Lars Løkke Rasmussen (V), 2009-04-16:
Der er en sikker hånd på rattet i forhold til at styre Danmark gennem krisen, og det var det, jeg sagde.
Regeringen overvejer hver dag, hvad det er for en situation, der er på arbejdsmarkedet.
Vi studerer løbende alle de tal, vi får ind, de indberetninger, vi får ind, både fra vores egne systemer og internationalt, og har en parathed til at dosere og lempe økonomien lige præcis så meget, som er ansvarligt i forhold til at forfølge to mål på en og samme tid.
Det er nemlig for det første, hvordan vi minimerer de menneskelige omkostninger ved, at der er krise det kan ikke gå Danmark ram forbi - og for det andet, hvordan Danmark står, når vi kommer ud på den anden side.
Risikoen ved at gøre for meget for upræcist med forkert timing er jo, at det kan have en effekt på ledighedssituationen lige nu og her, men sådan set gøre, at man i overmorgen vågner op til et alvorligere problem.
Det er altså regeringens ansvar - det er selvfølgelig et tungere ansvar at leve op til end det, man har som opposition, hvor man kan nøjes med at kritisere og byde over.
Tusind tak for det.
½ time kan man jo altid bruge til at få sagt et par borgerlige, liberale ord.
Omvendt kan man jo også sige, at hvis man skulle indskrænke sig til at reflektere over, hvad der er kommet frem af ny politik og nye bud fra oppositionen her i dag, så kunne det jo gøres ganske, ganske kort.
For det, der står tilbage efter at have siddet helt stilfærdigt og lyttet til alle de kloge ord, der er sagt i dagens løb, er, at vi på trods af statsministerskifte jo altså fortsat har en borgerlig-liberal regering med et stærkt, solidt parlamentarisk grundlag, som har en sikker hånd på rattet i forhold til at styre Danmark trygt og godt igennem krisen.
Og over for det står der så en stribe partier, som øjensynligt kan samles i det fromme håb at gøre en ende på denne regering, men som jo derudover ikke rigtig byder ind med svar.
Må jeg ikke starte med det med krisen først, for jeg synes sådan set, at vi alle sammen skylder danskerne at tale lige ud om den sag og i øvrigt afstå fra at skyde hinanden falske motiver i skoene.
På trods af det har jeg jo så hørt, også her i dag, ligesom det har været fremført i medierne, tv-indslag efter tv-indslag, at jeg personligt skulle have haft den holdning, den attitude, den bedømmelse, at det hele var overstået til sommer.
Hr. Villy Søvndal gentog det her i dag igen.
Den socialdemokratiske ordfører gjorde noget tilsvarende.
Må jeg ikke bare om det sige, at alt det her jo så beror på en lille avisartikel i Børsen med en interessant og forvrænget overskrift.
Derfor vil jeg da gerne lige helt ekstraordinært referere til Børsen, som øjensynlig på den måde altså er grundlaget for den kampagne, som S og SF fører mod regeringens kriseforståelse.
Jeg citerer selv samme avis’ leder den 7. april i indeværende år.
Og nu citerer jeg så: Men værre er det, at Socialdemokraterne fordrejer sandheden i de missiler, der sendes af sted.
F.eks. var S-leder Helle Thorning-Schmidt alle steder i weekenden ude med budskabet om, at Lars Løkke tror, at krisen slutter til sommer, og at det er uansvarligt.
Angrebet bygger på et interview, som Lars Løkke Rasmussen gav til dagbladet Børsen for en måned siden.
Her sagde Løkke ganske vist, at hvis man skal være optimistisk, kan økonomien ramme en bund i sensommeren, hvorfra den langsomt kan begynde at bevæge sig op, dog med højere ledighedstal i endnu en periode.
Men Løkke sagde også: Man skal godt nok være meget sikker på at have verdensmonopolet på at kunne se præcis, hvornår det her vender, hvis man ville investere alle sine penge på at kende det tidspunkt.
Vi kender det ikke, og det er derfor, vi har valgt at følge det dagligt og håndtere det dagligt.
