Anders Fogh Rasmussen (V), 2007-01-25:
Debatten i dag har i høj grad drejet sig om tal, og det kan man jo også sige er meget naturligt, når det nu er økonomi, der i meget høj grad har været i fokus – så ikke et kritisk ord om det.
Men vi må ikke på noget tidspunkt glemme, at der jo bag hele den diskussion om tal ligger hensynet til mennesker, ønsket om, at vi har en så høj kvalitet i den offentlige service som overhovedet muligt.
Det handler om, at vi har tilrettelagt en børnepasning her i landet, som sikrer børnene god omsorg og masser af udfordringer.
Det handler om, at vi fører en skolepolitik og sikrer ressourcer til skolerne, så vi har undervisning af høj kvalitet, hvor eleverne får gode faglige kundskaber og udvikler deres kreative evner.
Det handler om, at vi har de ressourcer i sundhedssektoren, som kan sikre, at vi her i landet kan tilbyde borgerne en sundhedsbehandling af højeste internationale standard.
Det handler om, at vi har en ældreomsorg her i landet, hvor vi tager os godt af vore ældre medborgere og sikrer den hjælp, støtte og pleje, som er nødvendig, når de har brug for det.
Det handler om, at vi fører en politik, hvor vi hjælper de handicappede i vores samfund til en så god tilværelse, som det overhovedet kan lade sig gøre, og til at have de samme muligheder som andre; og det handler om, at vi sikrer tilstrækkelige ressourcer til, at de mest udsatte grupper i vores samfund også kan få en god tilværelse.
Det er det, det handler om; det er mennesker.
Men for at kunne gøre disse gode ting og sikre en høj kvalitet i den offentlige service er man selvfølgelig også nødt til at snakke om pengene og dermed om tallene, der skal få det hele til at hænge sammen.
Jeg har noteret mig, at nogle af ordførerne fra oppositionen har anklaget regeringen for, at den ikke har nogen plan for det her.
Jo, det har vi i høj grad, og det har vi haft hele tiden.
Lad mig bare kort ridse op, at hvis vi kigger bagud, altså til den periode, hvor vi har haft regeringsansvar, kan vi altså se, at der fra 2001 til 2007 har været en vækst i det offentlige forbrug på 35 mia. kr. Så der er tilført flere penge til offentlig velfærdsservice.
Hvis vi så kigger fremad og også tager fat i den valgperiode, vi allerede er i, har vi faktisk gjort det, at vi forud for valget i februar 2005 præsenterede vælgerne for en meget klar plan med hensyn til, hvordan vi ville tilrettelægge velfærdspolitikken i valgperioden, ja, vi gik endda frem til 2010 for at tage det hele med, også ud over den første valgperiode, for at give vælgerne et meget klart billede af, hvordan vi kunne tænke os at disponere de offentlige midler, vi mener er til rådighed til offentligt forbrug.
Nu er vi så i fuld gang med punkt for punkt at indfri de løfter, vi gav til vælgerne før valget.
Vi sagde før valget, at der frem til 2010 efter regeringens opfattelse var 30 mia. kr. i alt til rådighed til vækst i det offentlige forbrug.
Så var vi fair og meget åbne og sagde, at sådan her ønsker vi at de skal fordeles på forskellige formål, så og så meget til f.eks. børnepasning, herunder sænkning af prisen for at få passet børn i vuggestue og børnehave.
Det er nu gennemført, og vi er i gang med at tilføre flere penge til bedre kvalitet i daginstitutionerne.
Vi sagde, at der skal være flere penge til bedre hjemmehjælp, det er vi i gang med at gennemføre.
Vi sagde, at der skal være flere penge til sygehusene, det er vi også i fuld gang med.
Så vi har lagt det meget åbent frem, en plan helt frem til 2010, som vi godt ved er ud over den valgperiode, vi har nu, og hvor vi ikke ved, hvem der har regeringen efter denne valgperiodes udløb, men vi synes, det er fair at sige til vælgerne, hvordan vi mener at det skal tilrettelægges.
Jeg ved godt, at specielt fru Marianne Jelved er meget kritisk over for den form for politik, hvor man siger meget, meget klart til vælgerne inden valget, hvad det er, man vil gøre, og bagefter indfrier man det så til punkt og prikke; fru Marianne Jelved taler meget hånligt om denne såkaldte kontraktpolitik med vælgerne.
Ja, det er en kontraktpolitik, for det er min opfattelse, at man skal sige meget klart før valget, hvad man vil, og så skal man stå ved det, og så skal man gennemføre det efter valget.
Den der gammeldags form for politik, hvor man siger nogle ting inden et valg – og helst lidt uklart – og så efter valget sætter sig sammen bag lukkede døre og finder på et eller andet, og hvor vælgerne bliver dybt overraskede over, hvad der kommer ud af det, synes jeg hører en fjern fortid til, som ikke er i pagt med en moderne tid, hvor vælgerne har et berettiget krav på at få et indblik i, hvad det er, politikerne vil, et berettiget krav på, at det, man siger før valget, står man ved, og at man gennemfører det efter valget.
Derfor er jeg en meget stor tilhænger af den form for politik, fordi det er i pagt med et moderne folkestyre og det er i pagt med moderne folkeoplysning, at man siger det meget klart og meget åbent – og det skal være meget gennemsigtigt – inden valget, så alle ved, hvor de står.
