runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Line Barfod (EL), 2010-02-02:
Det er en højst mærkværdig argumentation, som hr. Tom Behnke kommer med.
Mener hr. Tom Behnke så også, at man, hvis man ved, at der skal fyres i ens virksomhed, skal skynde sig at blive gravid for at undgå at blive fyret?
Altså, vi har en særlig beskyttelse på nogle områder, fordi vi mener, at der her er behov for at have en særlig beskyttelse i forhold til at undgå fyringer.
Det er ikke sådan, at man, fordi man har skrevet et læserbrev for 10 år siden, så i al fremtid er beskyttet mod at blive fyret.
Det er heller ikke sådan, at man, fordi man har brugt sin ytringsfrihed og været kritisk, så er beskyttet mod fyring.
Men hvis man har været ude at kritisere ledelsen, kommunalbestyrelsen eller ministeren voldsomt og så bliver fyret af ledelsen, ministeren eller en anden, så er der altså en skærpet pligt til at dokumentere, at det ikke var, fordi man havde kritiseret ministeren eller ledelsen, at man blev fyret.
Det er for at sikre en beskyttelse af, at man kan bruge sin ytringsfrihed som offentligt ansat, fordi vi ønsker, at de offentligt ansatte bruger deres ytringsfrihed.
Tom Behnke (KF), 2010-02-02:
Så fik jeg det alligevel bevist, om jeg så må sige.
For det, fru Line Barfod siger, er, at det er rigtigt, at der er nogle spilleregler, og at det er sådan, at hvis der bliver anlagt sag om uberettiget fyring, er det arbejdsgiveren, der skal fremlægge dokumentation og løfte bevisbyrden for, hvorfor de pågældende medarbejdere blev fyret.
Det er klart, at hvis man lukker en hel afdeling, omfatter det selvfølgelig alle de medarbejdere, der er i den pågældende afdeling, men det kunne også være, at man var nødt til at halvere en afdeling, og hvilke 50 pct. er det så, der skal afskediges?
Der skal der selvfølgelig også være en begrundelse for, hvorfor man lige valgte Peter i stedet for Poul.
Det skal arbejdsgiveren kunne.
Men det, jeg kan forstå, er, at man ønsker, at den omvendte bevisbyrde, dvs. den særlige pligt til at kunne dokumentere, kun skal gælde i tilfælde, hvor folk har ytret sig.
Det stiller jo den, der ikke har ytret sig, ringere.
Så er der jo ikke lighed for loven længere.
Den, der ikke har ytret sig, har ikke noget at løfte med, men må bare holde sig til de regler, der gælder for alle os andre.
Det er da en mærkelig skævvridning, at man på den måde er tvunget til at ytre sig i den offentlige debat, fordi man ellers er ringere stillet, hvis det f.eks. er sådan, at der skal afskediges 30-40-50 pct. i en afdeling.
Line Barfod (EL), 2010-02-02:
Der er ikke i dag nogen dokumentationspligt for arbejdsgivere, der fyrer en medarbejder, der er en begrundelsespligt.
Man skal komme med en begrundelse for, hvorfor man fyrer nogen, altså om det er på grund af nedskæringer, samarbejdsvanskeligheder, eller hvad for en begrundelse man bruger, men man skal ikke komme med nogen dokumentation for det i øvrigt.
Det er kun, hvis der bliver anlagt en sag om uberettiget fyring.
I dag er det så medarbejderen, der skal løfte bevisbyrden for, at den fyring var uberettiget, at den begrundelse, som arbejdsgiveren kommer med, ikke holder.
Det er det, vi ønsker at ændre, sådan at det er det offentlige, som har masser af ressourcer, der skal løfte bevisbyrden for, at de har en saglig grund til, at det er den pågældende og ikke en anden, der er blevet fyret, eller at man har valgt at fyre i en situation, hvor der ikke ellers var behov for at fyre nogen.
Tom Behnke (KF), 2010-02-02:
Nu kan jeg høre, at også fru Line Barfoed er med på, at hvis en arbejdsgiver, privat eller offentlig, afskediger en medarbejder, skal arbejdsgiveren kunne dokumentere, at der er en god grund til at afskedige den pågældende medarbejder, og det gælder alle.
Med forslaget her om omvendt bevisbyrde må det alt andet lige betyde, at der skal være en særlig bevisbyrde, der skal løftes, hvis en af de medarbejdere, der bliver afskediget, har ytret sig på et eller andet tidspunkt.
