Stine Brix (EL), 2014-05-20:
Tak for det.
L 189 er, som flere har sagt, en tilpasning af sundhedsloven i forhold til det lovforslag, vi lige har behandlet, som handler om at indføre muligheden for juridisk kønsskifte.
Det indeholder flere forskellige ting.
For det første er der en række konsekvensrettelser i forbindelse med det juridiske kønsskifte, hvor man ændrer ordlyden, så det passer til det med det nye juridiske kønsskifte.
For det andet fjernes udtrykket om, at det skal medføre betydelige sjælelige lidelser som en del af kravet for, at man kan få en kastration og dermed det fulde kirurgiske kønsskifte.
For det tredje nedsætter man aldersgrænsen fra 21 år til 18 år for at kunne få det fulde kirurgiske kønsskifte.
Det er nogle forbedringer, som vi godt kan støtte.
Men vi står ikke med armene over hovedet, når det gælder det her lovforslag, og det er af nogle af de samme årsager, som SF's ordfører lige har været inde på.
Nu skriver man så, at et kriterie for, at nogen kan få et kirurgisk kønsskifte, skal være den her diagnose, der hedder transseksualitet.
Men som det anføres fra Aalborg Universitets side, hvor de jo har en sexologisk forskningsenhed, så findes der ingen eksakt objektiv lægefaglig viden eller lægefaglig diagnostik vedrørende transseksualitet – det kan man simpelt hen aldrig opnå – alene af den grund at transkønnethed i definitionen af begrebet er et subjektivt fænomen, som man dermed ikke kan diagnosticere sig frem til.
Og derfor mener vi, at kriterierne for at kunne få adgang til behandling burde være, at man opfatter sig selv som transkønnet, altså at man lever op til det her subjektive kriterie, at det er et vedholdende ønske, og at der ikke er nogen kontraindikationer for behandlingen, det kunne f.eks. være psykiatriske kontraindikationer eller somatiske kontraindikationer, som der også kan være, hvis det handler om hormonbehandling eller kirurgisk behandling.
Det burde sådan set være tilstrækkeligt for at kunne få adgang til behandling.
Som det også fremgår af ministeriets kommentarer til høringssvarene, altså af høringsnotatet, er det også allerede i dag sådan, at ikke alle transkønnede kan opfylde kriterierne for at blive diagnosticeret.
Vi har altså en gruppe, som man anerkender som transkønnede, men som alligevel ikke kan få adgang til behandling, fordi de ikke lever op til kriterierne for diagnosen og det system, man har sat op om overhovedet at kunne leve op til det.
Det bemærkes i lovforslaget også, at det skal være et længerevarende forløb.
Jeg synes, det er ærgerligt, at der ikke bliver sat en grænse for, hvor lang tid det må tage – der er ingen øvre grænse her.
Vi ser allerede i dag nogle meget, meget lange forløb – 2 år, 4 år, 6 år – før folk får enten tilsagn eller afslag på, at de kan få adgang til behandling.
Så hvad blev der af udredningsretten og af behandlingsgarantien for de transkønnede?
Vi er også enige i, at det bør være muligt at få behandling andre steder end på Sexologisk Klinik, men det drejer sig primært om hormonbehandlingen og den kirurgiske behandling, som ikke har med kastration at gøre.
Når det gælder de egentlige kirurgiske indgreb i forhold til kønsorganer og kønskirtler, mener vi faktisk, at man burde overveje at lave et nordisk samarbejde for at kunne hæve kvaliteten ad den vej.
Det er jo i dag ganske, ganske få operationer, der bliver udført på Sexologisk Klinik, så at tale om kvalitet i den sammenhæng synes jeg godt nok er at stramme den en hel del.
Ja, det er vores kommentarer til det.
Vi støtter det som sagt, men der er lang vej endnu, før behandlingen for transkønnede efter vores mening er i orden.