Lykke Friis (V), 2010-05-06:
Lige med hensyn til det første kan jeg hilse fra fru Ellen Trane Nørby og sige, at hun er på vej.
Hun sidder ovre i Kulturministeriet og diskuterer mediepolitik.
Så vil jeg også minde om, at vi i hvert fald sidste gang, vi diskuterede ligestilling her i salen, jo havde en meget, meget livlig debat, hvor vel at mærke samtlige partier kastede sig ind i debatten.
Så jeg tror ikke, man skal tage det som værende tegn på mangel på engagement, at de to ordførere ikke er til stede lige her og nu.
Tak for mange gode kommentarer og en god diskussion allerede.
Lad mig starte med at rulle tiden en anelse tilbage.
For 160 år siden skrev den danske forfatterinde Mathilde Fibiger bogen »Clara Raphael«.
I bogen skriver Mathilde som en af de første kvindelige forfattere om ulighed mellem kønnene og kvinders manglende udviklingsmuligheder.
I bogen spørger hun bl.a. igennem hovedpersonen, Clara, om det virkelig kan passe, at Gud har skabt kvinderne, så de er ringere end mænd.
Der må vi sige, at vi er kommet langt, rigtig langt, med ligestillingen i Danmark.
Vi har historisk udmærket os ved at være frontløbere, når det kommer til ligestilling mellem kønnene.
Danmark var f.eks. et af de første lande til at indføre stemmeret for kvinder i 1915, og Nina Bang blev den første kvindelige minister i verdenshistorien, da hun i 1924 blev undervisningsminister hos Stauning.
Så vi har meget, som vi kan være stolte af og vel at mærke stolte af i fællesskab.
Som det så også fremgår, er vi jo også slået ind på den rigtige vej, og jeg har noteret mig en række resultater.
Tag et emne som vold mod kvinder, hvor det jo så igen i fællesskab og via satspuljemidlerne er lykkedes at komme frem til væsentlig bedre resultater, end vi havde før.
Men det betyder jo ikke – flere har også refereret til, at jeg har det synspunkt – at vi bare kan læne os tilbage og sige: Det var så det.
Der skal gøres en aktiv og målrettet indsats for at sikre lige muligheder for alle uanset køn, etnicitet og uddannelsesmæssig baggrund.
Vi har ganske enkelt brug for alle talenter, hvis Danmark skal styre fri af krisen og i 2020 være blandt de ti rigeste lande i verden.
De mål kræver, at vi i endnu højere grad får alle talenter i spil, både piger og drenge, mænd og kvinder, Danmark vil kun kunne klare sig i det her hjernekapløb med folk fra Kina, Indien osv., hvis vi får det fulde udbytte af alle gode kræfter.
Alt andet er simpelt hen, som der også blev refereret til, det samme som at smide guld på gaden.
Så må man så spørge, hvad det så egentlig er, den her debat drejer sig om.
Den drejer sig, som jeg her har prøvet at sige, først og fremmest om, hvad Danmark skal leve af.
Det, der er det vigtige, er, at vi får diskuteret kompetence og får startet den debat.
Men debatten drejer sig jo også om lige muligheder, altså at køn ikke må være en barriere for den enkeltes valg.
Nu var fru Pia Adelsteen lidt inde på, om man så skulle tvinge nogen til noget, de ikke ville.
Min grundfilosofi er den, at det gælder om at sprænge de barrierer væk, som stadig måtte blokere for, at den enkelte er i stand til at realisere sine drømme.
Man kan sige, at det er det andet ben i den her debat.
Det første er jo naturligvis overordnet kompetence, hvad Danmark skal leve af, og det andet er altså så at sikre sig, at den enkelte har mulighed for at udleve de drømme, som den enkelte måtte have.
Og der skal vi selvfølgelig have respekt for forskellighed og ikke gøre os til dommere over det og sige, at nu skal man som kvinde læse det ene eller det andet, men vi skal være i stand til at påpege, hvad uddannelsespaletten er og få det bredt ud, så vi på den måde bliver i stand til at få den enkelte til at se, at der altså er de her drømme, som man kan realisere.
Så har det jo været et gennemgående træk, at der er meget, som vi er enige om, og det har jeg med stor glæde noteret mig.
Jeg vil da også kvittere for de pæne ord både vedrørende min egen person og i høj grad og primært vedrørende perspektiv- og handlingsplanen.
