Lissa Mathiasen (S), 2007-02-20:
For Socialdemokraterne er det helt afgørende, at det er barnet, som har hovedrollen, og dermed altså også barnets perspektiv, der er i fokus, når der skal findes løsninger for barnet ved forældrenes samlivsophør.
Det er ikke barnet, men forældrene, som ikke kan få deres samliv til at fungere.
Derfor bør det også kun være de voksnes problem, og det bør ikke påføres barnet, når samlivet ophæves.
Et barn har som udgangspunkt ret til begge sine forældre, og det er ikke forældrene, der har ret til barnet.
Det er og bør være det bærende element.
Derfor er det også Socialdemokratiets meget klare holdning, at forældrene har et meget stort fælles ansvar for deres barn, også selv om de ikke kan finde ud af at leve sammen.
Det er forældrenes fælles ansvar at drage omsorg for barnet bl.a. ved at formå at få samarbejdet om væsentlige forhold for barnet til at fungere.
Derfor er det også rigtigt at medtage en vurdering af, hvem af forældrene der på længere sigt må anses for at være bedst egnet til at sikre barnet kontakt med den forælder, det ikke bor hos.
Tilsvarende synes vi, at det er meget vigtigt, at barnet får mulighed for at blive hørt under en sag.
Barnets egne synspunkter bør indgå i alle forhold alt efter barnets modenhed og alder, men uden at det på nogen måde er barnet, der kommer til at stå med ansvaret.
Dermed være også sagt: Det her er ikke lette sager.
Men det er heller ikke nem lovgivning.
Det er nemlig meget svært.
Ikke desto mindre er det altså vores pligt som lovgivere at forsøge at give børnene de bedst mulige rammer for deres liv, også når faderen og moderen ikke kan få samlivet til at fungere.
Jeg skal ikke lægge skjul på, at vi undervejs har været lidt utålmodige.
Vi havde håbet, at vi langt hurtigere havde kunnet se dette forslag til en revision af lovgivningen, men sådan skulle det ikke gå.
Til gengæld vil jeg så sige, at så meget mere glade er vi for, at vi altså nu er nået til vejs ende.
Vi ved, at ca. 25 pct. af alle børn enten lever sammen med den ene forælder eller i et sammenbragt forhold.
Tilsvarende ved vi også fra undersøgelser fra Socialforskningsinstituttet, at for danske børn på 7½ år, der har oplevet familiebrud, viser det sig, at 64 pct. af børnene var omfattet af ordningen om fælles forældremyndighed.
Dermed ser vi altså, at det store flertal af forældre allerede på det tidspunkt, hvor de går fra hinanden, er enige om forældremyndighedsspørgsmålet.
Derfor – set i det lys – må tiden også være inde til at tage skridtet og sige, at udgangspunktet for alle må være fælles forældremyndighed, dog således at man kan ophæve den fælles forældremyndighed, hvis der ligger tungtvejende grunde derfor.
Fttmo055.fm Page 3999 Friday, June 15, 2007 1:58 PM
Det betyder selvfølgelig ikke, at vi er så naive, at vi tror, at når bare der er fælles forældremyndighed, er alle tvister forældrene imellem løst.
Men vi har et håb om, at det, at den fælles forældremyndighed ligger som en fastslået kendsgerning, kan bruges, i hvert fald ikke som et pressionsmiddel fremover, men til gengæld kan bruges således, at det sikrer, at barnet ikke fratages den ene forælder.
For vi ved jo godt, at det for forældre er meget svært at finde fælles fodslag omkring barnet, ikke mindst i forbindelse med parforholdets ophør.
Og her er det altså væsentligt at appellere til samarbejde, forståelse, fredelige løsninger.
Det må aldrig blive barnet, der bruges som våben mellem forældrene.
Forældrene bør fortsat have den opgave – og man bør appellere til, at de forstår og formår at løfte den – det er at tage ansvar for barnet.
Det er barnets tarv, som skal vinde gehør i de løsninger, der skal findes.
Derfor er vi også meget godt tilfredse med, at det er lykkedes at finde en model til statsforvaltningerne, hvor personalet nu fremover kan tilbyde børnesagkyndig rådgivning, konfliktmægling osv.
Vi tror, at det vil være til barnets fordel, at man på den måde er med til at motivere forældrene til at finde en forligsmæssig løsning på det praktiske.
Men vi ved også, at der selvfølgelig er sager, der vil havne ved domstolene, og derfor er det vigtigt, at vi også i forhold til domstolene og deres medvirken sikrer muligheden for, at de kan inddrage børnesagkyndig bistand.
Det kan betyde, at dommerne i deres samtale med barnet kan have en børnesagkyndig med for at sikre, at det netop er barnets perspektiv, der bliver belyst på en for barnet skånsom måde.
Og jeg vil også sige, at vi hilser det meget velkommen, at det er lykkedes at få en bistandsperson med til at kunne bistå barnet under en retssag.
Hermed får barnet altså en uafhængig og udenforstående person, som barnet kan udtrykke sine følelser, bekymringer til, uden at det bliver en del af sagen.
Jeg tror også, at det kan være med til at minimere antallet af konflikter, at vi fremover ser, at domstolene får mulighed for at kunne fastlægge den fremtidige bopæl.