Derfor er det jo heller ikke mærkeligt, at der så i dag bliver efterlyst sådanne klare svar fra den nuværende oppositions side, for den har en selvfølgelig ambition om at blive regering.
Det skal man ikke bebrejde oppositionen, det er meget naturligt; man kan sige, det er næsten oppositionens opgave at arbejde for at komme af med regeringen og selv blive regering.
Men hvis det skal være troværdigt, er det da rimeligt, at vælgerne forud for valget ved meget præcis, hvad det er, de får.
Vælgerne ved præcis, hvad de får, hvis de genvælger denne regering.
Det er da folkestyre: at man får alternativerne præsenteret over for hinanden.
Der er vild uenighed.
Det har vi set i diskussionen om, hvor mange midler der skal bruges på offentlig velfærd.
Se, der står i det forslag til vedtagelse, som oppositionspartierne har fremsat, at det ikke på de nuværende vilkår er muligt for den offentlige sektor at indfri et dokumenteret udgiftsbehov, og at man pålægger regeringen at sikre kommuner og regioner tilstrækkelige midler.
Men der er ingen, der har kunnet give et klart svar på, hvad det så er.
Der er alle mulige bud.
Skattestoppet, må vi sige, er nærmest faldet, hvis oppositionen skulle få held med sit forehavende og blive regering; det står klart efter dagens debat, at så bliver skattestoppet afskaffet.
Hr. Ole Sohn har gjort det klart, at der bestemt ikke er nogen aftale med SF om at bevare skattestoppet, og fru Marianne Jelved har gjort det meget klart, at Det Radikale Venstre ikke vil legitimere skattestoppet, så man må sige, at det er blevet gjort klart under dagens debat, at skifter regeringsmagten ved det næste valg, falder skattestoppet.
Det vil i hvert fald være meget uortodokst.
Så vil jeg også sige, at det er en lidt utroværdig opposition, som nu har travlt med at løbe fra den 2010-plan, som den daværende socialdemokratisk ledede regering selv udgav.
Den lagde op til en beskeden vækst i det offentlige forbrug på 0,5 pct. om året, men nu i dag har vi hørt fru Marianne Jelved sige, at det er aldeles uansvarligt, at den nuværende regering har tilladt en vækst på over 1 pct. om året, altså mere end det dobbelte af, hvad den tidligere regering selv lagde op til.
Det er helt, helt utroværdigt.
Vi må sige, at vi har fået en helgardering fra fru Marianne Jelved i dag.
Først kritiserer fru Marianne Jelved regeringen for at give for få midler, og derefter kritiserer fru Marianne Jelved regeringen for at give for mange midler til kommunerne, og det kan man da i hvert fald kalde en helgardering.
Men jeg vil alligevel sige, at jeg har hæftet mig ved, at der dog er sket noget under debatten i dag, hvis man skal lægge det, fru Marianne Jelved sagde i sit indlæg, til grund, nemlig at Det Radikale Venstre ikke stiller nogen ultimative krav og nok ikke ville have handlet meget anderledes end den nuværende regering.
Fru Marianne Jelved sagde også, at V og K vil være i farezonen efter et valg, hvis Det Radikale Venstre skulle blive en udslagsgivende faktor.
Det lyder truende at blive kaldt at være i farezonen, men hvis jeg skal være meget venlig, opfattede jeg det som en slet skjult invitation.
Men jeg må bare sige til fru Marianne Jelved, at regeringens udgangspunkt altså er meget klart: Der er et skattestop, og inden for rammerne af det skattestop er det også muligt at tilføre flere mid ler til vækst i det offentlige forbrug i de kommende år.
Jeg vil gerne sige, at den socialdemokratiske kampagne om, at det handler om, at nogle vil velfærd og andre vil skattelettelser, er for gennemskuelig.
Det er sådan, landet ligger.
Men vi har også konstateret, at på nuværende tidspunkt er der ikke noget råderum, og på nuværende tidspunkt er der derfor ingen planer fra regeringens side om at lette skatten på arbejdsindkomst yderligere.
Jeg vil gerne gøre hr. Bødskov opmærksom på, at regeringens politik er at sænke skatten på arbejdsindkomst, hvis der er et råderum til det, og at vi har konstateret, at der ikke er råderum til det.
Det, denne regering har konstateret, og det, denne regering har bevist, er, at det kan lade sig gøre både at sænke skatten på arbejdsindkomst og at sikre flere penge til velfærd.
Det gjorde vi nemlig i sidste valgperiode.
Her blev skatten på arbejdsindkomst sænket med 10 mia. kr., og samtidig har vi øget det offentlige forbrug med 35 mia. kr. i perioden 2001-2007.
Derfor tror jeg også, hr. Morten Bødskov skal spare sine bemærkninger om, at der er nogle, der går og smålusker.
Nej, vi har lagt tingene fuldstændig åbent frem, oven i købet før valget,
så alle kunne se, at skatten var sat ned, uden at velfærden blev skåret ned.
Nej, de, der går og smålusker, er dem, der påstår over for befolkningen, at de vil fastholde skattestoppet, samtidig med at det ligger fuldstændig klart, at de, der skal støtte dem, for at de kan danne regering, ikke vil være med til det, og derfor bliver det aldrig til noget.
Skattestoppet falder, hvis regeringen falder.