Søren Pind (V), 2012-01-20:
Udenrigsministeren svarer, at han er helt opmærksom på problematikken, som består i, at hvis Iran først har atombomben, er sanktionsregimet mislykkedes.
Men sagen er jo også den, at hvis der er tale om 6 måneder og ikke 1½ år, må man jo overveje en anderledes hård kurs, hvis det skal lykkes at få gjort noget ved tingene rettidigt.
Derfor vil jeg egentlig godt bede udenrigsministeren om at afgive et tilsagn om, at han vil vende tilbage med en kommentar til artiklen i Foreign Affairs og den beskrivelse, der kommer fra et uafhængigt institut, af, at man forventer, at de allerede i løbet af 6 måneder vil være i stand til at producere en atombombe.
Først og fremmest vil jeg gerne takke regeringen for redegørelsen, og jeg kan næsten gætte mig til, at hr. Villy Søvndal allerede synes, jeg er på rette spor.
Den giver et udmærket overblik over verdens sikkerhedspolitiske udfordringer, man kan måske ikke ligefrem påstå, man drukner i detaljer ved gennemlæsningen, men jeg vil forsøge at gøre mit indlæg kort.
Jeg er glad for, at regeringen har overtaget VK-regeringens udenrigspolitiske grundsætning: at udenrigs-, forsvars-, sikkerheds- og udviklingspolitik er et hele.
Det fortjener regeringen rigtig megen ros for.
Når regeringen gør noget fornuftigt, skal man bemærke det.
Jeg glæder mig over det.
De ting hænger nemlig uløseligt sammen nu til dags.
Vi kan ikke skelne skarpt mellem de politikker og de værktøjer, men må arbejde fleksibelt med alle dele af værktøjskassen, hvis Danmarks interesser skal fremmes på den bedst mulige måde.
Når man læser redegørelsen, bestyrkes man jo desværre i, at verden ikke kun byder på fred og fordragelighed, men også har sin del af kaos og ufred, og at uoverskueligheden er stor.
Jeg noterer mig ud fra redegørelsen, at NATO selvsagt stadig er det centrale omdrejningspunkt for Danmark, når der er brug for reel handling i sikkerhedspolitiske aktioner rundtom på kloden.
Jeg noterer mig, at EU prøver at samle kræfterne mere på det udenrigsog sikkerhedspolitiske område, men at Danmark fortsat er stærkt hæmmet af det forbehold, vi har her.
Jeg noterer mig, at al-Qaeda er svækket efter Osama bin Ladens længe ventede død, men at truslen fra de ekstremistiske kræfter i stedet decentraliseres mere og oppebæres af forskellige knopskydninger rundtomkring i verden.
Jeg noterer mig, at det arabiske forårs konsekvenser sikkerhedspolitisk endnu ikke kan fastslås; at udenrigsministeren heldigvis stadig fastholder sin nye og mere forsvarlige kurs i spørgsmålet om en godkendelse af en palæstinensisk stat frem for som tidligere at promovere dansk enegang i spørgsmålet, uanset konsekvenserne for Israel.
Jeg noterer mig, at vi må sande, at vi stadig ikke har fundet noget, der ligner bare begyndelsen på løsningen af problemerne i Somalia.
Vi burde i mine øjne satse helhjertet på en regional tilgang til landet, hvor vi som første prioritet redder det, der reddes kan, og i særdeleshed burde vi kaste blikket på det velfungerende Somaliland i nord, som vi bør knytte os særdeles tæt til, ja, man kunne overveje at indlede drøftelser med landet eller området om en eventuel anerkendelse for derved at sikre et godt eksempel for resten af Somalia.
Det kunne jeg egentlig godt tænke mig at høre udenrigsministerens tanker om.
Det var historisk.
Det er ikke overraskende, men kunne ministeren uddybe det, og hvad regeringens tanker er i den forbindelse?
Dernæst er det Syrien: Hvad er tankerne i forhold til regimets overgreb, og hvad er vore muligheder for at presse regimet?
Hvor ender det henne?
Hvad er de overordnede instrukser til den nye ambassadør, som ministeren har planlagt at sende til Damaskus?
Hvilken dansk indsats er det tanken at ambassadøren skal stå i spidsen for?
Så har vi spørgsmålet om Iran: I 2011 havde jeg den fornøjelse at blive beskyldt for alverdens fortrædeligheder af det iranske styres repræsentant i Danmark, og lige så glad jeg er for den tidligere og den nuværende udenrigsministers ros, lige så meget vil jeg tage det iranske styres repræsentanter i Danmarks skældud som et adelsmærke og et ridderslag.
Men i denne sammenhæng roste den iranske repræsentant jo udenrigsministeren for hans kurs.
Man kan såmænd stadig finde iranernes rabiate ordvalg på ambassadens hjemmeside – lad det være, selv om det dog er usædvanligt og uklædeligt, at et fremmed land ligefrem benytter personlige angreb på folkevalgte politikere i et forsøg på at retfærdiggøre deres uansvarlige handlinger.
Det, jeg godt vil bede udenrigsministeren om, er at sætte lidt flere ord på problemstillingen omkring Iran; det er behandlet noget kort og generelt i redegørelsen.
Hvad er tankerne i forhold til sanktionernes effekt?
Det nytter jo ikke noget at lave sanktioner, hvis de først træder i kraft, efter at Iran har udviklet atomvåben.
Så vidt jeg har forstået på ministeren, er det hans opfattelse, at der går ca. 1½ år, før Iran kommer i besiddelse af atomvåben.
I det seneste nummer af magasinet Foreign Affairs kan man imidlertid læse, at tidshorisonten nærmere er 6 måneder.
Det er skræmmende læsning, al den stund at det øjeblik våbnene er en realitet, er spillet et andet, så sidder Iran i førersædet.
Derfor er spørgsmålet: Hvad er regeringens underretninger?
Kan vi være sikre på, at den vurdering om, at der går ca. 1½ år, er rigtig?
Er det sådan, at alle sanktionsovervejelserne er lagt an på, at der går 1½ år, eller er der andre overvejelser?
Afsluttende kunne det være interessant at høre, om ministeren stadig under alle omstændigheder, uanset begivenhedernes gang, vil udelukke noget, f.eks. en militær nålestiksaktion.
Er det sådan, at der uanset hvad er grænser for, hvad ministeren synes der skal foretages i den her sammenhæng?
Er der med andre ord værre onder, end at Iran får atomvåben?
Er Iran med andre ord fredet?
Eller har regeringen på det punkt eventuelt et nyt standpunkt – det er jo ikke helt ubekendt for tiden?
Tak for ordet.