Simon Emil Ammitzbøll (LA), 2013-05-30:
Tak, og så er jeg glad for at kunne konstatere, at Liberal Alliance altid er på vej i den rigtige retning.
Jeg vil lægge ud med at sige, at Liberal Alliance hele vejen igennem sådan set har bakket op om, at der er brug for en revision af offentlighedsloven.
Vi synes, det har været fint, at der har været nedsat en kommission, der har arbejdet med tingene, og som har set på, om der er steder, hvor der var behov for at modernisere, behov for at åbne op og behov for at få mere transparens.
Vi har så været bekymret over nogle af paragrafferne i lovforslaget.
Vi har nu stillet ændringsforslag sammen med Enhedslisten og Dansk Folkeparti om at fjerne § 22, § 24 og § 27, nr. 2.
Det gør vi, fordi det er der kernen af problemet i lovforslaget ligger.
Det er jo sådan set meget fint, at man åbner op nogle steder i forhold til kommunerne og regionerne og diskuterer det i forhold til virksomheder, men der, hvor det virkelig betyder mest for at kontrollere magten, den politiske magt i det her land, nemlig regeringen og regeringsapparatet, åbner man ikke op.
Der lukker man ned.
Det er det § 24 og § 27, nr. 2, og til dels § 22 handler om. Der har været nævnt meget i debatten om, at der er brug for et frirum for ministre.
Jeg vil gerne gøre det tydeligt og klart for enhver: Det støtter Liberal Alliance.
Men det gode og det heldige er, at et sådant frirum allerede eksisterer med den nuværende offentlighedslov.
Det er altså ikke et argument for at ændre § 24 og § 27, nr. 2, at man skal sikre ministre et frirum.
Derfor var jeg sådan set også meget glad for, at justitsministeren på det seneste samråd, vi har haft i en række med justitsministeren, nu gik over til at tale om, at der skulle være et øget frirum, for det, der jo egentlig er tale om, er, at man i stedet for at ville have et egentligt frirum, vil man have en balsal på størrelse med dem, vi ser på nogle af de fine slotte, og bruge den til at kunne gøre tingene i hemmelighed for befolkningen.
Det synes vi ikke er rimeligt.
Det er vel næppe heller tilfældigt, at det er de partier, der har siddet på regeringsmagten igennem de seneste 100 år her i landet, som er enige om, at det er besværligt, når der skal være offentlighed, besværligt, når der skal være indsigt.
Det er magtens stemme, man hører, og ikke et ønske om reel åbenhed.
Vi har spurgt igen og igen: Kan vi få nogle konkrete eksempler på, at det nuværende frirum har været et problem?
Justitsministeren har ikke været i stand til at svare.
Den tidligere justitsminister, hr. Lars Barfoed, var heller ikke i stand til at svare.
Vi mangler simpelt hen svar på de spørgsmål.
For 14 dage siden havde Dansk Folkeparti, Enhedslisten og Liberal Alliance kaldt en række ministre ned i spørgetiden for at høre, om der er konkrete problemer med den nuværende offentlighedslov på deres ministerområde.
Liberal Alliance havde egentlig en lidt sjov udveksling med klima- og energiministeren, som faktisk nåede at beklage over for os, at han ikke kunne være til stede den pågældende onsdag, men selvfølgelig gerne ville svare alligevel.
Det var, inden der kom direktiv fra Justitsministeriet om, at man åbenbart ikke måtte svare.
Så der var i hvert fald en af regeringens ministre, der ønskede at svare, ved vi med sikkerhed.
Men det er jo en længere proces, hvilket bl.a. også har betydet, at da vi ville have lovforslagene i høring, kunne vi heller ikke få det gennemført.
Gang på gang har man ligesom prøvet at sige: Vi vil ikke give de muligheder til dem, der er imod, for at få nogle af de normale redskaber brugt, for at få svar på de fuldstændig rimelige spørgsmål, der må være, i forhold til hvad der er den egentlige årsag til, at man ændrer den her lov.
Så bliver der i forhold til § 22, som handler om embedsfolks kalendere, nu lukket ned.
Her står det meget uklart, hvad der er den egentlige begrundelse for den nye § 22.
Det er selvfølgelig et emne, man skal tage alvorligt – der er jo ingen, der ønsker, at medarbejderne i den offentlige sektor skal chikaneres.
Derfor var overraskelsen også stor, da ministeren gjorde det samme gældende vedrørende spørgsmålet om risiko for chikanøs adfærd over for offentligt ansatte, som han gjorde gældende i forhold til det påståede manglende frirum for ministre – her havde man heller ingen eksempler, hvor den nuværende lovgivning havde givet problemer.
Da det til gengæld begyndte at give problemer for justitsministeren, i forhold til hvad han skulle svare, fik vi at vide, at det såmænd slet ikke var noget hovedargument; der var tale om et sideargument, og derfor var det ikke længere det væsentlige for diskussionen.
Nu var det væsentlige, at der på et tidligere tidspunkt var indgået en aftale om ministres kalendere – en aftale, som Liberal Alliance ikke er med i, og som vi derfor nysgerrigt spurgte ind til.
