Anders Samuelsen (LA), 2010-12-15:
Jeg må sige, at jeg på mange måder føler mig udsat for fuldstændig urimelig konkurrence i dag.
På den ene side har vi oplevet en heftig diskussion mellem Venstre og Socialdemokratiet og SF om, hvem der vil bruge flest penge, hvem der har brugt flest penge, hvem der har øget og har intentioner om at øge den offentlige sektor mest muligt.
På den anden side skal jeg nu konkurrere med statsministeren, som serverer gløgg og æbleskiver oppe i Statsministeriet.
Det er jo helt umuligt at have med at gøre, men jeg vil alligevel gøre forsøget og prøve at forklare, hvorfor Liberal Alliance endte med at blive sat uden for døren eller i hvert fald ikke blev inviteret ind igen i forbindelse med de finanslovforhandlinger, som er overstået, og det forslag til finanslov, som vi diskuterer nu.
Det er kort sagt på tide at lade de barnlige, de umodne komme til orde.
Det er på tide, at vi lader vismændene, Velfærdskommissionen og Arbejdsmarkedskommissionen komme til orde.
For den politik, som Liberal Alliance står på ryggen af, er jo sådan set de anbefalinger, som er kommet fra de store kommissioner, som regeringen har nedsat, og som entydigt peger på, at vi ikke har en jordisk chance i det her land, hvis vi ikke får taget et opgør med efterlønnen.
Vi har ikke en jordisk chance i det her land, hvis vi ikke begynder at udlicitere noget mere.
Vi har ikke en chance, hvis vi ikke får nogle færre offentligt ansatte.
Det er udfordringerne.
Det er det, som Liberal Alliance peger på.
Det var det, som vi også ønskede at pege på, da vi gik til finanslovforhandlingerne, men der tog vi trods alt et skridt tilbage i forhold til de store vismænds ønsker og sagde: O.k., det kan vi nok ikke komme igennem med; vi kan ikke komme igennem med maks. 40 pct. skat på arbejde, med at få efterlønnen væk, med at få 40.000 færre i den offentlige sektor osv., så vi går meget, meget langt ned i vores ambitionsniveau.
Vi nøjes med at udsende ti ønsker i forbindelse med vores sommergruppemøde.
Det gjorde vi så.
Det kogte vi så yderligere ned til tre meget, meget små ønsker.
Vi gik til forhandlingerne med ønsker om at få fjernet multimedieskatten, iværksætterskatten og særskatten på pensioner.
Det lyder voldsomt med tre skatter på engang, men sandheden er, at før dynamiske effekter udgør de tre skatter 3 mia. kr. ud af de samlede indtægter, som ligger på et sted mellem 850 og 950 mia. kr. om året.
Det skal ses op imod et samlet offentligt forbrug på op mod 1.000 mia. kr.
Vi taler altså om ønsker for 3 promille.
Det er 3 promille, som vi kom med ønsker for til en Venstreledet regering, som er bakket op af Konservative på den ene side og Dansk Folkeparti på den anden side – Dansk Folkeparti, som er ledet af tre personer, som engang meldte sig ind i Fremskridtspartiet, som gik ind for nul skat på arbejde.
Ja, de var faktisk så offensive i forhold til at begrænse det offentlige forbrug, at de ønskede at nedlægge forsvaret og erstatte det med en telefonsvarer, hvor der, hvis der var nogle, der ringede, på russisk blev sagt: Vi overgiver os.
3 promille var vores ønsker på før dynamiske effekter.
Det kunne vi ikke komme igennem med.
Det lever vi fint med.
Vi forsøger hver dag at tage os sammen, og vi tror på, at det kan lade sig gøre.
Om ikke andet kan vi nu i dag konstatere, at der næsten er opstået en ny alliance i dansk politik.
På den ene side har vi Børsen, som gør opmærksom på – og det gør de på baggrund af analyser fra Dansk Erhverv – at hvis man nu gennemførte de reformer, som Liberal Alliance står for, nemlig at få gjort noget ved efterlønnen, få gjort noget ved pensionsalderen, få gjort noget ved topskatten og selskabsskatten og få en mere effektiv og slankere offentlig sektor, så ville det give en gevinst til en ganske almindelig LO-familie på 46.000 kr.
Det er det, man siger nej til fra et bredt flertals side i Folketinget, for det tør man ikke.
Man tør jo ikke gå ud og forklare, at det her er nødvendigt med henblik på at få skabt den vækst, som er helt pinedød nødvendig, hvis vi skal have nogen som helst chance for at komme til at uddele bare nogle af de gaver, som der har været et ufatteligt kapløb om at have fokus på i dag.
