Helle Thorning-Schmidt (S), 2014-05-14:
Også tak fra mig for at komme her i dag og tale om ministrenes sandhedspligt.
Jeg vil starte med at beskrive den grundlæggende ramme for ministres sandhedspligt over for Folketinget.
Den juridiske pligt for ministre til at tale sandt over for Folketinget er beskrevet i ministeransvarlighedsloven.
Som det fremgår af loven, må en minister ikke give Folketinget urigtige eller vildledende oplysninger eller under behandlingen af en sag fortie oplysninger, der er af væsentlig betydning for Tingets bedømmelse af sagen.
Ved siden af det juridiske ansvar gælder et politisk ansvar.
Det indebærer bl.a., at en minister ikke kan blive i sit embede, efter at Folketinget har udtalt mistillid til ham eller hende.
Det er den grundlæggende ramme, og den er god.
For det er en grundlæggende forudsætning for, at vi har et velfungerende demokrati, at Folketinget kan føre kontrol med regeringen og dens magtudøvelse.
Og hvis Folketinget ikke kan stole på de oplysninger, som det får fra regeringen, ja, så kan det jo ikke udføre sin kontrolfunktion.
Spørgeren er også optaget af hr. Morten Bødskovs rolle i forbindelse med Retsudvalgets besøg på Christiania.
Hr. Morten Bødskov var kaldt i samråd om Christianiasagen den 10. december sidste år.
Dagen før samrådet havde Justitsministeriet givet et svar til Folketinget, hvoraf det fremgik, at forklaringen om, at Johan Reimann ikke kunne deltage i Retsudvalgets planlagte besøg på Christiania den 29. februar 2012, var koordineret mellem ministeriet og politidirektøren.
Jeg synes, det var godt, at den daværende justitsminister fik lejlighed til at give sin samlede redegørelse for forløbet over for Retsudvalget under det samråd, som skulle finde sted dagen efter.
Han sagde endvidere, at der var ting i forløbet, som han gerne ville have håndteret anderledes.
Som jeg bl.a. sagde under samrådet om sagen i Retsudvalget den 17. januar i år, synes jeg, det var rigtigt, at hr. Morten Bødskov har beklaget over for Folketinget.
Det synes jeg stadig væk.
Jeg sagde også under samrådet, at man skal fortælle sandheden til Folketinget, og at der ikke kan være to meninger om det.
Det kan der stadig væk ikke.
Derfor meddelte han mig, at han ønskede at træde tilbage fra sin stilling som justitsminister.
Sådan er de parlamentariske spilleregler.
En minister skal gå af, hvis ministeren ikke længere har opbakning fra et flertal i Folketinget.
I forbindelse med fru Karen Hækkerups tiltræden som justitsminister i december sidste år aftalte hun med mig, at der blev iværksat en undersøgelse af de relevante embedsmænds rolle i forbindelse med aflysningen af Retsudvalgets besøg på Christiania.
De relevante embedsmænd blev bedt om at redegøre for deres rolle i sagen.
Kammeradvokaten vurderede redegørelserne, og på baggrund af en anbefaling fra kammeradvokaten besluttede justitsministeren at indlede et tjenstligt forhør mod departementschefen og en anden ledende medarbejder i Justitsministeriet.
Den 2. maj afleverede forhørsledelsen så sin beretning til justitsministeren, en beretning, som siden er blevet offentliggjort.
Forhørsledelsen har fundet, at de to embedsmænd ikke har begået tjenesteforseelser eller udvist forhold, der kan give anledning til kritik.
Regeringen har taget forhørsledelsens beretning til efterretning, og de to embedsmænd er vendt tilbage til deres stillinger.
Som vi alle ved, blev Retsudvalgets planlagte besøg på Christiania den 29. februar 2012 aflyst, bl.a. fordi den daværende politidirektør Johan Reimann ikke kunne deltage.
Det har efterfølgende vist sig, at den forklaring var koordineret mellem Justitsministeriet og Reimann.
Forhørsledelsen kalder i sin beretning Reimann-begrundelsen for, og jeg citerer, en forklarlig og undskyldelig nødløgn.
Forhørsledelsen finder ikke, at det var i strid med de pågældende embedsmænds sandhedspligt over for Folketinget at bruge en nødløgn i denne konkrete situation.
Det er forhørsledelsens juridiske vurdering af sagen, og den har regeringen taget til efterretning.
Det siger sig selv, at min regerings ministre ikke må lyve over for Folketinget.
Uanset hvad den juridiske vurdering er, vil min regerings ministre ikke benytte sig af de beskrevne nødløgne.
Det rejser spørgsmålet om, hvordan man håndterer en lignende situation i fremtiden.
Den bedste løsning ville være, hvis vi kan skabe en procedure eller lignende, som sikrer, at man ikke kommer i en tilsvarende situation.
Regeringen har derfor taget initiativ til en dialog med Folketingets partier om, hvordan man håndterer en lignende situation i fremtiden, så vi respekterer Folketingets kontrolfunktion, og så vi sikrer, at Folketinget kan have fuld tillid til oplysninger fra regeringen.
Det er justitsministeren, der taler med Folketingets partier om spørgsmålet.
Der var et første møde i Justitsministeriet i går, og jeg kan forstå, at der er enighed om at arbejde videre med spørgsmålet.
Det er naturligvis en sag, som jeg vil følge tæt.
Vi skal sikre, at Folketinget kan have fuld tillid til oplysninger fra regeringen.
Det er magtpåliggende for mig.
Som en del af forespørgslen spørges der til, hvilken konsekvens jeg mener det skal have, hvis ministre bevidst konstruerer løgne over for Folketinget.
Det er lige nøjagtig for at undgå, at man fremover kommer i sådanne situationer, at regeringen har iværksat en dialog med Folketingets partier.
Tak for ordet.
Jamen enhver må jo tage de ord i sin mund, som de synes er de rigtige, og jeg tager de ord i munden, som jeg synes er de mest præcise i forhold til den her situation.
Nogle må jo også have hørt dem i det samråd, der var helt tilbage i januar.
Han har ud over det sagt, at der var ting i forløbet, som han gerne ville have håndteret anderledes.
Jeg kan nærmest ikke sige det tydeligere, og jeg har tidligere sagt, at jeg synes, det var rigtigt, at hr. Morten Bødskov gav den beklagelse til Folketinget.