Så er vores håb, at det vil betyde, at færre måske vælger at gå rettens vej, og at flere vælger at finde aftaler til løsning af de resterende problemer.
Vi synes også, det er rigtig godt, at vi med forslaget her i højere grad sikrer, at det bliver et fælles ansvar for forældrene at sikre, at samværet med barnet virkeliggøres.
Udgangspunktet bliver, at det er barnet, der har ret til samvær, det er ikke forældrene, ligesom både transport og udgift til transport kommer til at blive delt forældrene imellem.
Dermed sikres barnet en mulighed for samvær, som vi synes er meget væsentlig.
Der er også en anden ting, jeg skal nævne i den forbindelse, og det er, at man nu giver et barn, som måske ikke har muligheden for at være sammen med sin samværsforælder – det kan være på grund af dødsfald, der kan være ophold i udlandet, det kan være på grund af fængselsstraf, der kan være mange andre årsager – muligheden for at kunne få samvær med andre nære pårørende.
Det har været efterlyst, og det glæder os, at det er kommet med.
Det glæder os også, at vi har fået indført muligheden for hyppigere samvær med samværsforældrene, når vi taler om mindreårige.
Det kan godt være, at det – naturligvis, vil jeg sige –
bliver kortvarige samvær i barnets første levemåneder, men med en gradvis optrapning i takt med barnets alder.
Og så bliver der – hvad jeg er helt sikker på en række mennesker vil synes er en meget stor, glædelig ting, og mange børn vil også kunne glæde sig over det – nu mulighed for at kunne genoptage gamle sager, hvor der i dag ikke er fælles forældremyndighed.
Det betyder, at domstolene får mulighed for at kunne dømme til fælles forældremyndighed, hvis en sag rejses.
Det er godt, og det glæder vi os over.
Men jeg skal ikke lægge skjul på, at det her er nogle meget store og meget voldsomme ændringer, som kræver meget forståelse, også af de systemer, der skal behandle det her.
Det kræver ikke bare meget stor forståelse af forældrene, at de får et langt større ansvar, men også af systemerne.
Derfor er det afgørende, at vore statsforvaltninger såvel som vores domstole bliver klædt på til at kunne det.
Derfor lægger vi vægt på den opgave, som det nu er aftalt vil blive udført, inden loven træder i kraft, nemlig at vi både får uddannet og orienteret, altså kort og Fttmo055.fm Page 4000
Friday, June 15, 2007 1:58 PM
godt klædt personalet på til at kunne varetage den her opgave.
Vi har også lagt meget vægt på, at vi kommer til at følge udviklingen i, hvordan det her så vil forløbe med evaluering og med, at vi har fået tilsagn om at mødes en gang om året.
Det er væsentligt, og det er ikke mindst væsentligt, fordi vi også er opmærksomme på, at der ligger en lang række høringssvar, kritiske røster og bekymrede røster.
Vi er opmærksomme på dem.
Derfor er det væsentligt, at vi har mulighed for at vende tilbage og sige: Hvordan fungerer det her så i praksis?
Vi skal bare huske, at den her lovgivning skal gælde både for alle dem, der selv formår at finde en løsning – de får så her mulighed for at kunne læne sig op af et regelsæt – og i alle de sager, som er langt mere problematiske, nemlig tvistsagerne.
Vi skal hele tiden huske, at alle sager skal afgøres, så det er barnets perspektiv, der er forrest, og derved barnets tarv, som er afgørende.
Det er det, vi ønsker med den her lovgivning.
Så vil jeg godt her til sidst tage fat i et par ting, som ikke blot lægger sig op ad det her forslag, men som også gælder generelt: Det ene er statsforvaltningernes, skal vi kalde det skandaløse ophobning af sager p.t. Efter den 1. januar, hvor statsforvaltningerne kom til i forbindelse med kommunalreformen, havde vi fået et klart løfte fra den daværende minister, som gik på, at det selvfølgelig ville komme til at fungere.
Men vi må konstatere, at der er børn, der altså mister samvær, og der er ventetider på flere måneder, og det er ikke muligt at få sagerne løst.
Der vil jeg godt bede ministeren om i dag også at kommentere, hvad ministeren har tænkt sig, for det er regeringens ansvar, at vores statsforvaltninger rent faktisk ikke er i stand til at løfte opgaven.
Det andet og sidste, jeg godt vil tage fat i, er den flig, som faktisk er en stor sag, også i den her sammenhæng.
Det er spørgsmålet omkring økonomien.
Vi har et dybt forældet system i dag, hvor der er behov for at få moderniseret ikke bare omkring børnebidrag, men omkring økonomien generelt.
Vi har fået tilsagn om at få nogle papirer på det, og at vi skulle tage fat i det.
Jeg vil godt sige, at vi betragter det som noget, der haster, og det haster i den grad.
Vi har noget, der er så forældet, så jeg håber, ministeren vil give tilsagn om, at vi meget hurtigt kommer i gang med at se på de økonomiske aspekter.
Det skylder vi også disse familier, som rent faktisk har behov for et svar.
Jeg håber, ministeren vil kommentere disse to punkter.