Hvad var så argumentationen, da man gjorde det med hensyn til ministre?
For man må jo gå ud fra, at det så var en argumentation, man ville føre over på det, der handlede om de offentligt ansatte.
Justitsministeren har imidlertid ikke ønsket at svare på, hvorfor det var, man gjorde det for ministre.
Det eneste, justitsministeren har redegjort for desangående, var, at det var en del af en åbenhedsaftale, hvor alle de øvrige punkter handlede om åbenhed, og så var der igen – ligesom i forhold til offentligheden – et punkt, der gik i den forkerte retning.
Men hvorfor man mente det var en god idé, fremstod ikke særlig klart, det ønskede ministeren ikke at svare på. Igen og igen fik vi den besvarelse, der hed: Jamen der er jo indgået en aftale for nogle år tilbage, og det er den samme argumentation, der ligger bag, når vi nu udvider den samme lukkethed på endnu et område.
Når man så spurgte om, hvad den argumentation var, altså den samme argumentation, fik man intet svar; det blæser desværre i vinden.
Der har jo så også været nævnt en række sager i den offentlige debat, hvor det ville have været umuligt eller i nogle tilfælde bare besværligt at få afsløret nogle af de sager, som vi på kryds og tværs her i Folketinget måtte mene har mere eller mindre skandaløst præg.
Og jeg forstår selvfølgelig godt, at det som regering eller som minister kan være irriterende, at man får dårlige sager, møgsager, skandalesager, der jo i værste fald kan ende med, at man hverken er minister, eller at partiet sidder i regering.
Men det er nu engang noget af det mest grundlæggende i et liberalt demokrati, at vi faktisk har mulighed for at stille regeringen og de enkelte ministre til ansvar for de handlinger, de foretager.
Og der er ingen tvivl om, at der med den offentlighedslov, der bliver vedtaget – hvis vi ikke går ind og ser på ændringer – bliver større risiko både for fejl og for fusk.
Ingen af delene burde være i nogens interesse, det er i hvert fald ikke i borgernes interesse.
Det tror jeg godt vi kan slå fast.
Så har der været diskuteret en række andre ting i forbindelse med det.
Det har jo været kritiseret af en række mennesker, at der er problemer i forhold til det her forslag, og de støtter faktisk op om de synspunkter, som Dansk Folkeparti, Enhedslisten og Liberal Alliance har fremført.
Man har set en række professorer, man har set en række politikere
, og man har faktisk også set fremtrædende politikere fra de fleste af Folketingets forligspartier, der er imod de her ting.
Vi har set en hr. Bjarne Laustsen og en hr. Rasmus Prehn fra den socialdemokratiske folketingsgruppe, som har udtrykt offentlig bekymring over nogle af de her ting.
Vi har set andre socialdemokratiske folketingsmedlemmer, som, når de er blevet spurgt om, hvad de mener om sagen, har sagt: Det kan jeg ikke svare på, for jeg skal jo være en del af den socialdemokratiske folketingsgruppe.
Vi har set, at der også hos socialdemokrater andre steder i landet har været decideret bekymring, bl.a. i ungdomsorganisationen DSU.
Vi kan gå videre til Socialistisk Folkeparti, det næste regeringsparti.
Her har der også været udtrykt bekymring fra ledende kommunalbestyrelsesmedlemmer landet over med repræsentanterne i Københavns Borgerrepræsentation i spidsen.
SF's landsmøde har pålagt SF's folketingsgruppe og ledelse at arbejde for at ændre lige præcis de ting, som vi stiller forslag om her i dag.
Men jeg kan forstå på erhvervs- og vækstministeren og på fru Karina Lorentzen Dehnhardt, at man vil ignorere den opfordring fra SF's bagland.
Går vi videre til det sidste regeringsparti, Det Radikale Venstre, har kritikerne jo også der stået i kø.
Vi er selvfølgelig glade for, at både Radikal Ungdom og SF Ungdom bakkede op om demonstrationen imod mørklægningsloven, som jeg forstår at de har valgt at kalde det.
Vi er glade for, at tidligere stedfortrædende folketingsmedlem fru Pernille Boye Koch så aktivt er gået ind i kampen imod offentlighedsloven – hatten af for det!
Og vi har lagt mærke til, at Det Radikale Venstre i hovedstaden har udsendt en usædvanlig skarp kritik af den radikale folketingsgruppe, partiledelse og deres egne fire kandidater, der er repræsenteret herinde på Christiansborg, fordi de ikke alene går imod Det Radikale Venstres principper, men også imod nogle af de grundlæggende ting i demokratiet, for nu at bruge noget af det ordvalg, som medlemmer af Det Radikale Venstre har brugt om deres egen folketingsgruppe og deres egen partiledelse.
Men det er ikke kun i regeringspartierne, der er kritikere af det her.
Det er jo også i Venstre og De Konservative.
Begge partiers ungdomsorganisationer har smukt støttet op om kampen for mere åbenhed.
Hvis fru Gitte Lillelund Bech gør alvor af sine trusler om at forlade politik til fordel for erhvervslivet, er Jakob Engel-Schmidt jo faktisk folketingsmedlem allerede på denne side af et folketingsvalg.
