Brian Mikkelsen (KF), 2014-05-08:
Parlamentarismen blev indført i Danmark i 1901.
Vi havde haft en periode med provisoriske love, Estrup, som fra 1885 og nogle år frem, 9 år frem, regerede, ikke sammen med et folketingsflertal, men imod et folketingsflertal.
Det blev ændret grundlæggende, da der kom en Venstreregering til i 1901, så vi fik et system baseret på Folketingets flertal.
Det blev nedskrevet i grundloven i 1953 – ingen over og ingen ved siden af Folketinget.
Nu oplever vi så den noget aparte situation, at en regering vil sidde et flertal fra Folketinget overhørig, med en minister, som ellers er sympatisk og dygtig, men fra Det Radikale Venstre, som selv blev etableret i 1905 på basis af noget splittelse i forhold til Venstre, men på baggrund af et opgør imod provisoriske love og mod den enevældige magt, som højre sad på frem til 1901.
Og nu oplever man så en regering, som vælger bevidst at ignorere et flertal i Folketinget.
For hvad er situationen?
Situationen er jo den, at der blev indgået en politisk aftale i november 2010, som blev vedtaget i Folketinget, og som trådte i kraft den 1. januar 2012, om et optjeningsprincip for at sikre et værn for offentlige ydelser i Danmark, for at man skulle optjene retten til offentlige ydelser ved at bo og arbejde og betale skat i Danmark, et fornuftigt optjeningsprincip, som betyder, at man skal arbejde i op til 2 år for at få den fulde børnecheck.
Vi mener nemlig ikke grundlæggende, at det er rimeligt, at man fra første dag i Danmark får adgang til at optjene velfærdsydelser, som det har taget generationer at bygge op.
Vi har jo en noget særegen samfundskonstruktion i Danmark, hvor vi har et skatteyderfinansieret system.
De fleste andre lande, som vi normalt sammenligner os med, er bygget op på en finansiering bestående af skat, fradrag, brugerbetaling, forsikringsprincipper.
Vores er næsten udelukkende finansieret og bundet op på et skatteyderfinansieret system.
Det gør det meget sårbart i en international verden og i et system, hvor vi gerne vil have mest mulig fri bevægelighed.
Der er det altså ikke grundlæggende rimeligt, at man bryder den samfundskontrakt, den legitimitet, der ligger i, at vi har bygget vores samfund op, ved at man er her, arbejder her, betaler skat her og på den måde er med til at finansiere samfundet.
Derfor indførte vi et optjeningsprincip, som jo indtil nu har sikret, at modtagere af børnefamilieydelser og børnetilskud har en reel tilknytning til det danske samfund.
Vi var dengang naturligvis opmærksom på, at der, afhængigt af hvilken model der blev valgt, kunne være problemer i forhold til EU-retten i forbindelse med begrænsninger i andre EU-borgeres ret til velfærdsydelser.
Derfor blev der også nedsat et udvalg i regeringen, som kiggede på de her ting, arbejdede meget ihærdigt og professionelt med det, og vi kom frem til det forslag, som blev vedtaget i Folketinget – optjeningsprincippet.
Indførelsen af optjeningsprincippet blev således vurderet i forhold til EU-retten og udformet på en sådan måde, at den var juridisk holdbar.
Konkret skulle ydelsesmodtagerne have haft bopæl eller beskæftigelse i Danmark i 2 år inden for de seneste 10 år for at få fuld ydelse.
Så sker der det, at den nuværende regering modtager en skrivelse fra en embedsmand i Bruxelles i april 2013, hvori der står, at optjeningsprincippet er i strid med EU-retten.
Forskellige former for aktindsigt og spørgsmål til regeringen har jo ligesom sandsynliggjort og åbenbaret, at regeringen intet, intet overhovedet, gjorde for at udfordre det eller søge fælles fodslag med vore nabolande, som har tilsvarende udfordringer.
Endvidere har vi jo ikke oplevet, at regeringen op til tidspunktet, hvor man traf beslutningen om at skrotte optjeningsprincippet, altså i sommeren 2013, har villet indgå i en konstruktiv dialog om måder, hvorpå vi kunne sikre ret og rimelighed i vores velfærdssystem.
