runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Maja Panduro (S), 2010-02-10:
Hvordan mener ministeren at kravet om nulvækst i kommunerne i de kommende år, der vil koste det offentlige 10.000 job, harmonerer med valgløfter fra 2007 om mere og bedre velfærd?
Ifølge Finansministeriets egne regneregler, er det jo sådan, at der skal være en vækst i kommunernes serviceudgifter på 0,9 pct. for reelt at sikre et uændret antal kommunalt ansatte pr. bruger.
I overensstemmelse hermed har regeringen jo i øvrigt så sent som i sin seneste økonomiske redegørelse fra december lagt op til en offentlig servicevækst på 1 pct.
Men nu har regeringen jo så meldt ud, at der skal være nulvækst i den offentlige sektor og i kommunerne.
Et fald i realvæksten fra de 0,9 pct., som ville sikre et uændret antal kommunalt ansatte pr. bruger, ned til 0 pct. i 2011 og 2012, vil betyde besparelser på 2 mia. kr. i 2011 stigende til 4 mia. kr. i 2012.
I 2007 lykkedes det for Venstre at bilde danskerne ind, at man sagtens kunne få både skattelettelser og mere og bedre velfærd.
Nu er skattelettelserne så igen rullet ind over os, mest i Whiskybæltet og mest hos bankdirektørerne og ministrene.
Velfærdsforbedringerne venter vi stadig væk på.
Nulvækst, sådan som det er blevet meldt ud af bl.a. finansministeren, er lig med nedskæringer.
Vil ministeren afvise, at hvis man gennemfører den her kommunale nulvækst og pålægger kommunerne at have nulvækst, vil det mindske antallet af medarbejdere og mindske antallet af varme hænder til vores børn og vores ældre?
Karen Ellemann (V), 2010-02-10:
Det var jo en hel masse spørgsmål, som kan være vanskelige at besvare på en kort taletid her.
Der bliver stillet spørgsmål om, hvorvidt regeringens målsætninger om mere og bedre velfærd for pengene nu også kan blive gennemført, og til det kan jeg sige: Jamen det er da allerede i fuld gang med at blive gennemført, for der er allerede afsat til midler til kvalitetsforbedringer i kommunerne også i de kommende år, og i år er der sågar afsat og kommet ekstra midler i spil i kommunerne med en fremrykning af kvalitetsfondsmidlerne.
Så det her billede, som jeg godt er klar over at oppositionen bruger en masse krudt på at prøve at skabe, kan jeg simpelt hen ikke genkende, slet ikke med de helt klare målsætninger, som netop bliver gennemført ude i kommunerne.
Maja Panduro (S), 2010-02-10:
Jeg stillede faktisk kun et spørgsmål her i runde to, og det var, om ministeren vil afvise, at en kommunal nulvækst, sådan som regeringen har meldt ud, ville betyde færre varme hænder til vores børn og til vores ældre.
Det er jo sådan, at hvis kommunerne skal spare, og det skal de, hvis de får lagt en nulvækstramme ned over sig, så er det jo altså personalet, som er det, der virkelig koster noget, som det derfor vil være mere end vanskeligt for en kommunalbestyrelse at friholde for besparelser, hvis besparelserne skal op i den her størrelsesorden.
Karen Ellemann (V), 2010-02-10:
Jeg er helt med på, at spørgeren formodentlig er inspireret af Arbejderbevægelsens Erhvervsråds analyse, som netop har forsøgt at tegne et billede af besparelser og 10.000 færre offentligt ansatte i de kommende år, og til det må jeg sige, fuldstændig som finansministeren også har sagt her i løbet af dagen, at den analyse er fuldstændig vildledende.
Rasmus Prehn (S), 2010-02-10:
Nu er det jo meget karakteristisk for den her regering, at hver gang der er et eller andet, som går regeringen imod, er det bare fuldstændig vildledende, det har ikke noget på sig osv.
Sagen er den, at vi giver skattelettelser til de allerrigeste i Danmark i 100.000-kroners-klassen, og alligevel skal vi nu ud at spare på det kommunale område.
Sagen er også den, at i en situation, hvor regeringen har sagt, at der aldrig nogen sinde er brugt så mange penge på det offentlige som nu, har vi en situation, hvor det bl.a. er sådan på børneinstitutionsområdet, at forældrene skal betale mere i takst, men normeringen bliver ringere.
Så hvordan går det ikke, når der kommer nulvækst?