Der er også blevet spurgt, om ikke vi skal fortsætte dialogen.
Det opfordrer jeg jo meget til i mit forord, og det vil jeg så sandelig gerne give håndslag på her i dag ved at sige, at jeg meget gerne vil indkalde ordførerne og have en debat om mange forskellige emner.
Der har været nævnt konkrete ting, f.eks. nævnte fru Lone Dybkjær hele spørgsmålet om, hvordan vi får flere kvinder til at søge ind på en naturvidenskabelig uddannelse.
Det kunne da være et oplagt emne, at vi satte os sammen og diskuterede det, men også emnet om drenge, og hvordan vi får flere drenge igennem vores uddannelsessystem.
Til fru Lone Dybkjær vil jeg sige, at når jeg i min indledning også nævner det med drengene, skal det jo ikke opfattes på den måde, at jeg ikke er lige så bekymret for de piger, der ikke kommer igennem uddannelsessystemet.
Jeg synes bare, det er vigtigt fra starten af at få cementeret, at jeg altså ser ligestilling som værende noget, der går begge veje.
Det skal jo altså gælde begge køn, og der har måske været lidt en tendens til, at ligestillingsdebatten har været en debat om kvinder og for kvinder.
Uden at træde nogen for nær kan vi jo også se, at der i hvert fald blandt dem, der har sagt noget indtil videre, har været et flertal af kvinder.
Der var sådan set det, der var pointen, nemlig at den debat altså skal gå begge veje.
Så kan man jo så også her sige, at når vi skal have den her debat, skal vi selvfølgelig have debat i Folketinget, men vi skal selvfølgelig også især sørge for at få gjort det her til en samfundsdebat.
Vi skal simpelt hen sikre os, at vi får debatten ud af siloen, så det netop ikke bliver en debat om og for kvinder, men så vi netop får diskuteret, hvordan vi får alle talenterne i spil.
Og der må man jo konstatere, at der fortsat i det danske samfund er normer og traditioner, som blokerer, og som gør, at vi jo, selv om vi har formel ligestilling på mange områder, stadig har nogle uformelle diskriminationsmekanismer – for nu at benytte mig af det udtryk.
Lad mig bare lige nævne tre normer og traditioner, som spiller ind.
For det første – det tror jeg fru Pia Adelsteen var lidt inde på – må vi jo konstatere, at kvindelige naturvidenskabelige studerende forlanger 3.000 kr. mindre i løn end deres mandlige medstuderende.
Hvad sker der lige der?
Det er selvfølgelig noget, der spiller en rolle.
Det andet, vi kan konstatere, er, at en spritny analyse viser, at hele 51 pct. af danske mænd og kvinder mener, at kvinder er mindre interesserede i ledelse, og det tal er altså langt under det, vi ser i resten af Europa.
Hvorfor er det lige det?
Hvorfor ser vi, at man tror, at kvinder ikke vil lige så meget ledelse som mænd?
Det er jo selvfølgelig også noget, der får konsekvenser for vores overordnede fødekæde.
For det tredje ser vi på det akademiske område, at det kun er ved hver fjerde akademiske stilling, at der både er en mandlig og en kvindelig ansøger.
Så der er altså mange ting her, som netop knytter sig til normer og traditioner, og det er dem, vi skal diskutere, det er dem, vi skal have en samfundsdebat om.
Med den her strategi vælger jeg at sige, at der ikke findes nogen Harry Potter-tryllestav her, vi bliver nødt til at have en meget, meget bred tilgang til den her overordnede debat.
Så er der flere gange blevet sagt, at jeg som ligestillingsminister skal træde i karakter.
Jeg skal undlade at komme ind på Lille Lykke og Store Lykke og alle de der ting og sager, men kun sige, at ligestilling naturligvis er et emne, som jeg vil fokusere intenst på.
Så håber jeg så bare, at det er muligt, at vi – som jeg nu opfordrer til – kan få en dialog, hvor vi så accepterer, at der er forskelle i vores holdninger, i forbindelse med hvad det er for en værktøjskasse, vi skal benytte os af.
Men det betyder jo ikke, at vi ikke kan få en frugtbar dialog.
