Steen Gade (SF), 2010-06-02:
Vi har meldt ud, at straks vi får magten, genopretter vi som første fase i at øge ulandsbistanden den til det niveau, som den her regering netop nu har skåret den ned fra.
I februar 2010, hvor man begynder at skride en lille smule, siger man så, at nej, vi kan ikke lade den øge, men vi kan sørge for, at den ikke falder til under 0,8 pct. af bruttonationalindkomsten.
Og nu melder man ud, at hvis økonomien udvikler sig, som man forventer, og som vi alle sammen håber, nemlig at det går bedre, vil udviklingsbistanden falde til 0,76 pct. i 2013 uden en bundlinje.
Om end min hustru er norsk, vil jeg ikke gøre mig til ekspert i Eidsvollforfatningen, men i stedet for tage ordet i et privatistindlæg, som jeg har gjort det, siden jeg kom i Folketinget anden gang.
Grunden til, at jeg har haft de her privatistindlæg, er, at jeg synes, det danske samfund begik nogle grundlæggende fejl, da Anders Fogh Rasmussen og fru Pia Kjærsgaard fik magten, ved at nedprioritere vores engagement i forhold til ulandene, at nedprioritere hele vores grønne indsats så markant, som det skete fra 2001 og fremover, hvor man med Anders Fogh Rasmussen i spidsen og med Bendt Bendtsen nedprioriterede vores vindmølleudbygning, vores klimaindsats, vores naturindsats og vores miljøindsats – altså over hele linjen.
Jeg sagde til den nuværende statsminister sidste år ved statsministerens første afslutningsdebat, at hvis det næste år – altså det, vi lige har gennemlevet – blev på en sådan måde, at vores nuværende statsminister begyndte at gøre det, som Anders Fogh Rasmussen sagde i sine sidste år at han ville gøre, nemlig at vi nu skulle til at være grønne, at klimaet skulle prioriteres, og at vi skulle sætte ulandsbistanden op langsomt, så ville jeg ikke gå på talerstolen.
Når jeg står her, er det jo, fordi vi faktisk er i en situation, hvor det modsatte er sket.
Lad mig starte med ulandene.
Det lød jo, som om Anders Fogh Rasmussen havde fortrudt nedprioriteringerne og Danmark under indtryk af, at verdenssamfundet lagde større og større vægt på, at man skulle øge ulandsbistanden, også skulle følge trop.
Det var vel egentlig også på den måde, at den nuværende statsminister introducerede sin statsministerperiode.
Det er i hvert fald det, der fremgår af regeringsgrundlaget.
Det var faktisk sådan, at vi den 24. februar 2010, altså i det her år, kunne læse, at regeringen som bidrag til at sikre den nødvendige konsolidering af de offentlige finanser i perioden 2011-2013 ville fastholde ulandsbistanden nominelt på samme niveau som i 2010, idet det skulle sikres, at bistanden ikke faldt et niveau under 0,8 pct. af bruttonationalindkomsten.
Det var en tilpasning og i virkeligheden en nedprioritering af, hvad man havde sagt før.
Men man sagde altså i februar i år: Vi går aldrig under 0,8 pct.
Hvad er der sket siden?
Der er sket det, at vi nu går under 0,8 pct.
Vi går ned på 0,76 pct., hvis ellers økonomien i Danmark kommer til at gå nogenlunde, og det er efter min opfattelse et meget kraftigt svigt, der er sket her.
Hvis statsministeren nu mente noget med, at vores fremtid afhænger af en grøn omstilling, hvis han var stålsat, som han sagde, ville statsministeren jo i dag i sin tale have sagt: Vi kæmper i EU for at få en 30-procents-reduktion af CO2, for på den måde vil vi fremme de nye private virksomheder inden for miljøteknologi, energibesparelser og vedvarende energi.
Det er de erhvervsfolk, der råber på, at vi tager os sammen.
Det er for vores egen skyld, at vi skal gøre det her.
Det er for EU’s skyld, for at få et hjemmemarked, og det er for danske virksomheders skyld og dermed for jobbenes skyld, at vi skal prioritere miljø betydelig højere, end vi gør.