringen inden den 1. april 2012 at fremsætte lovforslag, der sikrer psykologers tavshedspligt i retssager.
Der lægges med beslutningsforslaget op til, at retsplejelovens § 170, stk. 1, skal ændres, således at psykologer sidestilles med præster i relation til vidneudelukkelse.
Forslagsstillerne anfører i lyset heraf bl.a., at det er afgørende, at den tavshedspligt, som psykologer er pålagt efter psykologloven, er reel, også når det kommer til en mulig retssag.
Regeringen kan ikke støtte beslutningsforslaget.
Inden jeg nærmere redegør for baggrunden for det, vil jeg gerne kort omtale de gældende regler om vidnepligt og vidneudelukkelse, idet det er af helt central betydning at forstå den systematik og de ganske vanskelige retsregler og afvejninger, som retsplejeloven indeholder på dette område.
Udgangspunktet i retsplejeloven er, at enhver har pligt til at afgive forklaring i retten som vidne.
Dette udgangspunkt fraviges dog i de tilfælde, hvor der i loven er fastsat en særlig undtagelse.
Baggrunden for retsplejelovens udgangspunkt er, at en almindelig vidnepligt er nødvendig for at opretholde en ordnet og betryggende retspleje, som det hedder.
Reglerne bygger da også på den antagelse, at det i nogle tilfælde kan være nødvendigt at begrænse vidnepligten under hensyn til privatlivets fred og til beskyttelse af private hemmeligheder og fortrolige oplysninger.
I hvilket omfang en begrænsning af vidnepligten bør anerkendes, er fastlagt ud fra en afvejning af styrken af ønsket om fortrolighed og hemmeligholdelse for de enkelte undtagne grupper over for retsplejelovens behov for oplysning.
Retsplejeloven indeholder derfor også regler om både vidneudelukkelse og vidnefritagelse.
I forhold til dette beslutningsforslag er den relevante bestemmelse som nævnt retsplejelovens § 170, der omhandler vidneudelukkelse.
Ifølge denne bestemmelse er præster, læger, forsvarere, retsmæglere og advokater udelukket fra at afgive vidneforklaring om det, som er kommet til deres kundskab ved udøvelsen af deres virksomhed.
Denne vidneudelukkelse er absolut for præster og for forsvarere i straffesager, mens læger, retsmæglere og andre advokater af retten kan pålægges at afgive forklaring, når forklaring anses for at være af afgørende betydning for sagens udfald og sagens beskaffenhed og betydning berettiger til det.
For alle andre faggrupper, der i medfør af lovgivningen har tavshedspligt, kan retten bestemme, at forklaring om tavshedsbelagte forhold ikke skal afgives, hvis hemmeligholdelse har væsentlig betydning.
Der gælder således i dag kun i begrænset omfang en regel om absolut vidneudelukkelse.
Har den, der har krav på hemmeligholdelse, givet samtykke, skal der altid afgives forklaring.
Psykologer har tavshedspligt i medfør af psykologloven, og de er derfor i dag er omfattet af vidneudelukkelsesreglerne, idet retten kan bestemme, at forklaringen ikke skal afgives, hvis hemmeligholdelse har væsentlig betydning.
I den konkrete sag, der har givet anledning til debatten, har Østre Landsret i sin kendelse af 4. april 2011 ikke udelukket en psykolog, som forsvarets auditørkorps formodede havde viden om overgreb på fanger i Afghanistan, fra at afgive forklaring.
Retten fandt i det konkrete tilfælde, at forklaringen var »af afgørende betydning«, og at sagen var »af alvorlig karakter« og »betydelig samfundsmæssig interesse«.
Med en sådan begrundelse ville retten også kunne have pålagt en læge at afgive forklaring.
Psykologer synes således i hvert fald i den konkrete sag rent praktisk at være blevet sidestillet med læger.
Jeg vil gerne slå fast, at regeringen ligesom forslagsstillerne lægger stor vægt på, at alle trygt skal kunne opsøge både psykologer og læger for at modtage behandling.
Samtidig lægger regeringen også stor vægt på, at det danske samfund skal have en betryggende og velfungerende retspleje.
Jeg kan i den forbindelse pege på, at hvis man, som der lægges op til i beslutningsforslaget, indfører en absolut vidneudelukkelsesgrund for psykologer, vil det bl.a. betyde, at en psykolog ikke vil kunne pålægges at afgive vidneforklaring om forhold, som måtte være af afgørende betydning for politiets opklaring af f.eks. en terrorhandling begået her i landet.
Herudover er det i forhold til diskussionen om psykologers vidnepligt vigtigt at være opmærksom på, hvad der er baggrunden for den absolutte vidneudelukkelse for præster, nemlig dels at der for præster gælder en helt særlig tavshedspligt i de tilfælde, hvor præsten har fået noget betroet ved sjælesørgersamtaler, dels den rolle, præster historisk har haft i samfundet i forhold til netop skriftemål og sjælesørgerfunktionen.
Det spørgsmål kan således med rimelighed stilles, om præster er det rimelige sammenligningsgrundlag i forhold til psykologers vidnepligt.
Der kan dermed peges på, at en psykolog vel oftest opsøges med henblik på modtagelse af en sådan behandling, som psykologer også er uddannet til at give.
Det forekommer derfor umiddelbart mere nærliggende at overveje, om ikke psykologer i givet fald snarere burde sammenlignes med læger, herunder også med psykiatere.
Ser vi på den konkrete sag, som ligger til grund for beslutningsforslaget, kan vi se, at Østre Landsret reelt synes at have foretaget den samme afvejning af hensyn, som ville skulle foretages, hvis der havde været tale om en læge.
Hertil kommer, at efter hvad jeg har kunnet erfare ved at følge debatten vedrørende den konkrete sag, så har Dansk Psykolog Forening oplyst, at foreningen inden for de sidste 35 år to gange har oplevet, at en psykolog er blevet pålagt at afgive vidneforklaring.
Sammenfattende er det således regeringens opfattelse, at spørgsmålet om at indføre en absolut vidneudelukkelsesgrund for psykologer giver anledning til en række væsentlige problemstillinger, som der er behov for grundigt at få belyst og overvejet, også fordi man i forbindelse med afvejningen mellem hensynet til tavshedspligten og hensynet til retsplejens behov for oplysning nødvendigvis må se på spørgsmålet i en bredere sammenhæng end specifikt psykologer, det vil sige altså også i forhold til, hvad der gælder for andre faggrupper.
Derfor vil jeg bede Retsplejerådet om at se på problemstillingen, således at spørgsmålet om vidneudelukkelse kan indgå i rådets overvejelser vedrørende en generel reform af den civile retspleje. Som det er sagt, og som det også er fremgået, kan regeringen ikke på den baggrund støtte beslutningsforslaget.