Uanset, hvad man mener om krisen, er der gået mange nuancer tabt i Thornings udlægning.
Og det er simpelt hen ikke redeligt, hvis hele den politiske debat tager afsæt i falske myter, der bringes til torvs.
Danmark kan ikke gå fri af krisen.
Vi er et lille land, der har skabt både rigdom og velstand ved at være i interaktion med resten af verden.
Og når væksten bremser op i resten af verden, påvirker det også dansk økonomi.
Det er selvklart, det er selvklart.
Det, der er vores opgave herinde, og som jeg kunne ønske mig at man kunne samles om i stedet for bare mytologisk at føre kampagne mod hinanden, er at styre Danmark så sikkert igennem denne krise som overhovedet muligt.
Det kræver også - hvis vi igen tager afsæt i redeligheden - at vi siger tingene lige ud, som de er, nemlig at når krisen er international, og når Danmark henter sin velstand i samhandel med andre lande, så kan vi ikke imødegå hele denne krise alene ved at øge den indenlandske efterspørgsel i Danmark.
Vi kan ikke bygge os ud af krisen.
Det er ikke det samme, som at vi ikke også skal bygge - jeg skal vende tilbage til det om lidt - men vi kan ikke isoleret bygge os ud af krisen.
For hvis vi fuldstændig enøjet forsøger at hente hjem, hvad vi taber i eksport, ved at tage penge op af statskassen, så risikerer vi, at Danmark står afplukket tilbage den dag, konjunkturerne vender.
Så risikerer vi at forværre danske virksomheders konkurrenceevne yderligere, så risikerer vi at tabe yderligere på eksporten, og så risikerer vi i en eller anden blind jagt for at vise handling nu at svigte, ja, jeg taler ikke så meget om vores børn og børnebørn, for jeg taler i virkeligheden om os selv, fordi vi om ganske få år, når billedet er vendt, så vil stå i en meget uheldig situation.
Derfor er vi nødt til at være fuldstændig oprigtige og sige, at det, vi magter politisk, er at tage toppen af en negativ udvikling i forhold til beskæftigelsessituationen, men at der ikke findes den trylleformular, der gør, at krisen kan gå uberørt hen over Danmark.
Har regeringen så handlet?
Ja, hvis man lytter til oppositionen her i dag, kan man høre, at vi så øjensynlig bare har siddet på hænderne hele tiden.
Og jeg måtte forstå på Socialdemokratiets ordfører, at der var én rigtig ting, vi havde gjort, nemlig renoveringspuljen; det var vist det eneste rigtige, vi overhovedet havde gjort.
Så må man så konstatere, at det altså var en fejl at lave en bankpakke sidste efterår, der skulle tø pengestrømmene op i bankmarkedet.
Man må konstatere, at det var en fejl at vedtage en finanslov, som fra det forslag, der blev fremsat i august, og til det, vi vedtog hen mod jul, blev stadig mere ekspansiv og gav et bidrag til efterspørgslen.
Det var en fejl, at vi lempede erhvervskreditterne med mere end 60 mia. kr. ved at udskyde afregningen af A-skat og moms.
Det er en fejl, at de danskere, der har tvangsopsparet, på et tidspunkt, hvor det næsten gik for godt, i SP, nu får adgang til deres egne penge.
Det en fejl, at vi har fremrykket trafikinvesteringer for et milliardbeløb, endskønt oppositionen selv har deltaget i det; det er den bredeste trafikaftale nogen sinde, men det er en fejl.
Det er en fejl, at vi har lavet en renoveringspulje.
Det er en fejl, at vi har lavet en skattereform, som har en offensiv tilgang til at give familierne tilliden til deres egen økonomi tilbage.
Det hele er en fejl, for det eneste rigtige er det magiske tal på 36 mia. kr., som ingen rigtig ved hvad dækker over.
For når der bliver sagt, at der er lagt en plan frem, er det jo altså en plan, der består i, at man har lanceret et tal og har sagt, at hvis man bruger 36 mia. kr. over 2 år, så er idel lykke gjort, og så vender man så i øvrigt tilbage successivt og fortæller om, hvad der gemmer sig under de her 36 mia. kr.
