Anne Baastrup (SF), 2013-03-20:
Det her er forhåbentlig sidste skud på stammen af de talrige ændringer af servicelovgivningen, vi har lavet siden, tror jeg, 1999.
Da hed det så Barnets Reform og barnepakke I, og jeg skal komme efter dig.
Nu har vi simpelt hen været alle små hjørner igennem i servicelovgivningen.
Vi har haft rigtig mange forfærdelige børnesager.
Vi har gang på gang kunnet konstatere, at kommunerne ikke engang opretter en sag, hvis de får en anmeldelse af, at der er et barn, der er truet.
Vi kan se, at selv i pæne kommuner viser det sig, hvis der bliver foretaget sådan en undersøgelse af et konsulentfirma, at der er sket fejl på fejl på fejl.
Det er ikke bare sådan nogle formelle fejl, men det er materielle fejl, og det vil sige, at man ikke tager en børnesamtale med et barn, som er alvorligt truet.
Man tager ikke fat i det der enkelte barn, man tager ikke kontakt med familien.
Jamen altså, man kan simpelt hen blive overrasket over, hvor mange fejl der kan nå at blive lavet i en enkelt i øvrigt velfungerende kommune.
Derfor må vi satse på, at det her simpelt hen er sidste gang, vi skal ind at reparere på lovgivningen.
Vi har været meget detaljerede i den her lovgivning – i mine øjne i virkeligheden for detaljerede.
Derfor skal vi også, når vi så har fået opdraget kommunerne ordentligt, sikre, at vi ikke fastholder en meget detaljeret lovgivning, hvis det viser sig, at vi får ændret det, som jeg tror er det helt, helt afgørende, nemlig kulturen i den enkelte socialforvaltning.
Det skal være helt grundlæggende og fundamentalt, at man tager en samtale med børnene, og at man naturligvis involverer netværket: Hvad er udfordringerne med den her familie?
Er der nogle andre ting, vi kan sætte i gang, således at vi får samlet op på en dysfunktionel familie, samlet op på de problemer, den pågældende familie har?
Så er vi jo heldigvis også ved at lave en tilsynsreform – vi satser på, at forslaget bliver fremsat her efter påske – som rent faktisk også kan tage et skridt ned i, hvad det så er, der sker, når barnet bliver anbragt uden for eget hjem.
Er der den ordentlige behandling af barnet?
Har vi sikkerhed for, at der ikke er børn, der på den der institution eller det opholdssted, hvor de bliver anbragt, bliver udsat for overgreb?
Jeg tror, at vi har været alt igennem.
Jeg håber, at hver en sten er blevet vendt.
Jeg håber inderligt, at vi så også i forbindelse med den rådgivning, vi har fået af forskellige kloge folk, har truffet de rigtige valg om, hvad det er for nogle metoder, der skal bruges.
Jeg er fuldstændig enig med hr. Eyvind Vesselbo i, at noget af det vigtige er, at man får sagerne ind, og at velkvalificerede folk får mulighed for at se alle de indberetninger, der måtte komme til kommunen, og så kan man på fagligt kvalificeret vis træffe beslutning om, hvem der skal visiteres videre til særlig behandling, og hvor man kan sige, at det er en fejl, at den her indberetning er kommet, og at man tager en samtale med lægerne om, hvad det handler om der, således at man kan fokusere på de børn, der er alvorligt truet.
Vi satser på børnehusene, men først og fremmest tror jeg vi skal satse på, at vi kan få flyttet og ændret tænkningen hos lærere, hos personalet i daginstitutioner og i socialforvaltninger, i forhold til hvad det er for en tilgang, vi har til børn og deres barndom.
Så satser jeg på, at vi nu for sidste gang laver en ændring af servicelovens kapitel om særlige foranstaltninger for børn og unge, således at vi kan føle os mere trygge – vi kan aldrig være sikre – når vi fremover slår op i en eller anden tilfældig avis, og kan sige: Der er ingen børnesager i den her uge.
Det er rigtig, rigtig godt.
Fremover, om et halvt år er der ingen børnesager.
Sådan tror jeg at vi hele tiden skal satse på, at det her er sidste punktum.
Nu kører det bare.
Nu skal der bare handling til.
Men vi støtter naturligvis forslaget.