Peter Christensen (V), 2010-10-07:
Ligesom med afstemningssystemet lysner det i Danmark efter nogle hårde år.
Danmark kan regne med vækst igen.
Siden sommeren 2009, dengang krisen kradsede mest, er dansk økonomi kommet i gang igen.
Bruttonationalproduktet steg med 1,7 pct. i andet kvartal, og i forhold til samme periode sidste år er BNP steget med 3,7 pct.
Siden udgangen af 2009 er arbejdsløsheden stagneret og holder sig fortsat på et lavt niveau på godt 4 pct.
Danmark blev hårdt ramt af finanskrisen.
Lykkeligvis var vi godt polstret takket være en regering, som netop ikke købte hele verden, men som nedbragte gælden; takket være en regering, som viste mådehold, da oppositionen skreg på endnu større offentlige udgifter; takket være en regering, som har vist stilfærdig reformvilje; takket være en regering, som ikke udskyder regningen for krisen, men som påtager sig ansvaret for at få den betalt.
Nu spirer det så småt i dansk økonomi.
Regeringen stimulerede økonomien, da det var nødvendigt, men det var også enormt dyrt.
Derom vidner de store underskud på de offentlige budgetter, og derfor skruer vi nu lige så stille ned for de kunstige stimulanser.
Det passer ikke.
De økonomiske vismænd fastslog for et par uger siden, at den økonomiske aktivitet fortsat i 2011 vil være væsentlig stimuleret af den samlede finanspolitik.
Og vismændene gav regeringen ret i, at regeringens politik er afpasset med konjunkturudviklingen og med kravet om en langsigtet konsolidering af de offentlige finanser.
Selv om det går bedre, er vejen frem ikke brolagt med guld.
Danmark har behov for reformer til at sikre den fremtidige vækst.
Denne udfordring har regeringen klart for øje.
Vi vil reformere førtidspensionen, så vi ikke bare sender unge mennesker ud i livslang passiv forsørgelse.
Vi vil reformere folkeskolen, så vi styrker børnenes faglige kvalifikationer.
Vi vil reformere SU’en, så vi opmuntrer de unge til at komme hurtigere i gang og bedre gennem studierne.
Vi vil reformere boligpolitikken, så vi får gjort op med ghettoerne.
Men der skal mere til for at geare Danmark til vækst.
Danskerne kan regne med os.
Det beviste vi f.eks. i sommer, da vi gennemførte en genopretningsplan, som rummede en helt nødvendig arbejdsmarkedsreform.
Socialdemokraterne og Socialistisk Folkeparti var imod.
Forleden sagde fru Helle Thorning-Schmidt, at det svage led er politikerne.
Det var en selverkendelse, der ville noget.
S og SF er det svage led i dansk politik – det led, der svigter, når det gælder.
Der er masser af ord, men ingen handling, ikke mindst når det drejer sig om de offentlige udgifter.
Nationalbankdirektøren var ellers soleklar for nylig.
Jo flere år man tillader overskridelse af de offentlige udgiftsrammer, jo større bliver den nødvendige efterfølgende opstramning, sagde han.
Det samme sagde vismændene.
Det er bydende nødvendigt at bryde tendensen til, at det samlede offentlige forbrug bare stiger og stiger i forhold til de samlede indkomster.
Socialdemokraterne og SF er bedøvende ligeglade.
De ønsker højere offentlige udgifter, selv om Danmark har sat den ene rekord efter den anden på det punkt.
Nu hører vi endnu en gang SF's påstande om, at den offentlige sektor bliver massakreret.
På den baggrund var det befriende, da Novo Nordisks direktør, Lars Rebien Sørensen, forleden tog til genmæle mod SF's propaganda.
Sådan sagde han.
Også med hensyn til skatterne er S og SF blevet uansvarlige.
De vil sende danskerne en ekstra regning på over 30 mia. kr.
Hvor var det dog mærkværdigt at opleve fru Helle Thorning-Schmidt under debatten i går aftes.
Hun fornægtede sin egen politik.
Den slags fordrejninger af sandheden har vi set mange af.
Oppositionen har slet og ret valgt den forkerte kurs: flere offentlige udgifter i en situation, hvor alle eksperter maner til mådehold, flere skatter i en situation, hvor alle eksperter anbefaler, at skatterne holdes i ro, og kalder det meningsløst og virkningsløst at hæve skattesatserne yderligere.
Jo, jeg forstår sandelig godt, at hr. Villy Søvndal roser fru Helle Thorning-Schmidt for at være blevet mere rød.
Engang gik Socialdemokraternes formand til valg på en reformdagsorden, nu afviser hun alle konkrete reformer, der batter.
I 2005 fastslog fru Helle Thorning-Schmidt, at det er en målsætning, at marginalskatten skal ned.
Nu er det hendes målsætning at sætte marginalskatten op.
