Simon Emil Ammitzbøll (LA), 2012-10-04:
Så går endnu et folketingsår i gang – regeringens andet.
Det første har budt på en række skuffelser: nye skatter, nye afgifter, nye love, nye regler.
Men det værste er, at regeringen slet ikke gør nok for at forbedre Danmarks konkurrenceevne, sikre vækst og skabe forudsætninger for nye arbejdspladser.
Nye tal fra Dansk Industri viser, at vi alene her i årets sidste måneder kommer til at miste endnu 7.500 arbejdspladser, primært i industrien, og hvis der er nogen her i salen, som stadig ikke har forstået alvoren i det her, så viste en rundspørge i Berlingske blandt 186 topchefer i sidste uge, at knap halvdelen af dem har aktuelle planer om fyringer – ifølge flere af dem, fordi de vil placere flest mulige job i udlandet for at holde omkostningerne nede.
Regeringen har derimod gennemført den ene erhvervsfjendtlige lov efter den anden.
Der er tale om en skatteaftale, der godt nok sænker skatten, men samtidig indfører nye skatter og afgifter for 7 mia. kr. og på ingen måde giver danske virksomheder og dansk konkurrenceevne det skub, der er brug for.
Danmark har stadig et af verdens højeste skattetryk.
Der er også tale om en energiaftale, som piner virksomhederne med hævede skatter og afgifter for 3,5 mia. kr.
De nye afgifter tvinger virksomhederne til at nedlægge arbejdspladser; f.eks. lukker Dalum Papir i Odense for produktionen ved udgangen af året – farvel til 223 medarbejdere.
Lige inden folketingsåret gik i gang, fik regeringens inderlige forelskelse i afgifterne så endnu et konkret udtryk, for som en del af energiaftalen kommer der åbenbart en ny brændeafgift, der vil ramme ikke mindre end 750.000 danskere.
Sandheden er, at grønne afgifter er røde skatter.
Det er vigtigt for mig at understrege, at når regeringen hælder skatter og afgifter ud over borgere og virksomheder, gambler de ikke bare med dansk økonomi, de gambler også med helt almindelige menneskers arbejdspladser.
Gennem de sidste år er flere og flere blevet arbejdsløse, for hvert enkelt menneske, der oplever at miste sit arbejde, er det en katastrofe, arbejdsløshed handler nemlig ikke kun om tal og grafer, det handler om rigtige mennesker.
Hvad gør regeringen så?
Lad mig være konkret: Grundfos flytter 100 arbejdspladser til Serbien, Orifarm flytter 160 arbejdspladser til Tjekkiet, Radiometer flytter 60 arbejdspladser til Polen, Danfoss flytter 22 arbejdspladser til Kina, Wittenborg flytter 300 arbejdspladser til Italien, Pfizer flytter 180 arbejdspladser til udlandet og også slikfabrikken Malaco Leaf, popcornfabrikken Popz og maskinfabrikken CFS flytter arbejdspladser ud af landet.
Det er en deprimerende opremsning, og eksemplerne står i kø, og jeg kunne være blevet ved, og det kommer jeg desværre til med den her regerings politik.
Det er de høje skatter, de høje danske afgifter, som tvinger virksomhederne i knæ og sender arbejdspladser ud af landet.
Samtidig betyder høje skatter og afgifter, at priserne stiger.
Så ikke bare lader regeringen arbejdspladserne fosse ud af Danmark og efterlader det ene arbejdsløse menneske efter det andet på sidelinjen, den lader også priserne stige på helt almindelige forbrugsvarer som kød, mælk, ketchup og øl.
Metoden er afgiftsstigninger, og de er pænt pakket ind i floskler om sundhed og miljø.
Afgiftsstigningerne rammer naturligvis dem med de laveste indkomster hårdest – de arbejdsløse f.eks. På den måde straffer regeringen de arbejdsløse dobbelt, alt for få nye arbejdspladser og alt for høje priser.
Det er hverken i dag eller i morgen en fair løsning!
Liberal Alliance vil det modsatte: Flere arbejdspladser og færre og afgifter.
I tirsdags hørte vi så i statsministerens åbningstale: intet om, hvordan man skal forbedre konkurrenceevnen, intet om, hvad man vil gøre ved skatte- og afgiftsbyrden, intet om, hvad man vil gøre ved prisstigningerne, og intet om, hvordan man vil gøre det attraktivt at drive virksomhed og skaber arbejdspladser i Danmark.