De er snart ved at være brugt op; de er snart ved at være brugt op.
Regeringen har den tilgang til krisen, at vi i en kombination af for det første at få pengemarkederne til at fungere, for det andet at stimulere efterspørgslen både privat og offentligt og for det tredje ved løbende at se på arbejdsmarkedspolitikken - beskæftigelsesministeren har taget en række tiltag - skal gøre alt, hvad der står i vores magt for at minimere de menneskelige omkostninger, ved at Danmark er i krise.
Vi ønsker ikke at vende tilbage til en situation, som jeg også sagde det i tirsdags, hvor begreber som langtidsledighed og ungdomsarbejdsløshed på ny bider sig fast, og hvor man ikke bare frygter at miste sit arbejde for det er selvfølgelig aldrig rart at skulle skifte position - men man frygter det rigtig, rigtig dybt, fordi sandsynligheden for, chancen for, at det overhovedet kan lade sig gøre at finde en ny beskæftigelse, er ikkeeksisterende.
Og det var jo præcis min pointe med at trække min 19-årige søn frem den anden dag.
For det er jo uomtvisteligt sådan - det tror jeg da i hvert fald der er mange i min egen generation der kan huske - at det for år tilbage var sådan, at man gik i gymnasiet eller på teknisk skole eller i nogle af de andre ungdomsuddannelser og sådan for alvor frygtede livet efter skoleafslutning, fordi ungdomsarbejdsløshed virkelig var et begreb.
Sådan har det jo ikke været op til nu, og det, der er vores opgave, er at sørge for, at det ikke gentager sig.
Og jeg forstår, at undervisningsministeren sådan set også er indstillet på at etablere en helt fast mødefrekvens med arbejdsmarkedets parter på ugentlig basis for løbende at vurdere, om der skal foretages justeringer, der gør, at vi undgår det problem, at unge f.eks. ikke kan få en praktikplads.
Jeg kan i øvrigt oplyse omkring unge i al almindelighed, at regeringen har iværksat en række analyser med henblik på at kunne fremkomme med en vifte af initiativer op mod sommeren, der skal sikre det, der er vores ambition, nemlig at unge er i gang.
Og er man ikke i gang med et arbejde, fordi det ikke er så nemt uden kvalifikationer at finde et job, som det var for et år siden, så skal man være i gang med en uddannelse.
Det er jo sådan set også en chance for at nå de målsætninger - som jeg ellers troede at vi var enige om - om, at flere unge skal have en egentlig ungdomsuddannelse.
For det er jo en sandhed, at der i en årrække med højkonjunkturer har været en situation, hvor det for mange unge mennesker måske var mere attraktivt at springe ud på arbejdsmarkedet og tage sig et job end at gøre sin ungdomsuddannelse eller anden form for uddannelse færdig.
Nu er der en helt ny beskæftigelsessituation.
Det vil sige, at der også er en helt anden mulighed for at engagere de unge i at få en uddannelse, og det er jo en situation, der skal benyttes.
Det er jo i øvrigt bemærkelsesværdigt, at den regering, der sådan set har skabt de her resultater, nu bliver mistænkt for at være fuldstændig ligeglade med dem og for, at vi nu bare passivt vil se på, at alle de resultater, vi har opnået, tabes på gulvet igen.
Det er da en mærkværdighed.
Det er da i øvrigt også tankevækkende, at de partier - og her tænker jeg specielt på Socialistisk Folkeparti, som jo på alle måder svinger taktstokken i oppositionen - der historisk set har anbefalet os at føre en politik, som, hvis vi havde lyttet til dem, ville have forhindret os i at handle, som vi gør nu, nu skal gøre sig til overdommere for den måde, vi håndterer situationen på.
For sandheden er jo, at når det kan lade sig gøre, at vi kan tage alle disse initiativer, vi har taget, og at jeg i øvrigt kan stå her og markere en parathed til, at mere kan ske, hænger det jo sammen med, at regeringen har holdt sig for ørerne, hver gang ikke mindst Socialistisk Folkeparti har peget på, at vi skulle bruge de store overskud til flere investeringer i velfærd, til højere offentligt forbrug, og sagt: Brug nu pengene, brug nu pengene.