Det må da alt andet lige betyde, at der skal spares endnu mere, at der bliver endnu færre pædagoger, endnu færre skolelærere og endnu færre SOSU-assistenter på plejehjemmene.
Og er det ikke et klart løftebrud i forhold til, hvad man lovede i 2007?
Karen Ellemann (V), 2010-02-10:
Lad mig starte med at slå fast, at udgangspunktet for spørgsmålet er galt.
De økonomiske rammer for kommunerne i 2011 og frem er endnu ikke fastlagt.
Det sker først ved økonomiforhandlingerne mellem regeringen og KL engang i løbet af foråret, om 4-5 måneder.
Med den økonomiaftale, der indgås hvert år mellem parterne, sikres det, at kommunerne har økonomi til at løfte de aftalte opgaver i det kommende år.
Samtidig sikrer det kommunale finansieringssystem, at kommunernes økonomi i vidt omfang bliver afskærmet mod den aktuelle krise.
Vi må forvente, at vi skal holde igen med udgiftsvæksten i den offentlige sektor i de kommende år, men tilbageholdenhed efter de senere års udgiftsvækst er jo ikke ensbetydende med besparelser og færre offentligt ansatte.
Jeg er vant til retorikken fra hr. Rasmus Prehn omkring ønsket om at give en indrømmelse i forhold til løftebrud, men nej, jeg kan på ingen måde sige, at der skulle være tale om løftebrud.
Sandheden er jo, at der aldrig er brugt så mange penge på de store velfærdsområder, som der bruges i dag, og heller ikke i faste priser.
Det offentlige forbrug er under den nuværende regering altså væsentlig højere, end den socialdemokratisk ledede regering lagde op til i 2001.
Og så siger jeg så, som jeg også sagde som besvarelse på det første spørgsmål, at en tid med mere begrænset vækst selvsagt vil stille større krav om en fornuftig prioritering af midlerne.
Det gælder f.eks. ved ændringer i befolkningssammensætningen, hvor der kan være behov for at flytte midler fra et område til et andet, og her kan der altså også være forskel fra kommune til kommune.
Der må jeg bare igen sige, at jeg har fuld tillid til, at den enkelte kommunalbestyrelse foretager en fornuftig prioritering, men samtidig er det altså også vigtigt for mig at understrege, at sådan nogle tilpasninger og prioriteringer jo altså ikke nødvendigvis er ensbetydende med serviceforringelser.
Kirsten Brosbøl (S), 2010-02-10:
Jeg ved ikke, hvordan ministeren kunne slutte ud fra det, jeg sagde, at jeg vil klientgøre nogen som helst.
Jeg sagde endda – tror jeg – meget klart i mit spørgsmål, at jeg synes, at det er fint at sende brev ud til alle 60.000 unge.
Det besvarer bare ikke det spørgsmål, som ministeren jo selv rejser ved at adressere problematikken omkring drengene.
Det er det, jeg bare siger i al stilfærdighed.
Ministeren begrunder nærmest det her brev med, at der er et problem særlig med drengene, og så sender man et generelt brev ud.
Det er fint at sende det brev ud, vil jeg gerne sige for tredje gang.
Jeg efterspørger bare nogle konkrete, målrettede initiativer, som adresserer kønsproblematikken i det her problem, for det gør brevet sådan set ikke.
Jeg er sådan set meget optaget af, at vi altså her har at gøre med en gruppe, som har risiko for at sakke gevaldigt bagud i samfundet, hvis ikke vi får rettet op på den skævhed.
Jeg er meget optaget af, at vi ikke får den uddannelseskløft, der jo bliver skabt, hvis vi ikke får rettet op på det her problem.
Der synes jeg at regeringen svigter fuldstændigt, når man ikke kan levere nogle konkrete bud på, hvad man vil gøre for at adressere den specifikke målgruppe.
Helge Sander (V), 2010-02-10:
Jeg så meget gerne, at der var endnu flere drenge, men med det her seneste, som nærmere var et indlæg, end det var et spørgsmål, har jeg næsten fået det indtryk, at vi er tilbage i den her socialdemokratiske grundmodel med, at vi skal klientgøre en gruppe.
Det får fru Kirsten Brosbøl mig ikke med på.
Det synes jeg ville være en helt fuldstændig forkert drejning, og derfor vil jeg heller ikke acceptere en idé om, at vi bare skulle have sendt ud til drengene i den gruppe af de 60.000.
