Morten Østergaard (RV), 2010-12-02:
Jeg vil ikke love, at jeg kan svare på spørgsmålet på hr. Daniel Rugholms vegne.
I september kom Det Radikale Venstre som det første parti med et udspil på boligområdet.
Vores afsæt var de anbefalinger, som regeringens såkaldte programbestyrelse for strategien mod ghettoisering afleverede ved afslutningen på sit arbejde tilbage i november 2008.
Anbefalingen var: en langsigtet indsats i de udsatte boligområder, hvor kommuner og boligorganisationer sammen bør sikre en handlekraftig indsats, der kan skabe radikale fysiske og sociale forandringer i de udsatte boligområder og som det sidste, at regeringen bør bidrage væsentligt til finansieringen af en fremtidig indsats i de udsatte boligområder.
Vores udspil var altså, at vi satte os som mål at få nedbragt og helt afskaffe den liste, der på det tidspunkt var over udsatte boligområder – det var der, hvor det alene var det sociale kriterium om, hvor mange beboere der var på overførselsindkomst, der gjaldt – gennem en national rammeaftale mellem staten, Kommunernes Landsforening og Boligselskabernes Landsforening om en samlet indsats.
For at leve op til anbefalingerne fra programbestyrelsen skulle aftalen ikke alene sikre en fysisk indsats med renovering og boligsocial udvikling, men samtidig også have konkrete sociale udviklingsprogrammer for hvert enkelt af de udsatte boligområder, hvor staten gik ind og finansierede det, bl.a. ved at omlægge nogle af de mange enkeltstående puljer, der findes i dag, og ved at finde nye penge på statens budget.
Senere blev den her i virkeligheden boligpolitiske og sociale debat i forbindelse med Folketingets åbning og statsministerens tale omdøbt til en såkaldt ghettodebat.
Jeg tror, at der er mange ældre medborgere, der har lidt svært ved at forstå, hvad de unge mennesker taler om, når de i dag taler om ghettoer, fordi det rent historisk er et begreb, som har nogle helt andre rødder end dem, begrebet nu bliver brugt til, også med det lovforslag, der altså sætter det på paragraf.
Det byder os i virkeligheden imod.
Vi anerkender også, at de i rigtig mange boligområder er rigtig kede af, at de nu benævnes med den her betegnelse, som jo altså er noget historisk belastet.
Omvendt har det afgørende været for os i de her forhandlinger, som det har været i de tidligere boligaftaler, at gå ind og se, hvad vi kunne opnå af resultater til gavn og glæde ikke bare for de udsatte boligområder, men for hele den almene boligsektor og de mange, mange danskere, som bor der, og som jo som bekendt ikke har haft glæde af regeringens skattestop og andre måder at tilgodese dem, der bor i privat ejendom, på.
I stedet for har lejerne jo hvert år måttet se, at penge er blevet flyttet til de boligejere med de bedst beliggende huse.
Derfor synes vi, at der er god grund til at investere i den almene boligsektor.
De andrager i dag et beløb på 8 mia. kr., hvoraf de fleste projekter allerede for et par år siden kom på den her venteliste.
Derfor var det helt afgørende for os, for at vi kunne nå en aftale med regeringen om, at vi fik taget hul på det her, at vi fik en aftale, som vi troede på ville kunne afvikle den her venteliste over en årrække.
Vi havde gerne set, at vi allerede nu gav Landsbyggefonden lov til – vi skal jo huske på, at det ikke er penge op af statskassen, men er Landsbyggefondens egne midler, om end de for en periode er lånefinansierede – at afvikle hele ventelisten inden for en meget kort årrække.
Nu er der så opstået visse diskussioner om, at tiden er en anden end dengang i 2008, og så kan det jo være, at man kan slippe lidt billigere.
Det må tiden jo vise.
Der er jo i hvert fald kapacitet i sektoren til at løse nogle af de her opgaver.
Derfor pressede vi også meget kraftigt på, og vi er glade for, at det lykkedes os at komme op på, at der nu bliver afsat ekstraordinært 5 mia. kr., og at profilen er sådan, at de fleste af pengene allerede falder næste år, hvor vi får en historisk høj renoveringsindsats med en fordobling af renoveringsrammen set i forhold til det, der er afsat i forvejen.
Det er helt afgørende også for at forebygge, at nye områder bliver ghettoområder, for det, vi ved fra bl.a. Statens Byggeforskningsinstitut, er, at det fysiske forfald ofte fører til det sociale forfald, fordi de, der har alternativer, vælger at forlade områder, som fysisk forfalder.
Derfor er det helt afgørende, når man har den her diskussion, at man ikke bare fokuserer på nogle få områder, men ser bredt på hele den almene boligsektor.
Når vi er glade for, at det endte, som det gjorde med hensyn til renoveringsindsatsen, er det også, fordi det efter forhandlingerne er vores klare indtryk, at det ikke var kommet så vidt som til 5 mia. kr. og med ekstra 2,5 mia. kr. næste år, hvis vi ikke havde været der til at kæmpe for det.
