Per Stig Møller (KF), 2015-02-05:
Joh, det er fuldstændig rigtigt.
Men der mener jeg for så vidt, at de danske regeringer har arbejdet rettidigt og gjort, hvad de kunne.
Vi fik jo altså også i vores regeringstid gennemført undtagelsen for sælskind fanget af grønlændere, fordi det ikke foregår som canadiernes babysæljagt.
Der er bare det uheldige ved det, at det ikke rigtig er trængt ind hos de europæiske forbrugere.
Men der synes jeg nok, at vi fra dansk side gør, hvad vi kan, for at rette op på situationen.
Men det er et eksempel på, at vi også kan være med til at forbedre vilkårene.
Da Grønland under VK-regeringen i 2009 overgik til selvstyre, var der røster herhjemme, som mente, at selvstyreaftalen var for lukrativ for Grønland.
I de efterfølgende år gav det grønlandske selvstyre selv udtryk for, at Grønland snart kunne stå på egne ben med en stor sæk penge og vinke farvel til Danmark, der så kunne stå tilbage med en lang næse.
Optimismen var stor.
Der var masser af olie, i takt med at klimaforandringerne fik isen til at smelte; der var uran og jern og sjældne jordarter i undergrunden.
Ja, Grønland havde udsigt til at blive et rent Bonanza med et eventyr som det, der ramte Californien midt i det 19. århundrede, hvor alle drog dertil for at hente en sæk fuld af guld.
Grønland ville snart gå fra selvstyre til regulær suverænitet, bryde rigsfællesskabet op og sige farvel til bloktilskuddet, som ville være at regne for småpenge, man kunne undvære.
Den diskussion, vi i de år havde, om, hvem der bestemmer over hvem, og til hvem Grønland må sælge uran, ville blive overflødig, for herefter ville Grønland selv bestemme det hele suverænt.
Jeg ønskede i de år Grønland tillykke med dets perspektiver, men advarede mod at opløse rigsfællesskabet.
Ud fra en konservativ opfattelse må vi tværtimod bestræbe os på at videreføre det rigsfællesskab, vi af mange, mere eller mindre tilfældige grunde har fået overleveret af historien, for vi kan ikke genskabe et rigsfællesskab, hvis vi først har brudt det ned.
Vores opfordring var derfor at lytte til grønlænderne og færingerne for af dem at høre, hvad der måtte være galt med rigsfællesskabet, for derpå at forny det, naturligvis inden for grundlovens rammer.
For at imødekomme de grønlandske og færøske berettigede ønsker lavede vi derfor sammen Itelleqaftalen og Famjinaftalen, der sikrede Grønland og Færøerne medindflydelse på den del af vores udenrigspolitik, der vedrørte dem.
Derefter lavede USA, Grønland og Danmark Igalikuaftalen, der tillod opgradering af Thulebasen og dermed fortsat amerikansk tilstedeværelse i Thule, hvilket bidrager med mere end 240 mio. kr. årligt til den grønlandske statskasse, svarende til et beløb på 240 mia. kr. i de danske budgetter.
Om regeringen nu har svækket dette med sin aftale med USA fra december 2013, har vi for tiden en diskussion om, som vi desværre kan konstatere at statsministeren ikke vil bidrage til at deltage i.
Det finder jeg er en stor fejl, eftersom Grønland og Færøerne ligger direkte under hende, og fordi hun jo rent faktisk siden 2013 har skiftet udenrigsminister et par gange – alle skal jo nå at blive udenrigsminister i den regering – hvorfor den nuværende udenrigsminister intet har haft med den beslutning fra december 2013 at gøre.
Og den truer rent faktisk Grønlands økonomi alvorligt.
Når vi nu taler om vanskelighederne i grønlandsk økonomi, er det altså også værd at tale om, hvor vi har været med til at forringe den.
Den sag er ikke færdigdiskuteret, men den er så ikke emnet for dagens debat, men skal debatteres andre steder.
For dagens debat er Grønlands økonomi, som er i en slem forfatning.
Eventyret lå alligevel ikke lige om hjørnet, oliepriserne er faldet markant på verdensmarkedet, hvilket skubber udsigterne til et grønlandsk eventyr langt ud i fremtiden, eftersom det er dyrt at søge efter olie og endnu dyrere at få den op i Grønland.
Samtidig er priserne på jernmalm, som var det andet eventyr, ligeledes faldet på verdensmarkedet, hvilket igen svækker interessen for at grave jern.
Derudover er der vanskeligheder for fiskeriet, som jo er noget af det vigtigste på Grønland, og desværre er salget af sælskind ramt af de forskellige forbud, som er urimelige, som vi jo altså også er imod, og som jeg ved de skiftende danske regeringer har prøvet at få lempet og få forhindret følgen af.
Men det er også en svækkelse.
Der kan vi jo hernede arbejde for forbedringer af vilkårene.
Dette ansvar deler vi med de andre stater med kyst ud til Polarhavet, således som det fremgår af Ilulissaterklæringen fra 2008.
Desuden har vi i Nordisk Råd skabt aftaler om et fælles ansvar, som det ligeledes er besluttet i Arktisk Råd at bære i fællesskab.
Men det er omkostningsfuldt.
Det er kyststaterne, der har det primære ansvar, og det tager tid at implementere disse tjenester og f.eks. at udvikle de droner, der kan foretage eftersøgning.
Dertil kommer den militære overvågning, som vi har truffet aftale om i forsvarsforligskredsen, og som ikke er blevet mindre relevant i lyset af den stigende russiske militære interesse for området.
Den er et dansk ansvar, som vi skal løfte, hvorved vi samtidig viser, hvor vigtigt rigsfællesskabet også i fremtiden er for Grønland.
For selv om Grønland lige nu ikke har den største ressourcemæssige interesse, så kan interessen komme igen, og under alle omstændigheder har Grønland en stigende geopolitisk interesse i verden.
Beskyttelsen af Grønland og Grønlands interesser varetages derfor bedst for Grønland og med Grønland igennem et stærkt og gensidigt loyalt rigsfællesskab.
Og her skal Danmark lægge flere kræfter i, hvilket jo så også vil bidrage med penge på Grønland.
Nu står Grønland altså så med alvorlige økonomiske problemer med underskud på statsbudgettet, voldsomt voksende arbejdsløshed, stigende fattigdom og dermed forbundet stigende udvandring, hvilket alt sammen er gjort værre af, at de store investeringer, man regnede med, alligevel ikke kom.
At løse disse problemer og rette op på dem er Grønlands eget ansvar.
Det følger selvstyreloven.
Det vil derfor være utidig indblanding, hvis vi i dette Folketing meddeler Grønland, hvad det skal gøre.
Der er formentlig behov for strukturreformer, som Grønlands Økonomiske Råd har anbefalet, og naturligvis for at forbedre det grønlandske indtægtsgrundlag, det siger sig selv.
Der er også behov for en bedre infrastruktur, bedre udvikling af turismen, ændring af beskatningen, bedre uddannelser og styrkede forskningsinstitutioner, hvor jeg synes vi bør medvirke til i samarbejde at gøre Nuuk til det arktiske forskningscenter par excellence.
Alt det ved Grønland naturligvis selv, og det er op til Grønland at gennemføre de ændringer, det vælger at give sig i kast med.
Men Grønland skal vide, at vi vil bistå Grønland så godt, vi kan, og lytte til de ønsker, Grønland måtte fremføre.
For i rigsfællesskabet må vi forstå og bistå hinanden, ellers består det ikke.