Derfor har vi sendt ud til alle, men – og det kan måske glæde fru Kirsten Brosbøl – i de mange debatter, som jeg jo heldigvis har haft mulighed for at deltage i den sidste uges tid, har jeg fokuseret meget på drengene, lige så vel som vi også gør her i aften.
Det synes jeg er helt fint, og det er det, der må være det centrale, nemlig, at vi gør opmærksom på, at der er nogle fantastisk gode uddannelsesmuligheder i Danmark, og at vi har nogle fantastisk gode rammer, ikke blot gode uddannelser, men også nogle økonomiske forudsætninger, der er helt exceptionelle.
Kim Mortensen (S), 2010-02-10:
Er ministeren enig i udtalelser fra sin partifælle energiordfører Lars Christian Lilleholt om, at en større CO 2 -reduktion vil medføre tab af danske arbejdspladser?
Kirsten Brosbøl (S), 2010-02-10:
Hvad mener ministeren er forklaringen på, at kun knap 37 pct. af drengene får en videregående uddannelse mod 53 pct. af pigerne?
Helge Sander (V), 2010-02-10:
Det er tal, der er bekymrende, det er der ingen tvivl om, og jeg tror, vi må konstatere, at forskellen mellem andelen af piger og andelen af drenge, der får en videregående uddannelse, skabes flere steder i uddannelsessystemet.
For det første er der færre drenge end piger, der får en ungdomsuddannelse, nemlig 77 pct. af drengene mod 82 pct. af pigerne.
For det andet bliver færre drenge optaget på en videregående uddannelse, hvilket jo bl.a. er en konsekvens af, at færre drenge har en adgangsgivende eksamen.
Gennemførelsesprocenten for drengene er nemlig 80, hvorimod den er 85 pct. for pigerne
Så det er i hvert fald tre bud på, hvorfor situationen ser ud, som den rent faktisk gør.
Kirsten Brosbøl (S), 2010-02-10:
Så er det jo fristende at spørge, hvorfor det så ser sådan ud i det øvrige uddannelsessystem, og der er jeg godt klar over, at vi måske skal have en anden minister på banen for at kunne få besvaret det spørgsmål.
Nu henviser videnskabsministeren til, at problemet er i, hvad skal man sige, fødekæden op til de videregående uddannelser, men det, jeg godt kunne tænke mig at høre ministerens overvejelser om, er jo, hvad årsagen er til det.
Er der nogle sådan mere strukturelle, socioøkonomiske grunde til, at vi ser den udvikling, vi gør, i forhold til kønsopdelingen i uddannelsessystemet?
Altså, det er jo ikke noget nyt.
Nu har vi lige haft et spørgsmål til ligestillingsministeren om kønsopdelingen på arbejdsmarkedet og i erhvervs- og uddannelsesvalget, og det er jo ikke noget nyt.
Men vi kan simpelt hen se nogle nye tendenser, i forhold til hvem det er, der gennemfører uddannelserne, og der er der altså nu flere og flere drenge, der falder ud af systemet.
Man kan jo sige, at for regeringen må det være bekymrende at være vidne til en udvikling, som f.eks. af Politiken midt i januar blev beskrevet, som at der er et nyt proletariat på vej af hvide unge mænd, som ikke får en uddannelse, og som, i og med at ufaglærte arbejdspladser forsvinder, altså bliver overladt til en tilværelse på overførselsindkomst.
Det er jo interessant at høre regeringens reaktion på den udvikling – for man kan jo ikke benægte den, uanset om man så er enig i det prædikat, Politiken sætter på det – hvor drengene i højere og højere grad sakker bagud i forhold til pigerne i uddannelsessystemet generelt og altså specifikt på Videnskabsministeriets område i forhold til de længere videregående uddannelser.
Så har ministeren et bud på de mere grundlæggende årsager til, at vi ser den udvikling, vi gør?
Helge Sander (V), 2010-02-10:
Nu vil jeg straks sige, at jeg mener, det er tal, som er bekymrende, uanset om man er i regering eller man er i opposition, og det er vel også grunden til, at fru Kirsten Brosbøl har valgt at sætte fokus på det her i aften.
Og som jeg har forsøgt at sige, dels i mit korte svar, dels i den debat, der har været i den forgangne uge, så er der ikke sådan en eller to eller måske tre årsager, ej heller hvis man går et spadestik dybere.
Jeg vil dog sige, at jeg slet ikke kan genkende det, der stod i den artikel i Politiken, som jeg ikke har set, men som fru Kirsten Brosbøl henviser til, at der skulle være tale om et proletariat.
