Line Barfod (EL), 2010-04-26:
Man skal godt nok høre meget herinde.
Det synes jeg er utroligt over for alle de mange mennesker, der har knoklet; som virkelig gerne ville arbejde; som bliver udsat for mistænkeliggørelse og ydmygelse; som i den grad gerne ville have lov til at være med til at bidrage.
Men regeringen rører ikke en finger for at skabe et arbejdsmarked, hvor man har mulighed for at deltage, selv om man ikke kan yde 150 pct., men måske kun kan arbejde nogle få timer om ugen og har brug for indimellem at kunne lægge sig ned, når ens ryg ikke kan holde til arbejdet.
Der er flere hundredtusinde mennesker, der sat uden for vores samfund, og som ikke kan få lov til at være med.
Der er i den grad behov for, at vi gør noget for, at de kan få lov til at være med på arbejdsmarkedet; at vi skaber det, der bliver kaldt et rummeligt arbejdsmarked, hvor man har mulighed for at deltage, selv om man ikke kan yde 150 pct.
I stedet for går man ud og skærer og skærer og skærer på ydelserne til de mennesker, som, fordi de er syge, har sociale problemer eller andet, ikke er i stand til at få arbejde.
Ikke engang det, at vi har en kæmpe økonomisk krise, der gør, at masser af mennesker er blevet arbejdsløse, gør indtryk på regeringen, når det kommer til at vurdere, hvad folk skal have at leve af, og om det er rimeligt at have nogen på fattigdomsydelser.
Alle de organisationer, der arbejder på området, og som modtager henvendelserne fra de desperate børnefamilier, der ikke har råd til det mest nødvendige til deres børn, prøver forgæves at råbe regeringen og Dansk Folkeparti op om, at vi er ved at skabe et meget, meget alvorligt problem.
Vi hører den ene gang efter den anden fra socialministeren og kommunerne, at det virkelig er slemt med alle de børn, der har behov for ekstra hjælp, men man laver ikke den kobling, at en hel del af problemerne udspringer af, at børnene vokser op i fattigdom og dermed også ofte bliver udelukket fra det fællesskab, der følger med at kunne deltage i fødselsdage, i sportsaktiviteter, i udflugter i klassen og alle mulige andre ting, som deres familie bare ikke har råd til at betale.
Vi hører igen og igen fra de borgerlige, at man bare kan tage sig sammen.
Hvis man gerne vil have penge til de mest nødvendige ting, kunne man jo bare arbejde.
Det er altså som at høre den gamle talemåde: Ingen arme, ingen kager.
Mange af de her mennesker er syge, har store sociale problemer, kan ikke bare tage sig sammen.
De har tværtimod behov for at få noget ekstra hjælp.
Men man kan altså ikke købe mælk for rådgivning, man kan ikke købe penicillin for rådgivning, man kan ikke betale sin husleje med rådgivning.
Så det er et kolossalt problem for de her familier.
Regeringen har været ude at beregne, hvad det rent faktisk koster at leve i Danmark – hvad skal man betale i butikkerne, når man skal ud at købe mad?
Ud fra det har regeringen fastsat, hvad man skal have for at have nok at leve for, hvad man skal have, før det offentlige må trække i ens løn, eller for at man kan få en gældssanering.
Men de samme beløbsgrænser mener regeringen af en eller anden grund er sat fuldstændig ud af kraft, når vi kommer til familier, der lever i fattigdom.
Her mener regeringen, at man åbenbart kan gå ned i forretningen eller gå til sin udlejer og betale med ord.
Regeringen mangler bare at fortælle, hvor det er, man kan få nogen til at tage imod de ord i stedet for penge.