I den forbindelse er det jo meget relevant at spørge, som Venstres ordfører, hr. Torsten Schack Pedersen, også spurgte: Hvad er det for et beslutningsgrundlag, der har ligget til grund for regeringens vurdering af det her?
Det har vi spurgt om i det ene møde efter det andet.
Vi har ikke fået noget svar.
Vi har ikke fået noget svar, andet end at det har været vurderet internt i regeringen, samtidig med at vi har fået det svar, at man ikke har været i dialog med Kommissionen om det, og vi har også fået det svar, at man ikke har tænkt sig at prøve sagen ved domstolen.
I lyset heraf har vi taget forskellige tiltag.
For det første har vi opfordret regeringen til at prøve sagen i Bruxelles, tage en dialog med Kommissionen og i sidste ende tage sagen ved EU-Domstolen.
Dialogen i Bruxelles kunne passende foretages i samarbejde med lande som Tyskland, Frankrig, Sverige, Østrig, Holland og Finland, som har den samme tilgang som Danmark til, at EU ikke skal være en social union.
Den største proeuropæiske statsleder, som vi vel har i øjeblikket, Angela Merkel, kristdemokrat, min partifælle fra Tyskland, er citeret for at sige – og jeg citerer Angela Merkel
Hvis den frie bevægelighed vil have som konsekvens, at alle og enhver, der søger arbejde i Europa, har mulighed for at komme til Tyskland og modtage den tilsvarende offentlige ydelse som den, der længe har været gældende i Tyskland efter 20, 30, 40 års arbejde, så er det ikke den fortolkning af fri bevægelighed, jeg ønsker mig.
Angela Merkel siger videre: Ingen af vores lande vil kunne holde til det pres, fordi vi er ikke nogen social union. Så der er altså en koalition, ikke af villige parter som i en anden stor international sag for nogle år siden, men her en koalition af interesserede, meget EU-konstruktive og positive lande, toneangivende lande, som er interesseret i at sikre nogle værnsregler, så EU ikke bliver en social union.
Det er det, hele diskussionen jo handler om i dag.
Det handler om, at for at bevare det samfund og den velfærdskonstruktion, vi har i Danmark, er det nødvendigt, at man får set på nogle værnsregler, som både giver legitimitet i forhold til skatteborgerne, men også giver legitimitet i forhold til den opfattelse, som vi for øvrigt deler med regeringen, af, at EU er til kæmpefordel for det danske samfund.
På de fleste leder og kanter er EU til fordel for det danske samfund.
Og så er en diskussion om et hullet velfærdssystem, hvor der ikke er tilstrækkelige velfærdsregler, til skade for den diskussion.
Så derfor har vi det dobbelte formål, nemlig at vi godt vil have diskussionen om EU op i gear for ligesom at se alle de positive fordele, der er ved at være i EU, men vi har også en interesse i grundlæggende at forsvare den model, vi har i Danmark.
Det kan man efter vores mening kun gøre ved at tilbyde det politiske flertal, at der kommer nogle fornuftige værnsregler, som betyder, at man ikke bare har adgang til at optjene retten til offentlige ydelser i Danmark fra den dag, man kommer til Danmark.
Så det er det, den grundlæggende diskussion handler om.
Vi har været til flere møder med regeringen, og jeg synes, at regeringen er blevet mere konstruktiv.
Ministeren har også bevæget sig, og det er nogle ganske fornuftige snakke, vi har.
Men vi er jo ikke kommet ud af stedet.
Vi har ikke fået løst det grundlæggende problem, der er i at sikre nogle vandtætte værnsregler, som betyder, at der for det første er legitimitet i vores samfund til den måde, vi har indrettet vores samfund på, og for det andet, at man ikke bare kan komme til Danmark og modtage offentlige ydelser uden at have bidraget til den konstruktion, som vi nu engang har finansieret gennem generationer.
Derfor er det en grundlæggende og vigtig debat, vi har i dag, både om selve respekten for Folketinget, men også om det rent principielle i, at vi altså her skal have lavet en fremtidssikring, som værner og beskytter det velfærdssamfund, som et meget stort flertal i Folketinget også gerne vil forsvare og også have som konstruktion i årene fremover.