Ellers giver det ikke nogen mening at fremsætte forslaget.
Er vi enige om, at det, man ønsker, er, at de, der har ytret sig, skal have en særlig fortrinsstilling, at arbejdsgiveren i de tilfælde skal have en særlig pligt til at dokumentere, ud over hvad der skal dokumenteres i forvejen?
Anne Baastrup (SF), 2010-02-02:
Jeg er lidt i tvivl om, hvorvidt hr. Tom Behnke har læst bemærkningerne og de beskrivelser, der er fra både Magisterforeningen og FTF om, at folk ikke oplever, at der er sket et skift, efter at vejledningen er kommet, at folk ikke oplever, at der er sket et skift, efter at Finansministeriets cirkulæreskrivelse er gået ud.
Det synes jeg da i og for sig at hr. Tom Behnke skulle forholde sig lidt til i stedet for at sige: Alt er i den skønneste orden.
Pia Adelsteen (DF), 2010-02-02:
Det er vigtigt for mig at understrege, at vi i Dansk Folkeparti mener, at alle har ytringsfrihed i Danmark, og det gælder også for offentligt ansatte.
Det er ikke første gang, forslaget er fremsat, men det er første gang, at en samlet venstrefløj fremsætter det.
Og jeg kan så konstatere, at Det Radikale Venstre har ændret holdning i forhold til omvendt bevisbyrde – lidt a la Socialdemokratiet.
Tilbage i 2007, hvor B 59 blev behandlet, udtalte daværende medlem af Det Radikale Venstre hr. Simon Emil Ammitzbøll nemlig følgende: »Derudover er der også et ønske om at indføre omvendt bevisbyrde i sager om afskedigelse af offentligt ansatte. For at tage det sidste først: Det er vi imod, og hvis ellers forslaget kommer til afstemning, vil vi stille ændringsforslag til, at man kan fjerne den del.
Det er et princip, vi generelt ikke er store tilhængere af; vi har accepteret det, når det gælder sager om afskedigelse i forbindelse med graviditet, adoption og barsel, men vi har ikke ønske om at udstrække princippet yderligere.«
Men offentligt ansatte skal have ret til at agere frit i deres fritid.
I forhold til sager vedrørende deres arbejde skal de som alle andre rette henvendelse til deres overordnede, hvis der er problemer.
Mange sager opstår, fordi de offentligt ansatte mener sig overhørt af deres overordnede og derfor er nødt til at leve med uacceptable forhold på arbejdspladsen.
Der skal i tilfælde, hvor relevante klager bliver overhørt, være en meget udstrakt grad af ytringsfrihed i den offentlige sektor, således at de kan fritages for fyring, hvis der har været problemer højere oppe i hierarkiet, der igen har ført til, at de offentligt ansatte er blevet forhindret i at alarmere offentligheden om alvorligere omstændigheder.
Tænk på sagen om Tokanten, hvor de ansatte måtte gå uden om ledelsen for at få blotlagt skandalen.
Det er dog vigtigt, at man ikke bare buser ud med beskyldninger som offentligt ansat, men gerne hører en fagforening eller en juridisk rådgiver, inden man fremfører sin kritik for at sikre sig, at man er på lovlig grund og ikke bryder tavshedspligten osv. Som kommunalpolitiker ved jeg af erfaring, at det er væsentligt at høre om, hvad der rent faktisk virker og ikke virker, når beslutninger er truffet, men jeg tror ikke på, at oprettelsen af et nævn vil ændre på den frygt, som en del af de offentligt ansatte har for repressalier, for så skal vi jo også have et nævn for kunstnere og forfattere, som vælger at lave selvcensur på grund af frygt.
Dansk Folkeparti kan derfor ikke støtte forslaget.
Lise von Seelen (S), 2010-02-02:
Først vil jeg glæde mig over, at hr. Simon Emil Ammitzbøll ikke synes, at man skal fastholde et standpunkt forever, fordi man har haft det engang; det havde jeg heller ikke forestillet mig ville være tilfældet.
Jeg synes, de to ting klæder hinanden rigtig smukt og kan supplere hinanden, men man kan da godt være mere optaget af den ene del end af den anden del.
I vores optik supplerer de to ting hinanden og klæder hinanden, men man kunne også sagtens drøfte dem hver for sig; det vil jeg anerkende.
Simon Emil Ammitzbøll (LA), 2010-02-02:
Jeg synes aldrig, man skal kritisere folk for ikke bare at holde fast i, hvad de mener, lige meget hvad der sker i verden.
