Holger K. Nielsen (SF), 2011-05-27:
USA kan ikke længere styre verden efter sit eget forgodtbefindende, men udfordres af nye stormagter som Brasilien, Sydafrika og ikke mindst Kina.
Det er helt, helt afgørende, at denne forandring i magtbalancerne også afspejler sig i de valg, vi skal træffe i dansk udenrigspolitik.
Vi har en fundamental interesse i et fornuftigt forhold til Kina, dette enorme land, der er så svært at forstå, et land, der kalder sig kommunistisk, men hvor den praktiserende kommunisme er så langt fra den oprindelige betydning af dette ord, som overhovedet tænkes kan, et land, hvor Konfutse spiller en større rolle end Marx, et land, der har store demokratiske problemer, men alligevel har været i stand til at skabe store økonomiske fremskridt de seneste år.
Det har vi en interesse i, ikke kun af hensyn til Kinas økonomiske betydning, men nok så meget, fordi Kina også er blevet en sværvægter i den globale politik.
Jeg bruger meget bevidst udtrykket et fornuftigt forhold, for det er noget andet end et ukritisk forhold, for der er meget at kritisere.
Overgreb på menneskerettigheder og informationsfrihed, enorme økonomiske uligheder gennem den buldrende kapitalisme, Kina udsættes for, et demokratisk underskud af dimensioner og en på mange måder kynisk udenrigspolitik, der holder hånden over grusomme diktatorer, og en politik over for Tibet, der har været præget af magtarrogance og overgreb.
Men det skal også huskes, at Kina i dag er et langt bedre sted at bo end under kulturrevolutionens excesser og de første år efter Maos fald, hvor økonomien var præget af ineffektivitet, og hvor de demokratiske fremskridt var små.
På trods af de kritiske forhold er den politiske og økonomiske udvikling i Kina i de senere år et fremskridt, og det er et fremskridt, som vi også globalt har set glæde af.
Naturligvis skal vi have et fornuftigt, men ikke ukritisk, forhold til en så vigtig aktør i den globale politik.
Forholdet til Kina blev slået noget ud af kurs sidste år, da statsministeren mødte Dalai Lama.
Den kinesiske reaktion var urimelig, for den danske statsminister har selvfølgelig ret til at møde, hvem han vil, og han satte jo hverken spørgsmålstegn ved den danske etkinapolitik eller Kinas territoriale integritet.
Ikke desto mindre opstod der et problem, som var reelt, og som vi havde en interesse i at få løst.
Der blev ikke tale om nogen undskyldning fra dansk side.
I stedet for kom denne verbalnote, som er et stykke diplomatisk arbejde i fuldstændig klassisk forstand.
Kinesernes bekymring gik på den territoriale integritet, og der siger vi så i verbalnoten: O.k., jamen den bekymring synes vi ikke man skal tage så alvorligt, for vi har ingen problemer med at bekræfte, at den territoriale integritet står ved magt.
Det er jo det, som er øvelsen i alt det her, og det er jo det, som verbalnoten også beskriver.
Man kan diskutere, om vi skulle være gået ind i den her proces.
Vi syntes, at det var rigtigt at gøre det.
Men det betyder jo ikke, og det er vigtigt at få understreget, at vi har lagt os ned for Kina i forbindelse med at kunne kritisere Kinas overgreb på menneskerettigheder, heller ikke i forhold til at kunne støtte forhandlingerne om mere autonomi til Tibet, heller ikke til at kunne kritisere kinesiske overgreb i Tibet, for de foregår stadig væk, og den slags skal vi kritisere.
Derfor synes jeg ikke, at den her semantiske exces, som hr. Søren Espersen har excelleret i i dag, giver et særlig fornuftigt bidrag til, hvordan vi kan formulere dansk udenrigspolitik i forhold til Kina og andre væsentlige problemer i den globale politik.