Karsten Nonbo (V), 2009-03-17:
Det lovforslag, vi skal behandle nu, har to dele.
Den ene er at give samlevende partnere mulighed for at foretage spædbørnsadoption, og det ser vi i Venstre ingen problemer i.
Det ser jeg som et rigtig godt forslag, når man tager børnenes parti, for der er mange børn, der virkelig lider under dårlige familieforhold.
Jeg har selv været socialudvalgsformand i 13 år og har siddet i socialudvalg i 17 år og har, når vi har anbragt små børn, sagt mange gange til mig selv, at det barn desværre aldrig nogen sinde kommer hjem, for der er ikke noget at bygge på.
De børn er så blevet anbragt i familiepleje i 18 år.
Men så opstår dilemmaet jo efter de 18 år, for nu skal de hjemgives, men hjemgives til hvad?
Eksisterer der i det hele taget noget hjem at blive hjemgivet til?
Jeg ved godt, at mange plejefamilier gør det, at de også følger dem som voksne, så ud over at børnene næsten er blevet behandlet som plejefamiliens egne børn, vil børnenes børn også blive behandlet som plejefamiliens egne børnebørn.
Men de plejefamilier, som har haft mange børn i pleje, har jo ikke den mulighed.
Så er der endelig det, at hvis de flytter, kan det skære nogle tråde over.
Vi har i forvejen en lov om tvangsbortadoption, men den er jo stort set uanvendelig og er ikke blevet anvendt, for den kræver jo, at der er tale om anbringelse i mindst 7 år, og så var det kun plejefamilierne, der kunne modtage dem.
Så alt andet lige har plejefamilier, som har passet og fået løn for at passe et barn i 7 år, ikke den største motivation til at adoptere, navnlig set i lyset af, at man egentlig kan fortsætte det plejefamilieforhold, til de bliver 17½, og så kan man adtoptere der og så på samme vilkår have både passet barnet og have modtaget et vederlag for det.
Så der er ikke den store motivation.
Med den her lov er der en motivation.
Det kan være underbygget af - det er det, jeg har oplevet - at det første barn er blevet tvangsfjernet, det andet barn er blevet tvangsfjernet, det tredje barn er blevet tvangsfjernet, og så spørger jeg mig selv, om der er nogen, der tror på, at de også får det fjerde barn, der er blevet tvangsfjernet, hjem, for de tre ældre børn har jo egentlig været anbragt i familiepleje, og allerede der har man kunnet måle, om der har været noget som helst håb.
Og hvis ikke der har været noget som helst håb med de første par børn, så synes jeg egentlig, at man må sige, at man også bør gøre det for det fjerde barns vedkommende.
Så er der nogle, der vil sige, at det her er et incitament til kommunerne til at sige, at det nu hedder tvangsbortadoption i stedet for anbringelse, for så kan kommunerne spare penge.
Der vil jeg bare lige sige, at efter den her lov kan man jo ikke gøre det, for efter den her lov kan kommunerne indstille, og sagen kan gå til Ankestyrelsen, og så er det jo Ankestyrelsen, der er sagsbehandler, det er Ankestyrelsen, der bestemmer, om der her skal foregå en tvangsbortadoption.
Og der vil jeg da lige advare kommunerne, for hvis de spekulerer i økonomi, skyder de altså sig selv i foden, for det, de jo gør, er, at de indstiller en sag til tvangsbortadoption, og hvis den ikke holder, og de får den tilbage i hovedet, så vil de jo selv bagefter have meget svært ved at sige, at den for øvrigt heller ikke holder til en anbringelse.
Så til dem, der vil skyde kommunerne det i skoene, at kommunerne vil gøre det af økonomiske hensyn,
vil jeg sige: Nej, overhovedet ikke.
Når Venstre står bag det her lovforslag, er det af hensyn til barnet og ikke til andet end barnet og i de sager, hvor der overhovedet intet håb er.
For de danske børn gælder, at der også kan være nogle, der er skadede, men der ved man det i det mindste fra starten af, og det vil sige, at man kan fortælle adoptivforældrene det, og så kan de enten sige ja eller nej.
De vil også kunne få hjælp, hvis de siger ja.
Så alt i alt er det et lovforslag, der er fantastisk set med de små børns øjne, og det er på tide, at vi tager børnenes parti.
Det skal være mine ord.