Morten Messerschmidt (DF), 2007-03-28:
Jeg går ud fra, at det var ment som en venlighed.
Jeg er ikke sikker på, at alle her opfatter det sådan, men jeg vil vælge at tage det sådan.
Dansk Folkeparti kan ikke støtte Det Radikale Venstres beslutningsforslag af den simple årsag, at det er den lige, direkte vej til at afskaffe de danske forbehold, og vi er tilhængere af de danske forbehold.
Det har vi været, siden vi fik dem i 1993, og det vil vi også være fremefter.
betyder frihed; frihed til at kunne regulere sine egne forhold; frihed for den omklamrende reguleringsiver, der foregår fra Bruxelles; frihed til at fastsætte regler, som er fornuftigere, end hvad man kan opnå enighed om i EU-sammenhænge.
Det er dette Folketings præstationer siden valget i 2001 et klart bevis på.
Et af de allerstørste og bedste resultater, VOK-flertallet har frembragt, er jo netop den stramme udlændingepolitik, den politik, som har et massivt flertal i Folketinget bag sig, et flertal, som oven i købet også omfatter et parti, der godt nok ikke har stemt for lovforslaget her i salen, men som har set, at der er folkelig opbakning og derfor tilslutter sig, nemlig Socialdemokratiet.
Så massiv en succes er vores udlændingepolitik.
Det er den udlændingepolitik, som Det Radikale Venstre af helt naturlige årsager – fordi man er uenig i den – ønsker at få slækket på ved at få overført det hele til EU ved at ophæve retsforbeholdet og dermed bringe den danske udlændingepolitik i uoverensstemmelse med EU-retten og igen give EF-Domstolen, Europa-Kommissionen, Ministerrådet og de andre EU-institutioner overmyndigheden over dansk udlændingepolitik, så de kan sige: Danmark, I tager fejl, I må ikke føre en stram udlændingepolitik.
Det er det, som en ophævelse af retsforbeholdet rettelig vil føre til, og det kan vi i Dansk Folkeparti af helt naturlige årsager naturligvis ikke støtte.
Når det kommer til forsvarsforbeholdet, er vi grundlæggende uenige i, at det er en fornuftig politik at få modpoler inden for den vestlige alliance, at skabe modpoler i den vestlige civilisation.
Sagen er jo, at det, der er ønsket, er, at man kan føre en politisk modstandskamp, en politisk modpol over for USA, og det er der ikke behov for.
Det, der er behov for, er forsoning over Atlanterhavet, ikke modpolskabelse, og det er der for vi modsætter os den her opbygning af en fælles EU-udenrigspolitik.
Dansk forsvarspolitik skal ligge i NATO-sammenhæng, og vi skal i øvrigt ikke binde os til nogen beslutninger fra Bruxelles, men stå frit.
Det er et lille lands ubetingede fordel at kunne stå frit, alliere sig med USA, hvis behovet kalder i Mellemøsten, alliere sig med Frankrig i andre sager og alliere sig med et helt tredje land i tredje sager.
Det er sådan, et lille land har succes, og den succes skal vi fastholde.
Vi kan ikke af de nævnte årsager støtte det her beslutningsforslag, men jeg har også grundlæggende indvendinger mod hele den tanke, at vi skal have eksperter til at vurdere, hvad der skal være dansk politik.
Det er jo velkendt, at for Det Radikale Venstre er det langt væsentligere, hvad forskellige eksperter rundtomkring i det danske samfund måtte mene, end hvad vi, der har et folkeligt mandat, og som befolkningen har givet sin tillid, rent faktisk mener.
Ærlig talt synes jeg det er en uskik.
Jeg synes, det er en uskik, at vi skal have nogle såkaldt uafhængige eksperter til at sige, at forsvarsforbeholdet skal afskaffes.
Hvorfor skal vi have uafhængige eksperter til at remse alle de konflikter op, hvor man altså mener at Danmark kunne have bidraget positivt, men på grund af forsvarsforbeholdet ikke har kunnet det?
Hvorfor skal vi have eksperter til at pege på de områder af udlændingelovgivningen, som Det Radikale Venstre og givetvis også eksperterne er enige om at Danmark burde have slækket på?
Vi kan jo bare høre eller printe de taler ud, som fru Lone Dybkjær eller fru Marianne Jelved og alle mulige andre, der ønsker forbeholdene ophævet, har holdt lige siden 1993.
Der er ikke behov for det.
Hvad skal det nytte andet end at føre direkte til de afstemninger, som De Radikale altid har ønsket om at ophæve forbeholdene, og som vi i Dansk Folkeparti ikke ønsker – og ikke ønsker af den simple grund, at forbeholdene betyder frihed, frihed til, at vi kan fastsætte en så stram udlændingepolitik, som vi vil, frihed til, at vi kan føre den udenrigspolitik, som vi vil.
Det er i grunden ikke så ringe endda.