I 2002 fastslog fru Helle Thorning-Schmidt, at man skulle begrænse mulighederne for kontanthjælp til familiesammenførte, og nu kalder Socialdemokraterne den slags for usympatisk.
Man må ønske hr. Villy Søvndal og SF tillykke.
De hæderkronede socialdemokrater er blevet en underafdeling af SF.
I Venstre er vi enige med dem, der siger, at vi skal arbejde os ud af krisen.
Det er ved at arbejde i Danmark og betale skat i Danmark, at man løfter i flok.
Det er netop derfor, regeringen og Dansk Folkeparti har sænket skatten på arbejde nøk for nøk.
Det gjorde vi i 2004, da vi forhøjede mellemskattegrænsen og indførte et beskæftigelsesfradrag.
Det gjorde vi i 2007, da vi både forhøjede beskæftigelsesfradraget, personfradraget og mellemskattegrænsen.
Og det gjorde vi i 2010, da vi bl.a. afskaffede mellemskatten og lettede bundskatten.
Vi vil gerne have, at folk arbejder mere; det har vi netop sikret ved at nedsætte skatten på arbejde.
Den store ambitiøse skattereform, som trådte i kraft i år, betyder, at vi øger arbejdsudbuddet med over 19.000 personer.
Det er konkret handling og ikke bare løse tanker om at få folk til engang i fremtiden måske at arbejde noget mere.
Nu er det så, at oppositionen pludselig er begyndt at angribe vores såkaldte ufinansierede skattelettelser i 2004 og 2007
, men lad mig lige minde om, hvad det var for lettelser, regeringen og Dansk Folkeparti gennemførte dengang.
Det var lettelser til ganske almindelige hårdtarbejdende danskere.
Dem undede Socialdemokraterne ikke en større belønning for deres slid.
Venstre står ved, at skattelettelserne i 2004 og 2007 var målrettet de laveste indkomster.
Men når andre kritiserer os for det, bliver man naturligvis mistænksom.
Det virker grangivelig, som om venstrefløjen ikke kan unde de helt almindelige lave indkomster deres lettelser i 2004 og 2007.
Det er rigtigt, at vi har underskud på de offentlige finanser.
Det er også rigtigt, at underskuddet ikke bare skyldes krisen.
En del af underskuddet skyldes højere offentlige udgifter end forudsat.
Denne regering har netop sørget for, at der bliver plads til f.eks. at ansætte flere sygeplejersker og flere læger.
Fra 2001 til 2009 er der kommet 12.000 flere medarbejdere på de offentlige sygehuse, heraf knap 3.100 læger og godt 3.800 sygeplejersker.
Det fortryder vi ikke.
Til gengæld forventer vi, at den offentlige sektor holder hus med de mange penge, som er blevet bevilget i staten såvel som i regioner og i kommuner.
Nu er tiden kommet til at få gang i væksten i den private sektor igen.
Ny vækst og velstand kan nemlig kun komme et sted fra, og det er fra de virksomheder, som vi alle sammen lever af.
Og så må man spørge sig selv: Får vi flere virksomheder ved at hæve beskatningen af virksomhederne?
Nej, tværtimod.
Får vi mere ud af de kloge hoveder ved at straffe dem med højere marginalskatter?
Får vi mere sundhed ved at genindføre skat på sundhed og ved at forringe ventetidsgarantien?
Nej, tværtimod.
Får vi flere indvandrere ud på arbejdsmarkedet ved at afskaffe starthjælpen og loftet over kontanthjælpen?
Nej, tværtimod.
Regeringer af forskellig farve har afløst hinanden siden 1982.
Meget har de været uenige om, men siden 1982, hvor Anker Jørgensen gav op på afgrundens rand, har alle regeringer har været enige om en ting, nemlig at føre en ansvarlig økonomisk politik med løbende arbejdsmarkedsreformer og skattereformer.
Derfor har vi meget at takke både Schlüter, Nyrup og Fogh for.
Desværre er det tydeligt, at Socialdemokraterne nu bryder fundamentalt med næsten 30 års grundlæggende konsensus om den økonomiske politik.
Men i Venstre står vi fast.
Vi skal ikke tilbage til Anker Jørgensens tid.
»Folketinget konstaterer, at dansk økonomi er på vej frem igen oven på efterkrigstidens største internationale krise, og at arbejdsløsheden har stabiliseret sig på godt 4 pct. Takket være den konsekvente gældsafvikling inden krisen havde Danmark flere frihedsgrader end sine naboer, da krisen ramte.
Dermed var det muligt at afbøde krisens værste konsekvenser.
Det offentlige forbrug er vokset til knap 30 pct. af BNP og har aldrig været større.
Tiden er inde til at konsolidere de offentlige finanser gennem en konsekvent budgetdiciplin og en mere effektiv ressourceanvendelse.