Altså, det ville virkelig ligge mig fjernt – det tror jeg at ordføreren også vil give mig ret i.
Men jeg synes stadig væk, at der jo nærmest mangler en tro på den første del af forslaget.
Hvis man nu troede på det med et nævn, kunne man jo starte med det, og så kunne man se på, om det virkede, og bagefter kunne man så tage det tunge skyts frem.
Det, jeg er lidt nervøs for, er, at vi jo kunne finde på rigtig mange eksempler, hvor det ville være dejligt, hvis vi fik dømt lidt flere, men så ender man med lige så langsomt at vende det hele om fra område til område, og til sidst er vi alle sammen i udgangspunktet nærmest skyldige eller mistænkt for et eller andet i stedet for at være det modsatte.
Og jeg forstår ikke, hvad det er, der så er sket inden for de seneste 2 år, der gør, at Socialdemokratiet i det principielle spørgsmål kan vende 180 grader.
Lise von Seelen (S), 2010-02-02:
Det er vel sådan, at vi hele tiden tager ved lære af de eksempler, vi møder i hverdagen.
Vi synes, vi har set rigtig mange eksempler, hvor vi kunne have haft gavn og glæde af, at der var en faggruppe, som havde meldt ind i den offentlige debat noget tidligere; det havde vi gerne set.
Og som sagt er der næsten ikke det område, hvor man ikke kan finde eksempler.
I forrige uge har vi jo set eksempler på de allerallersværeste børnesager, og vi ved, at der er mange socialrådgivere, som sidder med en viden, som de er pressede over at sidde inde med, og som de ikke føler de kan bidrage med i den offentlige debat.
Det er nogle af de ting, der gør, at vi Socialdemokrater har kigget på det her med nye øjne og har sagt: Det her kan vi gøre bedre.
Og tingene er jo ikke statiske – det er de ikke i Socialdemokratiet, og det tror jeg ikke de er ret mange steder.
Simon Emil Ammitzbøll (LA), 2010-02-02:
Jeg synes jo, der var mange fine argumenter i forhold til nævnet.
Jeg glæder mig så over, at Socialdemokraterne nu går ind for den del af forslaget.
Det er stadig svært for mig at forstå, at man er gået fra at være imod hele forslaget til nu at være for hele forslaget, også den del, der handler om omvendt bevisbyrde, og som jo også var en del af det sidst.
Altså, jeg går ikke ud fra, at det bare er en let stigning i arbejdsløsheden, der har gjort, at Socialdemokraterne har ændret holdning til et så basalt spørgsmål, i forhold til om man er uskyldig, indtil det modsatte er bevist, eller om man ikke er.
Det er meget drastisk.
Søren Pind (V), 2010-02-02:
Synes fru Lone Dybkjær virkelig, at vi ikke diskuterer de grænser, der må være inden for den offentlige sektor for, hvornår man kan ytre sig frit, og hvornår man ikke kan?
Min oplevelse er faktisk, at vi igennem de sidste år, bl.a. på grund af den udfordring, Danmark står over for internationalt, har haft den diskussion, både i forhold til ytringsfriheden generelt og i forhold til navngivne offentligt ansatte, herunder enkelte, som har måttet retsforfølges på grund af deres udtalelser.
At der ikke har fundet en værdidebat sted på det grundlag, er jeg simpelt hen ikke enig i.
Men til gengæld vil jeg sige, at jeg generelt opfatter det sådan, at heldigvis deltager mange offentligt ansatte i den offentlige debat.
Det synes jeg er godt.
Det er vi faktisk et af de få lande der kan bryste sig over, og derfor forstår jeg egentlig ikke, at man kan sige, at den debat ikke finder sted.
Jeg synes, at den gør det levende og dagligt.
Line Barfod (EL), 2010-02-02:
Jeg vil gerne høre, om det er rigtigt forstået, at Dansk Folkeparti mener, at der er et stort problem med, at offentligt ansatte i mange tilfælde ikke tør bruge deres ytringsfrihed og i nogle tilfælde bliver fyret, hvis de bruger deres ytringsfrihed.
Vi har set adskillige eksempler på, at offentligt ansatte bruger ytringsfriheden, og så bliver de altså fyret.
Jeg kan forstå, at Dansk Folkeparti er enig i, at det problem eksisterer.
Så er spørgsmålet: Hvad skal man gøre ved det?