Det er jo kun ved systematisk at lægge det døve øre til det, at Danmark i dag står med så robust en økonomi, at vi faktisk mere end andre lande kan handle på denne krise og har et langt bedre udgangspunkt.
Med det her vil jeg sådan set bare markere, at den her konkurrence om, hvem der bekymrer sig mest om danskernes beskæftigelsessituation, håber jeg at vi kan slippe for.
Vi kan så have en politisk diskussion eller en faglig diskussion eller en holdningsmæssig diskussion om metodevalg.
Fint nok for mig, men fri mig for den der mistanke om, at vi ikke skulle kere os om menneskene i vores samfund.
Hr. Villy Søvndal var jo af to omgange inde på sådan en morsomhed omkring min fysiske statur, og der vil jeg bare sige, at der da knytter sig visse fordele til at være en lille mand.
Der er selvfølgelig også nogle problemer ved det, for man har så ikke helt det samme skarpe blik, som hr. Villy Søvndal har, for sådan meget vidtløftig snak og luftige betragtninger.
Det er så et åg, jeg må tage på mine smalle, små skuldre.
Der har så været en stærk efterspørgsel efter det brede samarbejde.
Til det vil jeg sige: Ja, gerne.
Det brede samarbejde fordrer jo, at man gør sin situation og stilling klar.
Skat er blevet nævnt som et eksempel på, at denne regering fører blokpolitik.
Må jeg ikke bare om det sige, at sådan som jeg selv erindrer skatteforhandlingerne, blev de tilrettelagt på en måde, der sådan set skulle gøre det let for alle, der ville løfte og være med.
Hr. Villy Søvndal brugte det billede, at når man så på det samlede billede af skattereformen, så det helt skævt ud.
Har regeringen så i virkeligheden stillet nogen ultimative krav om, hvordan billedet skulle se ud?
Ikke mig bekendt.
Altså, regeringen definerede en ramme for forhandlingerne - en trekantet ramme, lidt avanceret, der egentlig umiddelbart burde tale til kreativiteten.
Det var en trekantet ramme, og hvis man kunne se den ramme for sig, var man i øvrigt velkommen til at byde ind med i princippet et hvilket som helst motiv, man havde lyst til at male.
Hvad var det så for en trekantet ramme?
Det var en ramme, der gik på, at når vi var færdige med at male, skulle billedet ikke males over igen, så skulle der være et skattestop, og så skulle danskerne på ny kunne regne med, at det skattesystem, der kom ud af en reform, kunne stå i en betydelig årrække, så man kunne disponere i tillid til det.
Den anden ting var, at når vi lavede denne skattereform, som jo laves af hensyn til fremtiden for at sikre velstanden i det danske samfund til den dag, hvor krisen er slut, og vi på ny kommer til at mangle hænder på arbejdsmarkedet, så skulle vi også bruge den offensivt i forhold til den aktuelle situation, altså fuld finansiering, men løbet offensivt i gang, sådan at vi til en start gav mere ud, end vi krævede ind.
Det var den anden forudsætning.
Den tredje del af rammen var så, at det her billede skulle males med en vis hurtighed, primært jo fordi at når denne krise langt hen ad vejen i øvrigt også hviler på psykologi, altså på, at mennesker, som i øvrigt ikke er i risiko for at miste deres job, og som har udsigt til stor fremgang i deres rådighedsbeløb på grund af lønforhøjelser og skattelettelser, ville det være klogt at få fjernet den usikkerhed, der jo altid knytter sig til at diskutere skat, så hurtigt som muligt.
Altså skattestop, en offensiv indfasning og et hurtigt forhandlingsforløb.
Det var rammen.
Hvis man kunne se den ramme for sig, ville man se, at der altså var fri maling.
Men man gad ikke engang gå hen til staffeliet, og det har jeg sådan set tænkt meget over.