Jeg hørte Venstres ordfører stå heroppe på talerstolen og gentagne gange understrege, i hvor høj grad Venstre og regeringen har haft blikket stift rettet mod udgifterne, ikke for at begrænse udgifterne, men for at få hævet udgifterne til den offentlige sektor.
Det, der ligesom var slagnummeret, var jo, at man skulle have den anden side af salen til at indrømme, at udgifterne var steget år for år.
Jeg tror, at Venstres ordfører formulerede det på den her måde: Vi har brugt flere penge i år, end vi gjorde sidste år, og sidste år brugte vi flere penge, end vi gjorde forrige år, og så fremdeles.
Det er jo der, hvor man ikke kan undgå at komme i tvivl om, hvorvidt det er en socialdemokratisk ordfører eller en Venstreordfører, man hører på.
Men det var altså en Venstreordfører.
Så på den ene side er der Børsen, der med udgangspunkt i Dansk Erhverv peger på – og får opbakning af professor fra Aarhus Universitet, Bo Sandemann Rasmussen – at det at gennemføre Liberal Alliances politik vil give en ekstra indkomst til en ganske almindelig LO-familie på 46.000 kr. om året.
Og på den anden side er der Information, hvor økonomer på forsiden siger om regeringens og S-SF's planer: »Der er to veje i dansk politik – og de fører begge mod afgrunden.
« Det står i Information.
Og imens har vi her i Folketingssalen en diskussion om, hvem der er bedst til at bruge flere penge.
Jeg synes ikke, det er godt nok.
Liberal Alliance synes ikke, det er godt nok, og derfor holder vi fast i at gå til valg på og ønsker at få gennemført de helt nødvendige reformer, som regeringens egne kommissioner gang på gang har peget på.
Der skal heller ikke herske nogen som helst tvivl om, at vi – både i forbindelse med finanslove og i forbindelse med regeringsdannelse efter et valg – vil pege entydigt på en borgerlig regering, for de er hundrede procent sikkert bedre end en rød regering.
Man kan så sige, at det er på marginalerne, hvor forskellen på nuværende tidspunkt er, at den ene side vil hæve skatterne med 31 mia. kr., mens den anden side vil hæve dem med 12 mia. kr.
Det kunne man selvfølgelig lidt drillende sige svarer til at skulle vælge mellem at drukne på 2 eller 4 m vand; resultatet er cirka det samme.
Man kunne også sige, at det er som forskellen mellem at blive frosset ned ved et højt antal frostgrader eller et lavere antal frostgrader, men det er bare nemmere at blive tøet op – trods alt – fra et lavere antal grader end fra et højt antal grader.
Derfor er det selvfølgelig helt uden for enhver diskussion, at vi peger på en borgerlig regering.
Der er ingen tvivl om i mit sind, at finansministeren, Venstres og Konservatives ordførere meget, meget gerne ville gennemføre det, som Liberal Alliance peger på.
De tør bare ikke på nuværende tidspunkt, men det vil vi gerne hjælpe dem med efter et valg.
Med hensyn til finansloven, som den ligger her, har vi forklaret, hvordan vi vil stemme til delforslagene undervejs.
Vi vil selvfølgelig også i den sidste ende stemme for den samlede finanslov, fordi det her land selvfølgelig skal have et husholdningsbudget.
Men vi håber rigtig meget på, at når vi mødes igen næste år til finanslovforhandlingerne, er det igen under en VK-regerings ledelse, men med et helt andet ambitionsniveau og en situation, hvor man på en helt anden måde tager de udfordringer, som landet står over for, alvorligt.
Vi har ifølge statsministeren mistet 180.000 arbejdspladser i den private sektor inden for de sidste par år.
Vi er gået fra at have et kæmpemæssigt overskud til at have et underskud på 80 mia. kr.
Hvor mange år kan man blive ved med det med troværdigheden i behold?
Det kan man ikke.
Vi anerkender, at regeringen forsøger at tage fat, og vi må også sige, at regeringen er i en meget, meget vanskelig situation, i den forstand at hele Folketinget har besluttet sig for, at det eneste, man vil diskutere, er alt det gode, man vil, men man vil ikke diskutere, hvor pengene skal komme fra.
Det er det, som vi gerne vil, og det er jo det, vi forsøgte at sætte på dagsordenen i forbindelse med finanslovforhandlingerne, og det er det, som vi håber at flere og flere – både fra Venstre og Konservative, radikale vælgere, socialdemokratiske vælgere, SF-vælgere – er i stand til at se: at den går bare ikke længere.
Vi bliver nødt til at have fokus rettet mod, hvor pengene skal komme fra.
Der er for få fodermestre i dansk politik, og der er for mange malkepiger.