Hvad mener Dansk Folkeparti man skal gøre ved det?
Vi har foreslået et nævn, som man som offentligt ansat kan få hjælp af.
Hvad er Dansk Folkepartis forslag til at gøre noget for at rette op på det, for regeringens vejledning har helt klart ikke hjulpet?
Søren Pind (V), 2010-02-02:
Der er i hvert fald helt klart forvaltninger, hvor folk er bekymrede, bl.a. for deres jobudsigter og lignende, og også for selvfølgelig at sige, hvad de mener.
Nu vil jeg nødig sige noget her fra Folketingets talerstol uden direkte kildereferencer, men jeg tror ikke, at det var tilfældigt, at man skulle kigge et andet sted hen end i min forvaltning.
Sagen er den, at det jo skal løses politisk.
Grunden til, at det f.eks. for Københavns Kommunes økonomiforvaltning kom til offentlighedens kendskab, var jo, at Ekstra Bladet behandlede det her grundigt og grundlæggende.
Lone Dybkjær (RV), 2010-02-02:
Man skal høre meget – eller ikke ret meget, eller hvad man nu kan sige – før ørerne falder af.
Det, der undrer mig, er, at det er, som om hr. Søren Pind slet ikke har læst beslutningsforslagets bemærkninger.
Der er altså en række eksempler på, at der er sket de mennesker, der har ytret sig, noget.
Hr. Søren Pind sagde faktisk også fra Folketingets talerstol, at selvfølgelig var der ikke problemer i hans tidligere arbejde med hans egen forvaltning, men han havde måske en fornemmelse af, at der godt kunne være det i andre forvaltninger.
Hvis det nu er tilfældet, at det er sådan, kan hr. Søren Pind så ikke godt forstå, at der er behov for, at vi gør noget?
Det er ikke noget med nævnet, men at der gøres noget, f.eks. at der tages initiativ til – når man gør det på så mange andre områder – at sige, at det er vigtigt, at offentligt ansatte ytrer sig, og at man griber ind, hvis offentligt ansatte bliver straffet.
Det er jo ikke just det, der er sket med hr. Bonnichsen, det er nærmest det modsatte, men lad det være.
Det er bare sådan et initiativ, jeg gerne ville høre om fra hr. Pinds side, når nu han selv har den oplevelse, at der måske er forvaltninger, hvor offentligt ansatte ikke tør ytre sig.
Søren Pind (V), 2010-02-02:
Nu overlader jeg trygt det der med at drive spekulation fra Folketingets talerstol til andre.
Det vil jeg afholde mig fra.
Der mener jeg, at det, man dels kan gøre, selvfølgelig er at understøtte i den offentlige debat, at der foreligger en sådan ytringsfrihed, og bl.a. at komme med en vejledning som den, regeringen har udsendt.
Men at gribe til midler, hvor man f.eks. tyer til omvendt bevisbyrde og nedsætter nævn, hvor folk anonymt kan henvende sig, tror jeg i virkeligheden snarere vil være til skade end til gavn for den offentlige debat i den her sammenhæng.
Lise von Seelen (S), 2010-02-02:
Ærindet med mit spørgsmål var at høre, hvordan man får skabt en sikkerhed, der gør, at de 25 pct. af de offentligt ansatte, som er bekymret for at ytre sig, kommer med i den offentlige debat, for det synes jeg de har fortjent, og det synes jeg vi som samfund har fortjent.
Jeg har forstået på hr. Søren Pind, at det er meget vigtigt, at alle har optimale vilkår.
Hvad er det, der gør, at de 25 pct. er tilbageholdende med at ytre sig?
Hvad er hr. Søren Pinds hypotese om det?
Søren Pind (V), 2010-02-02:
Det spørgsmål blev jo løst med hovedaftalen.
Altså, hele den diskussion, som fru Lise von Seelen rejser her, var jo netop grundlaget for hele hovedaftalen, idet man definerede den ramme, hvor magtforholdene blev sat på plads, herunder altså at arbejdsgiverne skulle lede og fordele arbejdet.
Jeg forstod egentlig ikke helt, hvad den principielle forskel på offentligt ansatte og privatansatte var i det spørgsmål, der blev stillet, og så tror jeg, vi bevæger os ud over rammen.
Selvfølgelig er der en særlig mulighed for arbejdsgivere med hensyn til at ansætte og afskedige medarbejdere, men jeg tror ikke, det er fru Lise von Seelens hensigt at rokke ved det, så derfor må jeg sige, at jeg ikke helt forstod, hvad ærindet med spørgsmålet var.
