Jørgen Poulsen (RV), 2011-05-10:
Vi taler nok om to forskellige ting.
Vi er fuldstændig enige om, at Folketingets beslutninger naturligvis ikke kan overlades til en forvaltningsmyndighed sådan helt frit.
Men det eneste, vi taler om, er, hvorfor folk ikke må vide, hvad der gælder for at blive dansk statsborger.
Hvorfor ikke nedfælde det i en lov?
Og så kan man vel lægge behandlingen af det – efter de regler, som Folketinget har givet – over til en sådan relevant myndighed.
Vi er fuldstændig enige i princippet: Selvfølgelig kan Folketinget ikke uddelegere lovgivningen.
Jeg vil da gerne på vegne af forslagsstillerne sige tak for debatten.
Jeg må så sige, at jeg nu nok synes, jeg har været en lille smule ked af, at den til tider nærmest blev en smule hadsk og med bemærkninger som dumme og tungnemme, for jeg synes jo, det er mærkeligt, at vi her skal beskyldes for at ville undergrave grundloven.
Vores eneste ambition med det her lovforslag er jo i virkeligheden at spørge det samlede Folketing, om ikke vi måske kunne øge retssikkerheden ved at se på, hvordan vi gør på det her område.
Jeg bliver også nødt til at sige, at jeg simpelt hen hverken forstår ministeren eller de ordførere, som her har sagt, at det, der sker i Indfødsretsudvalget, er i orden.
Det er det ikke, det er simpelt hen ikke i orden.
Det, der foregår i Indfødsretsudvalget, er i virkeligheden helt umuligt.
Det er ugennemsigtigt, der findes ingen praksis, afgørelserne overlades til det enkelte medlems mavefornemmelser, og beslutningerne bliver derfor vilkårlige.
Ansøgerne kan ikke få at vide, hvorfor de får afslag, de kan ikke få en begrundelse på afslagene, og de kan heller ikke få at vide, hvad de egentlig skal gøre for at kunne opfylde de krav, som stilles.
Det indebærer rent faktisk, at disse ansøgere befinder sig i et retstomt rum.
Der findes ingen lovtekst, som siger, hvad der skal til for at blive dansk statsborger.
I stedet findes der, som det er sagt mange gange her, nogle politiske retningslinjer, som aftales i de her lukkede rum, den her lukkede klub, og som så siden nedfældes i cirkulærer eller bemærkninger til cirkulærer eller i bekendtgørelser.
Det sker uden nogen som helst form for behandling her i Folketingssalen, reglerne bliver vedtaget uden debat, og de bliver ikke sendt ud i høring, så organisationer, som har lidt indsigt på de her områder, eventuelt kunne påpege fejl og mangler.
Med andre ord bliver lovgivningen på det her område ikke underkastet den grundighed, som vi i alle andre sammenhænge ønsker vores lovgivning skal udsættes for.
Resultatet af denne manglende grundighed kender vi jo ret godt.
Det er vilkårlige afgørelser i dispensationssager, det er skandaler i form af glemte konventioner om statsløse, det er tilsidesættelse af handicappedes rettigheder samt rækker af diskutable bestemmelser på kant med vores internationale forpligtelser.
Vi vil gerne bringe lovgivningen om tildeling af statsborgerskab på højde med den øvrige lovgivning.
Vi tror, at det vil kunne forbedre retssikkerheden ganske betydeligt, hvis sagsbehandlingen af ansøgninger om statsborgerskab blev flyttet væk fra Folketinget og overladt til relevante administrative myndigheder.
Vi forestiller os en opdeling, hvor Folketinget vedtager de love, der skal gælde for at blive dansk statsborger, og herefter overlader selve forvaltningen til forvaltningsmyndighederne, helt i overensstemmelse med forvaltningslovens sagsbehandlingsregler.
På den måde ville vi opnå, at lovgiverne ikke samtidig er sagsbehandlere.
Vi vil med andre ord få en mere klar adskillelse mellem den lovgivende og den udøvende magt.
Så lyder det fra flere ordførere: Jamen det kan vi jo ikke, fordi grundlovens § 44, stk. 1, siger, at en udlænding ikke kan få indfødsret uden ved lov, og at dette »ved lov« skal fortolkes sådan, at det er Folketinget, der skal være sagsbehandler.
Det er vi ikke enige i.
Tværtimod er vi ret sikre på, at grundlovsfædrene ville nikke bifaldende til en sådan opdeling, fordi det jo er helt i grundlovens ånd at sikre en åben proces og en klar retsstilling, og samtidig ville vi leve op til principperne om at adskille den lovgivende og den udøvende magt.
Jeg vil også tage et synspunkt frem her, som jeg ser professor Ida Elisabeth Koch giver udtryk for i en kronik i Politiken den 6. april, hvor hun gør opmærksom på, at grundlovens ord om »ved lov« faktisk også anvendes i den foregående artikel i grundloven, nemlig i § 43, stk. 1.
Og der siger man, at ingen kan pålægges skatter uden ved lov.
Det burde jo så egentlig i konsekvens betyde, at vi her i Folketinget skal ud at være skatteopkrævere, altså at vi ikke kan overlade det til SKAT.
Der er også i den lovgivning en række skøn, og det, jeg har sagt, er, at det jo ikke er sådan, at vi forestiller os, at de her ting bare skal lægges over til en forvaltnings forgodtbefindende.
Nej, vi forestiller os, at der bliver indskrevet i loven, hvad der gælder for at få tildelt dansk statsborgerskab, og så må forvaltningsmyndigheden jo udøve det skøn, der skal til, ligesom i skattesager, hvor der jo også er plads og rum for et skøn.
Vi kan jo alle sammen se, det falder på sin egen urimelighed, i hvert fald når det gælder skatter, men vi kan så ikke alle se det, når det gælder den her paragraf.
Som sagt vil jeg bare sige, at vi lægger op til brede forhandlinger med henblik på at sikre, at betingelserne for at erhverve dansk statsborgerskab for fremtiden skal fremgå klart af lovgivningen, og at så meget som muligt – så meget som muligt – af sagsbehandlingen flyttes her fra Folketinget og til relevante myndigheder.
Vi tror, det vil øge retssikkerheden.