Karen J. Klint (S), 2010-04-29:
Tak for det.
Hr. Per Clausen har ret i, at vi ikke alle sammen har elsket at gå med til det her lovforslag.
Det er et lovforslag, som Socialdemokratiet har stemt imod tidligere, da det havde en lidt anden udformning – faktisk en væsentlig anden udformning.
Hvorfor er vi så med nu?
Det er i høj grad, fordi lovforslaget er blevet pakket meget mere ind i nogle forudsætninger, der skal imødekommes og efterkommes, for at man kan aktivere loven.
Vi har faktisk pakket det så meget ind, at det er en undtagelseslov, ligesom vi har gjort det i andre forbindelser, hvor der har været givet adgang til tvangsbehandling – det kan være af gravide misbrugere, misbrugere i det hele taget eller af narkomaner, som det var tilfældet for nogle år siden i forbindelse med noget frivillig tvangsbehandling.
Der havde vi også to love, som ikke blev aktiveret …
Tak for det.
Nu kan jeg også selv høre højttaleren, så nu er der i hvert fald nogle ting, der virker, men jeg skal lade være med at starte forfra.
Så det, vi er samlet om i dag, er at sige ja til en forsøgsperiode på rigtig mange skrappe betingelser.
Når vi i Socialdemokratiet går med i en forsøgsperiode, er det også, fordi vi vil bruge evalueringen og de kvartalsvise indberetninger, de mange løbende indberetninger, der skal til, til hele tiden at stoppe op og spørge: Kunne vi have gjort tingene anderledes, og er der nogle ting, vi kunne forbedre?
Så jeg vil sige til Enhedslisten, at vi ikke ønsker passivt at se til i 3-4 år, før vi ser på, hvor der er udviklingspotentiale.
Personlig står jeg også og håber på, at vi lang tid forinden har et andet flertal her i Folketingssalen, så vi kan få psykiatrien på finansloven og ikke fortrinsvis med i satspuljeaftalerne, for de 820 mio. kr., som over de næste 4 år er sat af via satspuljen, rækker ikke nok inden for psykiatrien til at nedbringe anvendelsen af tvang – i hvert fald ikke i forhold til den massive målgruppe, som vi taler om her.
Når jeg siger massiv, betyder det ikke, at det er en stor gruppe, men at det er deres behandlingsbehov, der er massivt.
Det er fraværet af motivation, som skal overvindes på en anden måde.
Jeg havde meget hellere håbet på, at vi kunne stå og tage stilling til en samlet national plan, hvor indsatsen var meget massiv over for anvendelsen af tvang i alle afskygninger.
Det gør vi ikke.
Vi kommer også til i nær fremtid at drøfte en ny rapport fra Sundhedsstyrelsen, der har opgjort tvangsbehandlingstallene fra 2000 til 2008.
I den rapport bliver udviklingen kaldt stabil.
Det synes jeg er en sandhed med meget, meget store modifikationer, for udviklingen er faktisk meget ustabil.
Vi har en gang mere fået dokumenteret, at det såkaldte gennembrudsprojekt var en succes, at anvendelsen af tvang kunne falde, men nu er den steget meget igen, og det vender vi tilbage til i forbindelse med nogle spørgsmål i næste uge – forhåbentlig herinde om onsdagen – så det vil jeg ikke stå og afsløre her.
Men jeg synes, vi skal kigge i den rapport og se, hvad det er, Sundhedsstyrelsen beder os om som politikere.
Nu citerer jeg: »Sundhedsstyrelsen har påpeget, at der generelt set bør foregå en kontinuerlig og målrettet indsats for at nedbringe anvendelse af disse tvangsforanstaltninger.
Løsningen er ikke at erstatte anvendelse af fysisk magtanvendelse med tvangsmedicinering.«
Nu har vi fået Sundhedsstyrelsen over på det parti, der gerne vil i dialog med os om, hvordan man kan udvikle og forbedre psykiatrien væk fra den topscorerplacering, hvad angår anvendelse af tvang, vi har i Danmark.
Men det ændrer ikke ved, at vi stadig væk som Socialdemokrater står bag det lovforslag, vi har med at gøre i dag, og den forsøgsperiode, som vi meget aktivt vil følge og være kritisk over for undervejs – også sammen med regeringspartierne.
Der er jo ikke nogen af os, der gør det her, fordi vi er onde politikere, vi gør det jo måske med en lille følelse af magtesløshed over for, at der er en gordisk knude, vi ikke har været kloge nok til at løse.
Vi kan så håbe, at det bagland, der er i psykiatrien, patientorganisationerne, pårørendeorganisationerne og de faglige organisationer vil være med til at hjælpe os med at løse den gordiske knude, som vi alle sammen står over for, og som betyder meget store omkostninger for den konkrete borger, som lever et liv på randen af samfundet.
Jeg siger ikke, at alle skal indrulleres under lov om ambulant tvang, det skal faktisk være en undtagelse.
Vi skal også passe på, at vi ikke indrullerer de forkerte, for det at sige nej tak til medicinsk behandling er ikke en adgangsbillet til at blive udsat for ambulant medicinsk tvang, der skal meget mere til.
Det er de nuancer, vi skal have med ind i praksis.
Men vi nødt til at have hjemmel til at gennemføre et forsøg og have en hjemmel til at gå tæt på nogle registreringer, for at vi kan forbedre udviklingen.