Lise von Seelen (S), 2010-02-02:
Det virker nærmest, som om hr. Søren Pind synes, at grundloven rækker, når vi taler om offentligt ansatte og deres ytringsfrihed.
Jeg vil gerne spørge, om hr. Søren Pind vil anerkende, at der i et ansættelsesforhold er en magtrelation mellem den ansatte og den ledelse, der er på stedet, og at det godt kan betyde, at der skal være en særlig sikkerhed omkring den ansatte, for at denne tør bruge sin ytringsfrihed, hvilket både den ansatte og vi som samfund kan have gavn af.
Vil hr. Søren Pind anerkende, at der er et magtforhold, der gør, at de to parter ikke er lige?
Søren Pind (V), 2010-02-02:
Jeg ved ikke, hvem fru Anne Baastrup sigter til, når hun siger: De tør ikke.
Min oplevelse er, og heldigvis for det, at der er rigtig mange offentligt ansatte, som deltager i den offentlige debat, og det synes jeg er godt, og det synes jeg da man skulle glæde sig over.
Jeg synes virkelig, at der her er et forsøg på at piske en stemning op, som der trods alt ikke er noget belæg for.
Jeg vil i al stilfærdighed minde om, at det efterhånden virker, som om det kun er Venstre, der forsvarer arbejdsmarkedets parter og hovedaftalen.
Lone Dybkjær (RV), 2010-02-02:
Det, jeg sådan set efterlyser, er, at man tager den tilsvarende værdidebat.
Lad os så lade være med at diskutere spørgsmål om nævn og omvendt bevisbyrde.
Det er nogle forslag til nogle instrumenter.
Det, der ligger bag det her, er, at der jo ikke er den debat, det er jo ikke sådan, at regeringen, som ellers laver værdidebatter på alle mulige områder – også umulige områder – har syntes, at de skulle gøre andet end passivt at sende nogle vejledninger ud.
Jeg har i hvert fald ikke rigtig noteret det.
Anne Baastrup (SF), 2010-02-02:
Hvis det var sådan, at man havde omvendt bevisbyrde i en situation, hvor en person havde ytret sig og straks løber ind i en fyreseddel, ville man kunne løse det problem, for hr. Søren Pind ser jo helt væk fra den situation, at der kommer en fyreseddel.
Der er et hus, der er nogle børn, der er en familie, der i øvrigt skal finansieres løbende, og man står i den her usikkerhed, og hvis man bor i et udkantsområde, kan det godt være meget svært at finde et andet arbejde inden for den offentlige sektor.
Så hr. Søren Pind skal også prøve at tage den menneskelige faktor ind.
Tør man overhovedet ytre sig?
Det er jo dér, hovedproblemet ligger, hvis man ved, at man løber ind i første advarsel, anden advarsel og fyreseddel, eller hvad det nu kan ende med.
Det jo dér, problemet ligger.
De tør ikke.
Anne Baastrup (SF), 2010-02-02:
Det er et rigt samfund, som kan lade være med at bruge den viden, som en meget stor del af den voksne befolkning har.
Når man er ansat inden for det offentlige, så får man en viden om lige præcis sit arbejdsområde, om kollegaernes arbejdsområde og om andre institutioner, der ligner ens egen institution.
Den viden er meget, meget svær at bruge i den offentlige debat.
Det er et rigt samfund, som vil forhindre den viden i at komme ud.
Lad os prøve at komme væk fra VKO-fløjens frygt for, at der kommer oplysninger frem – for det er i virkeligheden det, der præger Venstre, den konservative justitsminister og Dansk Folkeparti.
Det, der er øvelsen, er jo i stedet for at få de offentligt ansatte til at turde komme ud med de gode ideer.
På det tidspunkt var der rigtig mange institutionsledere og ansatte, der fik at vide, at de under ingen omstændigheder måtte sige noget som helst, ikke om deres faglighed, ikke om institutionens indhold, intet måtte de fortælle i pressen eller til de politikere, der kom og kiggede på institutionen.
Det tror jeg betød, at der var institutioner, der blev overtaget af kommunerne, og kommunalpolitikerne anede ikke, hvad det var, de fik mellem hænderne.
Det kunne måske have været en god idé, hvis man i stedet for havde sagt: Lad os nu få den der åbne debat om, hvad der er det rigtige at gøre for vores område. Vi kan se, at vi har en autistinstitution tilbage i Nordjylland, resten er gået til Aalborg.