Så det er ikke helt tilfældige personer, vi taler om.
Endelig er der Det Konservative Folkeparti.
For det var den tidligere konservative justitsminister, hr. Lars Barfoed, der oprindelig foreslog denne lovændring.
Der har tidligere folketingsmedlem Rasmus Jarlov været ude at markere en kraftig modstand.
Han er i øvrigt spidskandidat til kommunalvalget i København her til november, så igen ikke en helt tilfældig person.
Jeg kan også forstå, at folketingsmedlem fru Mai Henriksen, som i øjeblikket har barselsorlov, har beklaget, at hun ikke kunne deltage i demonstrationen imod offentlighedsloven, fordi det åbenbart er sådan, at lige så snart man i forligspartierne kommer ud af Folketinget, kan man godt sige det, man i virkeligheden mener, men man tør måske ikke sige det, når man bliver banket på plads af sin partiledelse herinde.
Jeg skylder også lige at sige, at jeg glemte en enkelt Venstremand, som jeg egentlig godt lige vil have med.
Jeg synes faktisk, at tidligere minister hr. Hans Christian Schmidt også er kommet med nogle utrolig fornuftige betragtninger i JydskeVestkysten, hvor han har udtrykt sine bekymringer for den lukkethed, som den her lovændring giver, og hvor han på det tidspunkt meddelte – og det er ikke mange dage siden – at han stadig ikke havde gjort op med sig selv, om han ville stemme ja eller nej til forslaget om offentlighedslov.
Ud over det, som jeg allerede har nævnt, må vi jo også tage med, at både Socialdemokraterne, Det Radikale Venstre og SF før valget var meget imod det her lovforslag.
Så er der måske nogle, der vil spørge: Hvorfor var det egentlig, at de tre partier var imod lovforslaget før valget?
Og det er meget nemt at give et svar på.
Det var de af nøjagtig de grunde, som Dansk Folkeparti, Enhedslisten og Liberal Alliance stadig er imod lovforslaget, fuldstændig de samme grunde.
Er der så sket noget nyt, noget, der skulle kunne formilde partierne?
Nej, det er der i virkeligheden ikke, ikke andet, end at de har fået placeret deres bagdele på ministertaburetterne.
Hvis der er noget, man konsekvent kan rose denne regering for, så er det selvfølgelig, at den aldrig skeler til meningsmålinger.
Men det kunne jo ske, at de pågældende tre partier en dag igen kom i opposition og ville have gavn af at kunne kontrollere regeringsmagten, og jeg forstår ikke, at man i så vigtig en sag som det, der handler om, at opposition og presse skal kunne kontrollere magten, har lyst til at give sig på den korte bane og få det, der kan være en sejr, så længe man sidder på ministertaburetterne, og i virkeligheden afgive nogle muligheder i en meget lang fremtid, der venter.
Jeg forstår især ikke Det Radikale Venstre og Socialistisk Folkeparti.
Det har de gjort igen.
Så er der SF, der også altid har været dem, der ville kontrollere magten.
Hvad er det dog, der er sket med Axel Larsens gamle parti, med Gert Petersens gamle parti?
De ville næppe være stolte, hvis de så deres efterkommere i Folketinget i dag.
Nu er der ikke alene uenigheder internt i partierne og mellem forligspartierne, og hvad ved jeg.
Der er også uenighed om, hvordan man så skal tolke lovforslaget, blandt dem, der går ind for det.
Professor Søren Møller, som er en af de få eksperter, der har været ude at støtte lovforslaget, har også i offentligheden været uenig med Justitsministeriet om, hvordan man egentlig skulle tolke det.
Det vil sige, at selv dem, som støtter justitsministeren, gør det på et falsk grundlag, fordi de tror, at der vil være mere åbenhed, end justitsministeren påstår.
Jeg tror desværre, at justitsministeren som så ofte før bare er talerør for det, som embedsfolkene i Justitsministeriet siger, så derfor tror jeg godt, vi kan stole på den vurdering, justitsministeren kommer med i dette tilfælde.
Måske er det i virkeligheden Venstres folketingsmedlem hr. Søren Pind, der har været mest ærlig.
Hr. Søren Pind har sagt, at han er træt af alt det åbenhedspjank, og at det derfor er godt med forslaget til ny offentlighedslov.
Og det er jo i virkeligheden det sande argument, som forligspartierne ikke har lyst til at fortælle os andre og pressen og befolkningen om, nemlig: Man er uendelig træt af det her åbenhedspjank, uendelig træt af at kunne blive set i kortene, uendelig træt af, at ens karriere pludselig kan slå et sving, man ikke havde regnet med.
Det er da også irriterende, men det er grundforudsætningen i et demokratisk samfund.
Det er grundforudsætningen i et liberalt demokrati, at man selvfølgelig kan se magthaverne efter i kortene.
Det her er ikke nogen smuk stund for dansk folkestyre, men vi kan stadig nå at rette op på problemerne, hvis vi gennemfører de tre ændringsforslag om § 22, § 24 og § 27, nr. 2, som er foreslået her i dag.