Jeg har tænkt rigtig meget over det, og indtil i dag har jeg kun kunnet finde en forklaring på to af elementerne.
Det er jo oplagt, at når ikke man vil være med til at tegne et skattebillede inden for en ramme, der hedder, at billedet skal stå i lang tid, så er det jo altså, fordi man er imod skattestoppet, og fordi man ikke ville give den binding, det løfte til danskerne, at de kunne regne med, at det så blev ved det, vi aftalte.
Man ville forbeholde sig retten til at komme igen og kræve ekstra ind.
Det er jo til at forstå, og det tror jeg også det er for danskerne, som de er flest.
De ved nu, at der er en opposition, som, hvis de får magt, som de har agt, altså har lysten til at lade skatterne stige.
Det andet er, at det jo kan være svært at forstå, at danskerne ikke må få flere penge mellem hænderne.
Det kan jo være svært at forstå, at de familier, der måske sidder lidt klemt økonomisk, ramt af midlertidig arbejdsløshed, ramt af bankrenter, der på et tidspunkt gik i vejret, ikke skulle have mulighed for at kunne stabilisere deres økonomi ved at få en fremgang via en omlægning af skattesystemet.
Men det kan jo kun forstås derved, at man siger: Vi ved bedre, den rigtige måde at håndtere borgernes økonomi på er ved at få pengene ind i egne folketingslommer og så lade dem blive der og at agere på vælgernes vegne.
Det er måske til at forstå alligevel.
Så er der det med hurtigheden.
Det har jeg aldrig kunnet forstå.
Men dag for dag står det alligevel klarere for mig.
Nu er det halvanden måned siden, vi lavede en aftale, og vi ved endnu ikke noget som helst om, hvad det var, vi skulle have forhandlet med Socialistisk Folkeparti og Socialdemokratiet, hvis forhandlingerne ellers var ført videre.
Er det det der med mellemskatten, der er den store forbrydelse, altså at der er 2 millioner danskere, der nu slipper for mellemskatten?
Er det det, der er galt?
Er det det, at 350.000 danskere nu slipper for at betale topskat, der er galt?
Vi får intet svar, vi får intet svar.
Jeg bliver bare nødt til at sige, at jeg trækker det her frem som et symptom på tingenes tilstand, altså at hvis man skal have det brede samarbejde, så fordrer det jo altså, at man starter med at gøre sin stilling klar.
Derfor må jeg også skuffe hr. Villy Søvndal, når hr. Villy Søvndal nu sådan glæder sig over, at nogle skulle have erklæret ham krig.
Det kan jeg klart dementere, for vi fører kun krig mod uvenner, og vi ved simpelt hen ikke, om vi er venner eller uvenner, fordi vi ved intet om, hvad Socialistisk Folkeparti i virkeligheden mener.
Så for nærværende vil jeg så bare forbeholde mig retten til både krig og kærlighed.
Det kommer, når det kommer, og det kommer, i takt med at hr. Villy Søvndal vil åbenbare for resten af verden eller i hvert fald da bare denne lille eksklusive skare, der sidder her - vi kan lade det blive mellem os til en start - hvad det egentlig er for en politik, Socialistisk Folkeparti vil føre, for vi ved det jo ikke.
Hvis vi skifter spor, kan vi jo tage retspolitikken, hvor hr. Villy Søvndal sådan kredsede lidt om, om regeringen har forskellige holdninger.
Det tankevækkende er jo, at hvis man studerer Socialistisk Folkepartis retspolitiske præstationer, er de jo hurtigt til at overse, for de er fuldstændig entydigt gået ud på, at man har trykket på den røde knap, hver gang regeringen har foreslået retspolitiske stramninger.
Gang efter gang efter gang har man trykket på den røde knap, indtil man så sprang ud og for en stund - på grund af, kan jeg forstå, en helt ekstraordinær situation - havde et helt ekstraordinært synspunkt, som man måske havde eller måske ikke havde.
Men så er det, at jeg ikke kan forstå, hvorfor man så skal skose mig og regeringen, når vi i forhold til hele spørgsmålet om unge brødre, der skubbes foran i kriminalitet, lægger op til en helt åben proces, der i virkeligheden er enormt inkluderende i forhold til alle Folketingets medlemmer.
