Per Clausen (EL), 2013-04-25:
Nu troede jeg i grunden, at Venstre og regeringen havde aftalt rammerne for den offentlige økonomi de næste år, og at man i den sammenhæng også havde aftalt, at man hjalp hinanden igennem med finanslovene.
Men jeg kan forstå på Venstres indlæg i dag, at det har man ikke aftalt.
Det har man glemt.
Jeg synes jo, det er dejligt at høre, at SF's folketingsmedlemmer, når de kommer i byrådene rundtomkring i landet, og det kan jo blive relevant for mange af dem at satse på den mulighed, dér vil arbejde for det modsatte af det, de stemmer for her i Folketingssalen.
De vil nemlig arbejde for, at der laves aftaler med lærerne om deres arbejdstid.
Det er godt, at de har det synspunkt, for det betyder, at vi kan modvirke den skadevirkning, som KL's ledelse – et socialdemokratisk-SF-flertal – og som den socialdemokratisk ledede regering gennemfører med det her lovindgreb.
Det kan vi modvirke lokalt, og det skal vi arbejde for.
Der vil ikke falde én kritisk bemærkning fra mig til de SF'ere, der viser sig at mene noget andet lokalt, end de mener på landsplan.
Det er ofte klogt.
Man siger f.eks., at arbejdstiden for lærerne fremover bliver ligesom for alle andre.
Der er kun den lille detalje til forskel, at for alle andre gør man arbejdstiden op efter en måned, mens man for lærerne gør det efter et år.
Så siger man: Det kan heller ikke blive som på andre områder, fordi folkeskolen og uddannelsesområdet er et helt særligt område, og derfor er vi nødt til at have nogle særlige arbejdstidsregler.
Det er jeg enig i.
Spørgsmålet er så, om man skal have nogle arbejdstidsregler, der giver ledelsen mulighed for at diktere medarbejderne noget, eller om man skal have nogle arbejdstidsregler, som giver medarbejderne nogle rettigheder.
Så har jeg godt hørt om de såkaldte værneregler, hvor der står, at man »så vidt muligt normalt skal«, og hvis man fraviger det, man så vidt muligt normalt skal, skal man have en dialog med medarbejderne.
Jeg tror, at hvis man har været på en offentlig eller privat arbejdsplads nogle få dage i sit liv, vil man vide, at hvis arbejdsgiverne skal et eller andet så vidt muligt normalt og kan fravige det efter en dialog med medarbejderne, har man ikke mange rettigheder.
Det, der er det helt exceptionelle i den her sag, er, at man nu kommer med et forslag til et regeringsindgreb, på trods af at man ikke har haft nogen mæglingsskitse, man har ikke noget mæglingsforslag, man har sådan set ingenting.
Det er sådan set heller aldrig sket tidligere.
Jeg ved godt, at finansministeren, når man når frem til, at noget aldrig er sket før, altid siger, at det er helt almindeligt.
Det er meget, meget usædvanligt, og det rejser jo også spørgsmålet om det ansvarlige og fornuftige i at gennemføre en hastebehandling af et lovforslag, som jeg er ret sikker på der er rigtig, rigtig mange folketingsmedlemmer der ikke gennemskuer konsekvenserne af.
Netop når man forsøger at lave en overenskomst helt fra bunden af, var det måske godt med noget tid.
Det var jo ikke en fejltagelse, da Erik Fabrin kom til at sige det.
Det har de sagt hele tiden.
Når man så ikke kommer igennem med det, laver man lockout, og når det ikke i den lockout lykkedes at knægte lærerne, kommer man med den næste metode, som så er, at man laver et lovindgreb, hvor man tager arbejdsgivernes krav og ophæver dem til lov.
Hvis det er sådan, man fra en socialdemokratisk ledet regerings side har tænkt sig at behandle de offentligt ansatte i fremtiden, så smadrer det jo ikke bare retten til fri forhandlinger, retten til frit at indgå aftaler, men er også en endegyldig afsked med al snak om en tillidsreform.
For hvordan skulle man som offentligt ansat kunne have tillid til en regering, der gennemfører et sådant overgreb?
Og det er ovenikøbet sådan, at en ledende minister i regeringen har sagt, at lærerne er det første eksempel på, hvordan man vil gennemføre tillidsreformen.
En offentlig sektor, som er baseret på medarbejdermedbestemmelse, inddragelse af medarbejderne, tillid til, at medarbejderne selv er i stand til at organisere deres arbejde, fordi de er uddannede og dygtige mennesker, erstattes med en gammeldags kommandostruktur, og så tillader man sig ovenikøbet at kalde det modernisering, og man har en Moderniseringsstyrelsen til at sikre, at vi vender tilbage til fortiden.
Enhedslisten vil stille en række ændringsforslag til det her lovforslag, og jeg kan love, at hvis de bliver vedtaget, vil vi stemme for lovforslaget.
For vi vil meget gerne have stoppet den her konflikt, den her lockout, men det skal ske på en måde, som også er acceptabel og holdbar for de lønmodtagere, det går ud over.