Det betyder, at man simpelt hen har afspecialiseret muligheden for at lave et ordentligt tilbud i Region Nord.
Det er bare et eksempel ud af mange – men de ansatte fik forbud mod at sige noget.
Det, jeg tror er meget vigtigt, er, at vi får vendt den her debat til at sige: Der sidder mange hundrede tusinde mennesker, der har enorme ressourcer.
De tør bare ikke blande sig i den demokratiske debat.
Vi er kommet med det her forslag for at give en ramme omkring sikkerheden for den enkelte ansatte.
Det kan godt være, at vi skal diskutere, om den ramme er rigtig, eller om vi skal lave noget andet, delt bevisbyrde i stedet for omvendt osv., men det, der bare er helt afgørende, er, at vi får vendt billedet om, at vi får talt folk op og får talt højrefløjens frygt ned og så i langt højere grad kommer i gang med at udnytte den viden, vi har blandt de offentligt ansatte.
Pia Adelsteen (DF), 2010-02-02:
Her vil jeg godt sige, at det mener jeg er decideret forkert.
Jeg er ikke i tvivl om, at når man sidder ude i kommunerne og laver besparelser, så er der en ting, som man altid som kommunalpolitiker får at vide, og det er: Vi har altså en lov, der skal følges.
Der er en mindstesats.
Jeg mener også, at hvis man som offentligt ansat mener, at loven ikke bliver fulgt, så synes jeg faktisk, at man har pligt til at sige det, for så kan vi som politikere agere.
Men jeg mener, det er decideret forkert at tro, at vi når derud, hvor man bevidst i kommunerne siger, at man laver besparelser, og så pyt med om man ikke følger loven.
Lone Dybkjær (RV), 2010-02-02:
Man kan jo sådan set sige, at med den frygt, som Dansk Folkeparti har for muslimer, så kunne man måske også tillade sig at tro, at Dansk Folkeparti havde en frygt, når 25 pct. af de offentligt ansatte er nervøse for at ytre sig.
Så kan det være reelt eller ej, men når det drejer sig om muslimer, så er man jo den første til at gribe det.
Derfor synes jeg godt, at man kunne tage det her lidt mere seriøst.
Hvis 25 pct. af de offentligt ansatte er nervøse for at ytre sig, så har vi da et problem.
Det andet, jeg så godt vil sige, er, at vi jo ikke nu snakker om afskedigelser eller besparelser i det private, vi snakker kun om det offentlige – det er det eneste, vi har indflydelse på – og så en reaktion på det.
Vi snakker om, at nogle offentligt ansatte ytrer sig, fordi nogle besparelsesforslag fører til, at de ikke længere kan efterleve loven.
Det er jo realiteterne, og jeg er hundrede procent sikker på, at vi vil se et stigende antal, når der kommer de bebudede besparelser i kommunerne.
Man kan ikke opretholde loven, og det er dér, problemet er.
Og der synes jeg, at man faktisk skal opfordre de ansatte til at sige: I bliver nødt til at komme frem, vi laver ikke en ordentlig sagsbehandling her, for vi har ikke mulighed for at give de pågældende den hjælp, som de efter loven burde have.
Pia Adelsteen (DF), 2010-02-02:
Det synes jeg faktisk også jeg er i forhold til, at jeg mener, at det er noget, man skal tage op lokalt.
Det synes jeg egentlig er en positiv tilgang til det, for det er da godt, at vi har debatten om det her.
Det er da godt, at vi fortæller de offentligt ansatte: Selvfølgelig har I ret til at ytre jer, og der er en vejledning i, hvordan man kan gøre det.
Det er da vigtigt, når jeg som kommunalbestyrelsesmedlem sidder i mit lokale byråd og siger, at jamen hallo, der er jo ikke nogen, der skal fyres, fordi de giver udtryk for deres holdning til en given sag.
Sådan må det jo være.
Men når man har læst beslutningsforslaget, ser man, at der er rigtig mange eksempler.
Men man kan også finde eksempler på ting, synes jeg, hvor der politisk er taget nogle beslutninger om besparelser, og så er folk selvfølgelig kede af, at det går ud over deres erhverv, og der kan være nogle problemer omkring det.
Men jeg mener stadig væk, at de 25 pct., som der bliver givet udtryk for har en frygt, er udtryk for en fornemmelse, de har.
Men jeg ved ikke, om den er reel.