For vi har ikke en, to, tre eller fire holdninger til det spørgsmål.
Vi har én holdning, den holdning er krystalklar, og den gav jeg udtryk for i tirsdags, nemlig at det er totalt uacceptabelt, at vi har et system, der gør, at hvis man er 14 år, 11 måneder og 20 dage, er man straf- og sanktionsfri, mens man ifalder fuld straf, hvis man er 15 år.
Det er ikke acceptabelt, og det er ikke acceptabelt, at der spekuleres i, at man kan skubbe små brødre foran sig, og at de kan begå kriminalitet straffrit.
Det vil vi lave om på.
Det er regeringens holdning.
Så skal vi finde den rigtige metode, og om metoden sagde jeg meget klart i min tale den anden dag, at den finder vi frem til, ved at vi nu tager en fordomsfri diskussion om at finde et alternativ til den eksisterende kriminelle lavalder, og oven på en sådan fordomsfri diskussion, som jo bl.a. kan tage næring af, at Ungdomskommissionen kommer med en betænkning hen mod sommer, vil regeringen komme med et udspil og et lovforslag.
Det er sådan set en helt åben politisk proces med afsæt i én og kun én holdning, og det skal vi så skoses for og først og fremmest jo altså her i Tinget i dag af den mand, der måske ellers repræsenterer den største form for omstillingsparathed i de retspolitiske debatter.
Det er da ganske tankevækkende.
Så har ud over krise, ledighed, skat og retspolitik jo også sundhed været til diskussion her i dag.
Og vi har på ny måttet lægge øre til påstanden om, at regeringen skulle have en ambition om at lave en opdeling i det danske sundhedsvæsen i et A- og et B-hold.
Det kan jeg meget klart afvise, for det, der har været regeringens ambition fra dag et helt tilbage i 2001, har sådan set været at komme den kunstige form for opdeling, vi havde i det danske sundhedsvæsen, før regeringen kom til,
Jeg ved godt, at det snart er så længe siden, at det kan være svært at huske, men hvad var situationen, før regeringen kom til i november 2001?
Jo, situationen var den, at nogle af de mennesker, der f.eks. sad på regeringsbænkene her - det var nogle af de eksempler, der var fremme i dagspressen - eller andre mennesker, der havde en vis rummelig privatøkonomi, havde en mulighed for at komme superhurtigt i behandling, for der har jo aldrig været, og der er fortsat ikke, må jeg forstå, noget forslag om at forbyde privathospitaler.
Så de var der jo, og de, der havde pengene, de, der kunne belåne friværdien, og de, der havde forsikringspolicerne, kunne så benytte det tilbud, og alle andre ganske almindelige danskere kunne bare stille sig i kø.
Det var dengang, hvor vi havde de her forfærdelige historier om mennesker, der blev presset ud af arbejdsmarkedet, fordi de ikke kunne få en banal operation.
Det var dengang, hvor vi havde de historier, hvor ideologi spændte ben for pragmatiske og fornuftige løsninger.
Det var den form for tænkning, man havde i sundhedspolitikken dengang, og det var sådan en tænkning, vi tog et opgør med, fordi regeringen havde og fortsat har det grundsynspunkt, at vi skal have et stærkt offentligt sundhedsvæsen, men at vi ikke skal være berøringsangste for også at trække privat kapacitet ind.
For det, der er det vigtigste og helt afgørende, er, at patienterne bliver behandlet til tiden.
Det er så det, som Socialdemokratiets ordfører i dag antyder skulle være en vennetjeneste.
Helt ærligt, det ord vil jeg egentlig gerne tage til mig.
Hvis vi kan være enige om at lave den fortolkning, at det handler om at være venner med patienterne, så medgiver jeg et hundrede procent, at det har været én stor vennetjeneste at lave en kursændring i det danske sundhedsvæsen, som har betydet, at vi har sat patienten - vores ven - i centrum og sikret, at hvis man ikke kan behandles til tiden, har man altså en mulighed for at blive flyttet over og blive behandlet privat.
