Villum Christensen (LA), 2014-01-17:
Tak for det.
Jeg hørte, at ministeren sagde, at den økonomiske bæredygtighed skulle i fokus.
Jeg hørte, at ministeren sagde, at vi skulle sigte mod et fleksibelt system – et lille nyt ord, men måske ikke uvæsentligt.
Det er jo for så vidt det modsatte af at sige så og så mange solceller på de og de årstider og så og så mange megawatt de og de år – altså et fleksibelt miks.
Jeg er også glad for den snak, som også hr. Steen Gade var inde på her til sidst, om, at vi selvfølgelig skal gøre noget, når vi alligevel gør noget.
Vi skal altså bruge den almindelige sunde fornuft.
Men det der med at sige, at vi skal nå et bestemt tal og gøre sådan og sådan, for så mangler vi nok 6 pct. osv. – med den usikkerhed, der i øvrigt er omkring de her tal – har jeg omvendt svært ved at forstå.
Hvis man reelt ønsker en reduktion af klodens drivhusgasser, opnås det jo ikke ved at indføre dyre ordninger i et lille land som Danmark, en lille åben økonomi, når effekterne i forhold til de økonomiske indsatser er langt større i udlandet.
Vi lever jo ikke på en øde ø, som Venstre også var inde på.
Vi er allerede de mest energieffektive, og omkostningerne vil selvsagt altid være højest, der hvor de lavesthængende frugter er blevet taget.
Vel vidende at det er svært at få alle verdens lande, det har vi hørt mange gange, til at synge med på den samme melodi på det her område, vil det jo været langt mere hensigtsmæssigt at tage den her diskussion om regulering som minimum på EU-niveau, hvor vi har nogle traktatmæssige forpligtelser og også nogle muligheder.
National enegang har jo ingen klimaeffekter overhovedet og kan således kun blive symbolsk.
Hvad der derimod ikke er symbolsk, er de beskæftigelsesmæssige effekter, idet energitunge virksomheder naturligvis i større omfang flytter til billigere kontinenter, f.eks. USA, hvor energien kun koster det halve.
Det er jo en makroøkonomisk naturlov, og jeg mener ikke, at Anders Fogh Rasmussen fik held med at skrive lærebøgerne om i sin tid, hvor Venstre også sådan måske mest af alt var et mørkegrønt parti.
Det bør heller ikke kræve nogen professorbaggrund at se, at de her sammenhænge er almindelig nationaløkonomi.
Ser vi på varmesiden, hvor vi er i gang med en storstilet omstilling til træpiller på kraftværkerne, som koster milliarder af kroner, diskuterer forskerne nu, om det vil vare 16 år, eller om vi skal helt op på 500 år, før omstillingen er grøn.
Det afhænger bl.a. af den anvendte træmasse, den fremtidige genplantning og den geografiske lokation, som vi henter det fra.
Vi sætter altså investeringer i gang, som direkte modarbejder hovedformålet.
Det må da vist være at sige, at vi her har en særlig dansk disciplin – det er nærmest en spidskompetence – når vi ser, hvorledes skatte- og afgiftssystemet også modarbejder ønsket om en CO2-reduktion.
Hvis man reelt ønsker at gøre noget på det her felt, som giver mening – både miljømæssigt og økonomisk – kunne man jo købe en ordentlig, undskyld udtrykket, spand CO2-kvoter og brænde dem af på sankthansbålet.
Det ville give mening.
Men jeg forventer ikke, at det er sådan et usexet tiltag, Enhedslisten forestiller sig.
Det skal jo også se ud af noget, det skal se grønt ud,
selv om den berømte grøn/sort-distinktion på mange områder er absurd.
Det sorteste kraftværk, man kan producere, er vel i realiteten en vindmølle, og den sorteste bil, man kan producere, er en elbil – og jeg sagde producere.
Men sådan er der jo så mange dilemmaer i energipolitikken.
Summa summarum, så lad os skrue ned for polariseringen i det gode og det onde, det grønne og det sorte, og lad os skrue ned for ambitionerne, så længe omkostningerne ved vedvarende energi er høje.
Lad os skrue op for teknologiudviklingen, så den vedvarende energi bliver konkurrencedygtig.
Lad os bare bruge nogle få milliarder af de 100 milliarder, vi har brugt på vedvarende energi, på teknologien.
For først da vil reduktionen i CO2-udledningen komme helt af sig selv, uden at problemerne bare flytter til udlandet eller et andet sted hen.