Vi taler altså om folk, der har fået en gymnasial uddannelse, så det er ikke således, at jeg synes, vi nu her i aften skal begynde at klientgøre en gruppe drenge, som trods alt er kommet ud af starthullerne.
Men vi vil gerne have dem videre, og der har vi et mål, som jeg ved vi er enige om, og derfor har vi også lavet nye tiltag både i år og sidste år.
Kirsten Brosbøl (S), 2010-02-10:
Jeg kan forsikre ministeren for, at vi i Socialdemokratiet bekymrer os rigtig meget for den her udvikling.
Vi er sådan set meget optaget af de mere grundlæggende strukturelle og socioøkonomiske problemer, som vi mener ligger til grund for den, og det synes jeg sådan set også at regeringen burde være.
Vi fik ikke noget svar fra videnskabsministeren på, hvad de dybereliggende årsager kunne være til den her kønsmæssige skævhed, vi altså ser i vores uddannelsessystem, så jeg vil gerne endnu en gang efterlyse, at ministeren prøver at gå lidt mere i dybden med, hvad det er, der kan være årsagen til den her udvikling.
Så synes jeg, det er lidt ærgerligt, at ministeren fuldstændig afviser, at der er tale om et meget alvorligt problem – kald det et proletariat eller ej.
Ministeren siger, at de her drenge trods alt får en ungdomsuddannelse, men ministeren har selv lige sagt i sit første svar, at det er 77 pct. af drengene, der får en ungdomsuddannelse, så det er altså næsten en fjerdedel, som ikke får det, og det er selvfølgelig den gruppe, som den artikel i Politiken, som jeg henviser til, retter sig mod.
For i og med at ufaglærte job forsvinder, hvad er det så, man kan sige at den gruppe skal beskæftige sig med?
Så endnu en gang vil jeg efterlyse, at regeringen forholder sig lidt mere grundlæggende til problematikken.
Hvad er årsagen til den her skævhed?
Nu siger ministeren, at han ikke kan pege på nogen årsager, og at det ikke er dokumenteret eller synliggjort, hvad årsagerne er.
Så kunne man måske opfordre regeringen til – og det vil jeg da gerne gøre – at få undersøgt det her, for det er jo tilsyneladende ikke noget, regeringen overhovedet har beskæftiget sig med at få synliggjort.
Når vi nu ikke har nogen analyser af, hvorfor det forholder sig sådan, analyser af udviklingen, der kan gå ind og påpege, hvad det er, der er galt, hvad det er for nogle strukturer, der gør, at vi ser den her udvikling,
vil videnskabsministeren så nu, på baggrund af at vi altså kan se den her udvikling og ministeren ikke kan pege på nogen grund, være med til, at vi får analyseret og dokumenteret dels udviklingen, dels hvad de dybere årsager kan være til, at vi ser udviklingen?
Helge Sander (V), 2010-02-10:
Jeg er meget parat til, at vi skal finde alle de grunde, der er til det, og dermed medvirke til, at vi kan komme i mål, for så vidt angår ikke bare 95-procents-målsætningen, men også 50-procents-målsætningen frem til 2015.
Men jeg vil ikke anerkende den konkluderende måde, som fru Kirsten Brosbøl spørger på, at regeringen virker ubekymret og ikke tager initiativer osv.
Det gør vi i allerhøjeste grad på en lang række områder.
Hvad angår f.eks. UddannelsesGuiden, ændrer vi den hele tiden for forhåbentligvis i endnu større udstrækning og omfang at kunne ramme de unge, som søger at finde den uddannelse, der nu passer bedst til den enkelte.
Så der foregår en lang række forskellige ting, som jeg også ved fru Kirsten Brosbøl er opmærksom på.
Kirsten Brosbøl (S), 2010-02-10:
Hvad vil ministeren konkret gøre, for at flere drenge får en videregående uddannelse, ud over at sende et brev til 60.000 unge, der ikke er kommet i gang med en uddannelse?
Helge Sander (V), 2010-02-10:
Kampagnen har jo som formål at sætte fokus netop på problemstillingen omkring drengenes lavere uddannelsesniveau.
Jeg tror, at det er et rigtig godt tiltag, og det handler jo ikke om, at vi skal gøre en hel gruppe til klienter, som skal holdes i hånden.
Det handler om at få sat fokus på problemet og gøre drengene opmærksomme på, at uden uddannelse er det altså sværere at få et job og sågar også at få en god løn.