Det er så rigtigt, at vi har måttet afmontere det for en stund på grund af de strejker, der var sidste forår, og derfor skal jeg over for hr. Jens Peter Vernersen og andre, der har bragt det frem, være den første til at indrømme, at hvis man kigger i statistikken, er den ikke særlig pæn for nærværende.
Det er uomtvisteligt rigtigt, at ventetiderne har været stigende oven på den pukkel, som sidste års strejke efterlod.
Men det er jo så ikke et argument for at blive yderligere berøringsangst.
Nej, det er jo et argument for det, som regeringen nu med sundhedsministeren i spidsen gør, nemlig at sætte fuld skrue på og sørge for, at patienterne får genvundet den patientrettighed, som er unik i europæisk sammenligning, hvor alle altså har en mulighed for at lade sig behandle til tiden.
Det sker her pr. 1. juli 2009.
Det er så rigtigt, at det, at vi også i forhold til at inddrage de private sygehuse stadigt har stået fast på ikke at være berøringsangste, så har gjort, at det fylder noget mere, end det har gjort historisk set, og det er jo også forklaringen på, at vi nu begynder at kunne se, at vi får nogle fordele på priserne, for på det her område som på alle andre områder er det jo sådan, at mængde og pris følges ad.
Det er så også baggrunden for, at der nu her laves et nyt system, som skal sikre, at vi over tid får høstet de gevinster, der ligger i, at den supplerende private sygehusmasse fylder lidt mere, og at man kan regne med, at der er en større omsætning, der lægges der.
Der er så nogle, der forsøger at tage det som et udtryk for, at der historisk skulle have fundet en overbetaling sted.
Det kan jeg klart afvise.
Det er et udtryk for, at vi nu fremadrettet høster den gevinst, der knytter sig til, at der kommer flere og større private aktører.
Jeg vil så lige på falderebet i forhold til den her replik gøre op med den misforståelse, som jo blandt andre fru Margrethe Vestager trak frem, nemlig at regeringen skulle renoncere i forhold til EU-politikken og situationen omkring de danske undtagelser.
Det kan jeg klart dementere.
Det, jeg sagde i tirsdags, følger sådan set meget fint op på den vedtagelse, der blev lavet her i Folketinget, jeg tror, det var den 10. marts i indeværende år, hvor et meget bredt flertal jo også konstaterer, at det er en god idé at have klarhed over traktatgrundlaget, før man går videre ad den vej.
Der er ét parti, der endnu mangler at melde klart ud, og jo, det er da måske tankevækkende nok det parti, der i øvrigt har fyldt en del i forhold til klarhedsmæssigt at finde ud af, hvor det egentlig er henne, nemlig Socialistisk Folkeparti.
På et tidspunkt får vi vel nogle klare meldinger fra Socialistisk Folkeparti, og det må jo så indgå i vores vurdering af, om tiden er kommet til, at der kan finde en folkeafstemning sted.
Allersidst - idet den røde lampe lyser nu - vil jeg bare i forhold til de nordatlantiske medlemmer, der tog ordet, først sige til hr. Lars-Emil Johansen, at jeg står ved, hvad jeg sagde den anden dag om, at vi nu skal have selvstyreloven på plads.
Jeg ser frem til, at det lykkes.
Jeg ser frem til at kunne fejre det på den grønlandske nationaldag.
Jeg kan bekræfte, at den position, Grønland derved får, jo efterfølgende så kommunikeres ud i verdenssamfundet.
Det påtager vi os ansvaret for.
Jeg skal ikke forsøge at returnere på færøsk, men jeg forstod alt, hvad der blev sagt, og jeg bilder mig selv ind, at jeg forstår så meget færøsk, også med hensyn til færøsk kultur og politik, at jeg ved, at de synspunkter, hr. Høgni Hoydal har givet udtryk for her på talerstolen i dag, ikke er de eneste synspunkter, der er repræsenteret i den færøske debat i spørgsmålet om rigsfællesskabet.