Det nytter bare ikke noget at starte en dialog med at sige, at man kun vil gå i dialog, hvis ens succeskriterium indfries, når den anden part ikke er i stand til at indfri det.
Der er mange ting, vi kan diskutere, og ligesom der er mange ting mellem himmel og jord, er der så sandelig også mange ting mellem at gøre ingenting og så at indføre kvoter – for nu bare at tage det som et eksempel.
Sidst vil jeg lige kommentere det her med Elvis, som fru Julie Rademacher var inde på, nemlig a little less conversation, a little more action, altså lidt mindre samtale og konversation og mere handling, og her blev det lidt antydet, at der ikke var nok handling i perspektiv- og handlingsplanen, og at der var meget med gentagelser, bl.a. af det med en tænketank og det ene og det andet.
Spørgsmålet var så, hvor handlingerne var henne.
Igen må jeg gå tilbage til den overordnede præmis og også gå tilbage til skillelinjen: Fordi man ikke vil indføre kvoter eller øremærke barsel eller forskellige andre forslag vedrørende lovændring, betyder det jo ikke, at man ikke gør noget, eller at man ikke ønsker at handle på det her felt.
Det er bare en anden værktøjskasse, vi benytter os af.
Så vil jeg kort knytte et par bemærkninger til nogle af initiativerne.
Når jeg nu nedsætter en tænketank, der skal se på flere kvinder i især bestyrelser, er der ikke tale om en pendant til Nørbyudvalget, sådan at vi nu bare gør det en gang til.
Nej, der er sådan set tale om, at jeg konkret nu samler rekrutteringskæden og ser på ejerne og aktionærerne, headhunterne osv. og får dem til i fællesskab at diskutere igennem, hvad der skal til, for at vi kan højne procenten.
Og ikke mindst håber jeg, det er muligt i fællesskab så at blive enige om, at den enkelte virksomhed og den enkelte ejer skal forpligte sig til, hvor meget procentsatsen så skal gå op.
Men det er vel at mærke selvregulering, som jeg her gerne vil facilitere.
Det var det ene, jeg lige ville knytte en kommentar til.
Så var der fra Lone Dybkjær spørgsmålet om uddannelsesområdet.
Jeg har allerede været lidt inde på det, men jeg vil bare lige præcisere en ting, for jeg tror sådan set ikke, vi er særlig meget uenige på det punkt.
Selvfølgelig er hjemmesider ikke tilstrækkeligt – hundrede procent enig!
Derfor er det jo også kun et af elementerne, et af initiativerne på det her punkt.
Som der f.eks. også klart står, har Danmark og regeringen jo ambitionen om, at vi skal være en grøn IQ-magnet, og det betyder naturligvis, at vi skal have flere kvinder til at læse naturfag og tage klimauddannelser, og derfor har jeg jo så allerede med videnskabsministeren nedsat et såkaldt grønt dialogforum, hvor vi konkret kommer til at diskutere, hvordan vi kan få flere kvinder til at søge ind på de her uddannelser.
Mit håb vil være, at det vil blive muligt at blive enige om en form for rekrutteringskampagne, eller at vi simpelt hen kan have nogle uger, klimauger, hvor man så samler erhvervsliv, ministerier, universiteter og får folkeskoleelever, gymnasieelever til at komme på besøg og komme igennem et ugeforløb.
Og igen glemmer jeg ikke drengene, men lige netop på det her punkt har vi så et akut problem vedrørende pigerne.
Så vil jeg vedrørende det forskningspolitiske område sige, at der så sandelig også er handling der i form af to helt konkrete initiativer.
Det er blevet sagt fra flere steder, at der jo har været flere universiteter, der har været i stand til at levere resultater.
Hvad kan de universiteter lære af hinanden, og hvad kan vi ikke mindst også lære fra udlandet?
Et andet initiativ går på, at vi jo altså også skal sørge for at få flere kvinder på ledelsesposter inden for universitetsverdenen.
Så der er også et helt konkret initiativ der.
Helt afslutningsvis vil jeg komme ind på spørgsmålet om, hvorvidt jeg vil fortsætte arbejdet, hvad angår indvandrerkvinder og for den sags skyld også indvandrermænd.
Det fremgår af det punkt i perspektiv- og handlingsplanen her, som så er punkt nr. 4, hvor der står, at hverken køn eller etnicitet må være en barriere for den enkeltes frie udfoldelse.