Som jeg nævnte i mit foregående svar, opstår forskellene mellem pigers og drenges uddannelsesniveau flere steder i uddannelsessystemet.
Jeg mener derfor, at der er behov for en bred indsats, der er behov for, at alle tænker med, og her gælder det både folkeskolen, det gælder ungeuddannelserne, de videregående uddannelser, hjemme i familierne og naturligvis ikke mindst de unge selv.
Det er jo f.eks. interessant, at en række uddannelsesinstitutioner i de senere år har gjort meget, og med succes, for at tiltrække piger på it- og ingeniøruddannelserne; det har jo rent faktisk vist sig, at det virker.
Måske er der nogle erfaringer her, som vi kan lære af, når vi nu modsat skal forsøge at tiltrække flere drenge.
Kirsten Brosbøl (S), 2010-02-10:
Grunden til, at jeg spørger så direkte til det her med de breve, der er sendt ud, er jo, at ministeren identificerer et problem og siger, at vi altså har en gruppe af drenge, hvor vi ser en særlig udfordring med at få dem i gang med en uddannelse, og så sender man et brev ud til 60.000 unge, som – sådan som jeg opfatter det, nu må ministeren rette mig, hvis jeg tager fejl – jo ikke er et målrettet initiativ mod drengene, men som er et bredt initiativ.
Det kan også være fint nok at sende brev ud til alle dem, der ikke er kommet i gang.
Det skal jeg ikke kunne sige.
Men spørgsmålet er jo, hvad regeringen konkret vil gøre i forhold til gruppen af drenge, hvor vi altså kan se en helt særlig problematik gøre sig gældende, altså en udvikling, der viser, at det især er drengene, der sakker bagud.
Det er derfor, jeg spørger: Hvad er regeringens planer specifikt i forhold til gruppen af drenge?
For brevet, som jeg opfatter det, er altså et bredt initiativ.
Sagen er jo, at ministeren også i sin besvarelse af det her spørgsmål mangler den grundlæggende analyse af, hvad årsagen til problemet er, for hvis man ikke har identificeret, hvad de dybereliggende årsager er, så er det jo også vanskeligt at gå til roden af problemet og få problemet hevet op med rod, så at sige.
Hvad er det, ministeren har af planer, som specifikt skal adressere problemet med hensyn til drengene?
Helge Sander (V), 2010-02-10:
Jeg tror ikke, jeg kan give nogen grund, som man direkte kan pege på og sige: Det er lige akkurat det, der er årsagen til, at vi har de her tal.
Der er en tendens, og det var det, jeg meget præcist formulerede i min første besvarelse.
Jeg har jo fulgt debatten her i de seneste dage og har hørt nogle af dem, der arbejder mere med det, end jeg gør, sige, at der er tale om en ændring i hele uddannelsessystemet, hvor det er de mere bløde værdier og andre undervisningsformer, som kan spille en rolle.
Men det er jo ikke således, at vi har fået dokumenteret og sandsynliggjort, at det lige akkurat er årsagen.
Men jeg erkender, at det er noget, som vi gerne vil have ændret, og derfor er det også, at vi nu bl.a. har iværksat denne brevkampagne, som jo sidste år viste sig at være ganske virkningsfuld.
Thomas Jensen (S), 2010-02-10:
Til det der vrøvl om, om Socialdemokraterne vil tage ansvar på det område, vil jeg bare sige, at vi ikke er inviteret til forhandlinger, og vi får ikke mulighed for at få indflydelse på nogen aftaler.
Ministeren har allerede været ude at sige, at vi ikke kommer med i forhandlingerne om Landsbyggefonden, så det forventer jeg heller ikke vi kommer her til efteråret.
Men jeg har det sådan, at det er godt at sætte sig mål i livet.
Jeg synes også, man politisk skal sætte sig mål, og så skal man gøre alt for at opnå dem og virkelig nå i havn med dem.
På det her område, med de udsatte boligområder, har regeringen ikke noget mål; det har vi fået bekræftet i dag.
Regeringen har ikke noget mål om, hvornår man ikke vil have udsatte boligområder i Danmark.
Man har nogle små, løse tiltag.
Ministeren har sagt, at man allerede i 2004 lagde en langsigtet strategi.
Problemet er bare, at da Programbestyrelsen kom med sin rapport i 2008, var der 37 udsatte boligområder i Danmark.
Så regeringen er ikke nået særlig langt med sine ambitioner.