Intet!
Vi hørte til gengæld en del om en dreng på 13 år, der hedder Emil.
Regeringen er meget bekymret for Emil, forstår man, og derfor skal der satses på folkeskolen.
Det kan vi kun tilslutte os i Liberal Alliance, for den danske folkeskole er for ringe.
Skemaer, planer, retningslinjer og ligegyldigt bureaukrati skygger for god, gammeldags undervisning.
Og det er altså ikke nok bare at give børnene nummeret til kommunen eller finde på smarte buzzwords som f.eks. Ny Nordisk Skole.
Der skal konkret handling til, færre papirbunker, mere undervisning fra lærerne og mere frihed til skolerne, så de kan lære af de bedste.
Så selvfølgelig er Emil på 13 år vigtig.
Men hvad med Elias på 3 år, som kan se frem til at bo i et fattigere Danmark, der er sakket bagud i forhold til resten af verden, hvis ikke vi kommer i gang med modige og markante reformer?
Hvad siger vi til ham og hans forældre?
Hvad med Espen på 23 år, som er i gang med en uddannelse, men ikke kan få en praktikplads?
Hvad med Ellen på 33 år, som lige har mistet sit arbejde?
Hvad med Erik på 53 år, som gennem mange år har drevet et gartneri, men som nu må lukke på grund af regeringens energiafgifter?
Hvad skal han nu leve af?
Hvad skal hans medarbejdere leve af?
Og hvad med Eskild på 73 år, som er pensionist og har været så ansvarlig selv at spare op til sin pension?
Han bliver nu gjort til grin for egen opsparing.
Hvad er det dog for et signal at sende til borgerne?
Statsministeren sagde, at vi skulle handle på problemerne.
Hvad i alverden venter regeringen på?
Hvad med det personlige ansvar?
Tænker regeringen nogen sinde på det?
Det er vigtigt at huske, også når vi taler om arbejdsløshed.
Det er ikke let at stå på sidelinjen, når man gerne vil arbejde.
Men uanset hvor meget medfølelse vi kan have, er vi nødt til at holde fast i, at det er et personligt ansvar at finde et job, og at arbejdsduelige mennesker må gøre deres yderste for at komme i arbejde.
For begynder vi først at glemme det personlige ansvar, gør vi de arbejdsløse til ofre og kommer i al vores godhed til at tale om arbejdsløse på en respektløs måde, og det er ikke værdigt.
De arbejdsløse er nemlig frie og fornuftige mennesker, akkurat som alle andre borgere, med et personligt ansvar, ligesom alle andre borgere.
Og når vi har indrettet et samfund, som vi har, hvor det for alt for mange mennesker ikke kan betale sig at tage et job, men hvor det kan betale sig at være på offentlig forsørgelse, så er det da klart, at rigtig mange kun halvhjertet søger et job.
Det er et skandaløst tal – et tal, der håner.
Nogle gange virker det, som om det er meget svært at få gang i opgøret med forsørgersamfundet.
Det er svært at være dem, der insisterer på at betragte alle borgere i det her land – ja, alle borgere – som frie mennesker med et personligt ansvar.
Og når man taler om frihed og personligt ansvar, bliver man kaldt menneskeforagtende; man har ikke nogen medmenneskelighed, siges det fra venstrefløjen.
Men hvorfor er det så medmenneskeligt blindt at udskrive checks til folk, så de bliver parkeret på sidelinjen som svage velfærdsofre, så de ikke har nogen som helst motivation for at komme i arbejde og forsørge sig selv?
Og hvorfor er det omvendt menneskeforagtende at insistere på, at alle mennesker er frie og lige og derfor har et personligt ansvar?
Nej, det at strø om sig med andre menneskers penge og fjerne incitamenterne for at arbejde og klare sig selv er ikke medmenneskelighed.
Medmenneskelighed er derimod at vise respekt og hjælpe, når der er behov for det.
Nogle gange er penge den bedste hjælp.
Nogle gange er et kærligt skub og et klart incitament bedre.
Og hvis regeringen for alvor beslutter sig for at vise medmenneskelighed over for borgerne, skal den sørge for med skattelettelser og bedre rammevilkår at sætte en stor, fed prop i det gigantiske hul, hvorigennem arbejdspladserne i øjeblikket fosser ud af Danmark.
I regeringens første leveår er hullet blevet større.
Lad os håbe, at dette andet år kan blive anderledes.