Søren Pind (V), 2011-03-18:
Jeg vil godt takke fru Margrethe Vestager for at stille denne forespørgsel og give mig anledning til som en af mine første embedsgerninger at drøfte en situation, sådan som jeg ser den.
Enhver, som har empati, vil have det svært med at se passivt til, mens børn bliver taget som gidsler i en situation, som de for så vidt hverken har lod eller del i; når børn bliver brugt som kampmiddel; når børn bliver skubbet foran i en i virkeligheden dem uvedkommende situation; når børn bliver kastebolde; når børn i virkeligheden bliver objekter i stedet for subjekter.
Min tilgang til det spørgsmål er, at man i den sammenhæng først og fremmest må fokusere på det personlige ansvar; det personlige ansvar for, hvem der står bag, at børnene står i den pågældende situation.
Sagen er den, at de pågældende børn er blevet bragt i den situation af dem, der umiddelbart varetager forældremyndigheden for dem, nemlig deres forældre.
Det er normalt noget, som vi i Danmark ser med stor alvor på.
Det er normalt noget, som vi bruger mange kræfter på – også fra de sociale myndigheders side – at agere imod og gribe ind over for.
Er svaret da, hvis forældrene tager deres egne børn som gidsler i den situation, at sige til disse forældre: Godt, så bliver I i Danmark. For mig ville det være stødende.
Det ville være stødende for retssikkerheden, og det ville være stødende for den danske udlændingelovgivning, som et flertal i dette ting står vagt om.
Det betyder så, at vi efter bedste evne må agere på anden vis for at sikre børnenes vel.
Det har man forsøgt sig med igennem længere tid.
Der har været indgået aftaler, som har forbedret vilkårene for børnene i disse sammenhænge.
Man har søgt at forkorte sagsbehandlingstiderne, hvilket er lykkedes.
Asylsager behandles i de fleste tilfælde på under et år, både i første instans og i anden instans.
Samtidig har vi taget en række initiativer for at fremme udsendelsen af afviste asylansøgere.
De to spor kombineret
har betydet, at der på asylcentrene nu heldigvis er langt færre børnefamilier med lang opholdstid.
I 2008 havde vi 120 børn, der havde en opholdstid på mere end 3 år.
Primo 2011 var der ca. 62 børn, der havde en opholdstid på mere end 3 år.
Hovedparten af de børn, der havde forholdsvis lang opholdstid i centersystemet, altså på over 3 år, var fra Serbien, Armenien, Irak og Iran.
Der er for flere af disse sager tale om en særlig problematik i forhold til udsendelse og genindrejse.
Det hører også med til billedet, at nogle af disse børn ikke har været på centrene i hele perioden; nogle har været udrejst i en længere periode og er efterfølgende genindrejst til Danmark.
Men selvfølgelig er en lang opholdstid et problem.
Afgørende er dog – og jeg vil gerne høre oppositionens svar på det spørgsmål – at problemet ikke skyldes de indkvarteringsmæssige rammer, men at afviste asylansøgere, mennesker, som altså er blevet behandlet efter alle kunstens regler i den danske udlændingelovgivning og ikke er blevet vurderet til at have lovligt opholdsgrundlag i Danmark, ikke frivilligt udrejser, samt forældrenes reaktion på afslaget på asyl.
Jeg ved, at Det Radikale Venstre sætter det personlige ansvar højt.
Jeg vil gerne vide, hvor Det Radikale Venstre står i forhold til det personlige ansvar hos disse forældre.
Skal det belønnes, at man tilsidesætter dansk lovgivning?
Skal det belønnes, at man tager sine børn som gidsler?
Er det et synspunkt, som Det Radikale Venstre vil understøtte?
Det synes jeg man må svare på.
Der er, og det vil jo også fremgå af yderligere debat, ikke desto mindre gennemført – for empatisk set forstår jeg jo udmærket godt diskussionen – en lang række initiativer med henblik på at forbedre asylbørns forhold i asylcentrene.
I 2008 blev der taget initiativ til, at visse asylfamilier kunne indkvarteres i særlige boliger uden for asylcentrene, og der er indført vilkårsforbedringer målrettet asylbørn for at forbedre vilkårene for især børn med lang opholdstid.
Desuden er der indført tilbud om indkvartering på to værelser til alle børnefamilier.
Hvad der sådan set ydermere er interessant, er, at halvdelen af de familier, der har fået tilbudt ophold uden for centrene, har afvist det, bl.a. på grund af det sociale sammenhold, der findes i centrene.
Jeg er enig i, at den lange opholdstid for en relativt lille gruppe af asylansøgere er en udfordring, men jeg tror ikke på, at løsningen bare er en udflytning fra asylcentrene.
Afviste asylansøgere, der efter afslag på asyl nægter at medvirke til udrejse, kan ikke belønnes og gives fri adgang til at vælge bolig.
Det vil være en tilsidesættelse af det personlige ansvar, og det vil, alt efter temperament, endnu værre være en krænkelse af dansk lovgivning.
Vi har enkelte asylansøgere, der efter afslag på asyl skal tilbagesendes til de lande, hvortil Danmark for tiden ikke har mulighed for tvangsmæssig udsendelse – aktuelt er det Iran og Somalia.