Så mit spørgsmål her i dag er: Vil ministeren ikke på sigt lægge en strategi, hvor der er en klar målsætning om, hvornår vi ikke har udsatte boligområder i Danmark?
Julie Skovsby (S), 2010-02-10:
Kan det virkelig være rigtigt, at det er det, vi skal byde borgerne i det her samfund?
Karen Ellemann (V), 2010-02-10:
Jeg er glad for, at fru Julie Skovsby lige gentager hensigten med kvalitetsreformen, og hvad der egentlig sker omkring den, for
jeg tror, det er nødvendigt, da det forekommer mig, at det er gået hen over hovedet på spørgeren her.
Vi har i både 2009 og 2010 udmøntet midler fra kvalitetsfonden som planlagt, og ja, så er der endda udmøntet flere midler med henblik på netop at stimulere vækst og beskæftigelse.
I 2009 fremlagde vi en plan for de fremtidige sygehusinvesteringer, gav foreløbigt tilsagn om projekter for i alt 15 mia. kr. ud af de 25 mia. kr., som jo altså er afsat til sygehusbyggeri.
På det kommunale område aftalte vi sammen med KL i økonomiaftalen for 2009 at udmønte 9 mia. kr. i perioden fra 2009 til 2013.
Det er bare for at sige, at alt i alt fungerer hele kvalitetsfonden som planlagt, og det er der overhovedet ikke nogen planer om at ændre ved.
Regeringen har en langsigtet strategi for udviklingen af de udsatte boligområder.
Den er fra 2004 og har, siden den blev offentliggjort, dannet udgangspunkt for regeringens initiativer.
Strategien danner rammen for den vedholdende og tålmodige indsats, som er så vigtig en pointe i Programbestyrelsens anbefalinger, en pointe, som jeg er fuldstændig enig i.
Udviklingen i de udsatte boligområder kan hverken vendes ved enkelte tiltag eller vendes bare over en enkelt nat.
Når udviklingen skal vendes, forudsætter det en langsigtet indsats, der bygger på ændrede anvisningsregler, en målrettet arbejdsmarkedsindsats, kriminalitetsforebyggelse og en indsats for at gøre områderne attraktive for nye tilflyttere.
Regeringen har gennem flere år taget flere initiativer og tiltag, som lige præcis følger den her strategi, og i øvrigt har Socialdemokraterne hver gang stemt imod.
Thomas Jensen (S), 2010-02-10:
Det lyder jo rigtig, rigtig godt, men det skal også være godt, vil jeg sige til indenrigsministeren.
For det er jo sådan, at i december 2008 barslede Programbestyrelsen, altså regeringens eget rådgivende udvalg om udsatte boligområder, med den her 276 sider lange rapport.
Der er en lang række anbefalinger til regeringen, men det er, som om regeringen har siddet dem overhørig.
Det er også derfor, at formanden for Programbestyrelsen meget usædvanligt har taget bladet fra munden og sagt, at det ser ud, som om den her rapport bare ligger og samler støv hos indenrigs- og socialministeren.
Det synes jeg er meget sørgeligt, for vi ved, at der er 35.000 børn og unge under 17 år, der vokser op i de her boligområder.
Hvad angår deres referencepersoner, er 40 pct. af de voksne uden tilknytning til arbejdsmarkedet.
Jeg synes, at vi for at sikre samfundets sammenhængskraft og for at sikre de her 35.000 børn og unge har en forpligtigelse til at gå ind og lave en målrettet indsats.
Det er også derfor, at en af de anbefalinger fra Programbestyrelsen, som ministeren ikke følger, er – det står på side 7 i rapporten: »Regeringen bør bidrage væsentligt til finansieringen af en fremtidig indsats i de udsatte boligområder.«
De småpenge via satspuljer og andre midler, der er givet til de her udsatte boligområder, er slet, slet ikke nok.
Der er et kæmpe renoveringsefterslæb i de her områder, og det handler om, at man skal lægge en målrettet strategi, for at man kan komme de her udsatte boligområder til livs.
På alene renoveringsområdet ved jeg, at ministeren vil fremføre, at der er brugt ca. 22 mia. kr., men beregninger viser, at der er behov for over en årrække at lave en renoveringsindsats på 163 mia. kr.
Men for at vi ikke skal fortabe os i tal og detaljer her i dag, kan jeg prøve at spørge ministeren klart og tydeligt: Har ministeren en dato, et år for, hvornår vi i Danmark ikke længere skal have udsatte boligområder?