Jeg har også noteret, at ifølge den seneste udgave af Boligen, den almene sektors blad, er der givet pæne karakter af bl.a. formanden for Dansk Byggeri, direktøren for DAB, som er en af de store boligorganisationer, og direktøren for Boligkontoret Fredericia, og man ligger altså på en skala fra 0 til 10 på henholdsvis 7 og 8 i karakter til den her boligaftale.
Og jeg synes også, at de, der overvejer, hvad de skal stemme til L 61, skal lægge sig på sinde, at det jo faktisk er blevet ganske pænt modtaget af boligselskaberne og de andre aktører på området, herunder selvfølgelig også af Dansk Byggeri, der i sagens natur glæder sig over at få noget mere at rive i.
Derfor vil jeg også sige tak til regeringen for samarbejdet om L 61 og aftale om anvendelsen af den almene boligsektors midler.
Men jeg vil også sige, at jeg synes, at det er regeringens ansvar at tilrettelægge forhandlingerne på en sådan måde, at der gives mulighed for at få skabt det bredest mulige flertal bag en aftale.
Og det er min klare opfattelse, at regeringen svigtede, for jeg tror godt, at man med de udmeldinger, der kom, kunne have lykkedes med at skabe et meget, meget bredt flertal og en bred opbakning i Folketinget.
Det ville have været godt for den almene sektor, hvis der igen var blevet indgået et helt bredt forlig, fordi det først og fremmest sikrer stabilitet og dernæst giver en helt anden form for signal til den almene sektor om, at den ikke skal være kampplads i en kommende valgkamp.
Vi kan så håbe på, når udvalgsbehandlingen er færdig, at det via stemmeafgivningen alligevel bliver det signal, der sendes, for det vil vi i hvert fald gerne opfordre til at gøre.
Vi er i sagens natur også enige i L 62, som ifølge en satspuljeaftale altså er med til at sikre muligheder for at give mere i flyttehjælp.
Vi har et hav af puljer, og de to ministerier har på en række områder nogle parallelle puljer, hvorfra man altså kan søge om småbeløb til små projekter.
Det, der er brug for i de udsatte boligområder, er, som Programbestyrelsen sagde, en langsigtet indsats.
Det er langt bedre, at vi målretter de midler til de områder og siger, at det jo ikke er sikkert, at de udfordringer, man har i Vollsmose, Gellerup eller her i København, nødvendigvis er af samme slags, for det kunne godt være, at nogle af problemerne var blevet løst af kommunen det ene sted, men ikke det andet sted.
Og det ville derfor have været langt bedre med nogle meget mere målrettede og måske længerevarende bevillinger til sociale udviklingsprogrammer i de områder, frem for knopskydninger og puljetyranni, der fører til ustabilitet, for når projekterne så løber ud, bortfalder bevillingen, uanset hvor stor en succes, de har været.
Så vi håber derfor, at den del af satspuljeaftalen, som altså skal udmøntes i løbet af foråret, vil føre til, at vi får et socialt bidrag fra satspuljen til indsatsen i boligområderne.
Men det ændrer ikke noget ved den afgørende kritik, vi har, af resultatet af den her samlede diskussion om de såkaldte ghettoområder.
Der er godt nok kommet tryk på de fysiske forandringer, men det, som Programbestyrelsen jo også meget klart har sagt, er, at der også skal ske nogle radikale sociale forandringer, og at regeringen bør medfinansiere dem.
For de sociale problemer, der er sammenhobet i de udsatte boligområder, er jo ikke lejernes ansvar, de er vores fælles ansvar, ligesom alle andre sociale problemer i det her samfund er.
Derfor ville det have været klædeligt, om vi havde matchet bevillingen til de boligsociale formål, som ligger i Landsbyggefonden, og som er på 400 mio. kr. om året, med en tilsvarende statslig bevilling for på den måde virkelig at kunne give muskler til den sociale indsats.
Det skyldes jo, at forslagene er kommet som selvstændige lovforslag, fordi vi ikke ønskede dem ind i selve boligaftalen.
Vi synes, at det er mærkeligt at opfinde problemer, når vi har så mange reelle problemer at løse, og der er ikke i forhandlingerne efter vores overbevisning tilvejebragt noget som helst analysegrundlag for, at der skulle være noget problem af væsentligt omfang med, at borgere fra ikke-EØS-lande, som skal have anvist en bolig, bliver henvist til de udsatte boligområder.
Den praksis findes ikke, og derfor virker det besynderligt at bruge tid på at forbyde den, medmindre det, man vil, er at sende et signal til alle i det danske samfund, der har en etnisk baggrund, om, at hvis de flytter til et udsat boligområde, uanset hvor selvforsørgende de måtte være, vil de gøre det områdes problemer værre ved deres blotte tilstedeværelse.
Det andet er om det her med ghettodefinitionen.
Vi synes, at det havde været bedre, om ministeren havde fået en bemyndigelse, så man kunne justere tingene, i takt med at de udviklede sig, men nu vælger man at sætte det på paragraf, og der vil vi i skarpe vendinger tage afstand fra, at man etnificerer problemerne.
Sociale problemer kan vi løse med sociale tiltag, men folks etniske baggrund kan vi ikke gøre noget ved, og hvis integrationen virker, vil der ikke være noget behov for det kriterium.