Karen Jespersen (V), 2008-06-10:
Danmark har en stærk økonomi, der bl.a. betyder, at overførselsindkomster og lønninger ikke udhules af prisstigninger.
På lidt længere sigt stiger både lønninger og overførsler generelt mere end priserne, men på et frit marked vil der altid være nogle priser, der stiger mere end andre, og sådan er det i øjeblikket med fødevarepriserne.
Fødevarepriserne er i det hele taget gået op og ned.
Det er der flere grunde til, og det vil økonomi- og erhvervsministeren også komme ind på.
I Danmark forhandler man lønstigninger ud fra en helhedsbetragtning og ikke på baggrund af prisstigninger på udvalgte forbrugsgoder.
Det samme er tilfældet med overførslerne, der jo følger lønudviklingen efter reglerne om satsreguleringen.
Udviklingen i overførslerne tager derfor udgangspunkt i den almindelige lønudvikling i samfundet.
Det er rigtigt, at i det seneste år har udviklingen i fødevarepriserne været større end udviklingen i overførselsindkomsterne.
Men ser man på de samlede forbrugspriser, ligger overførselsindkomsternes udvikling fortsat over udviklingen i de samlede forbrugspriser.
Det er heller ikke tilstrækkeligt kun at se på det sidste år, for det er kun et øjebliksbillede.
Hvis man skal have et retvisende billede af udviklingen, skal man se på udviklingen over en længere periode.
Hvis man ser på udviklingen i perioden fra år 2000 og frem til i dag, har udviklingen i overførselsindkomsterne samlet set været på niveau med udviklingen i fødevarepriserne, og da udviklingerne i de samlede forbrugspriser har været mindre, har mennesker på overførselsindkomster oplevet en realindkomstfremgang.
Man kan så spørge, om borgerne på overførselsindkomster i betragtning af prisstigningerne på fødevarer ville have været bedre tjent med, at deres indkomster blev opreguleret på baggrund af priserne og ikke lønningerne.
Svaret er nej.
Ser man på udviklingen af forbrugerpriserne, fødevarepriserne og den løbende satsregulering siden 1996, er overførselsindkomsterne steget mere end både forbrugerpriserne og fødevarepriserne - ja, faktisk tegner der sig et billede af, at stigningerne fra 1996 og frem til 2003 var cirka lige store, men overførslerne er vokset mere end forbruger- og fødevarepriserne de seneste 5 år.
Satsreguleringen medfører, at overførselsindkomsterne hvert år reguleres i forhold til lønudviklingen, således at modtagerne af overførselsindkomster også får del i den almindelige velstandsudvikling.
Da satsreguleringen er baseret på den gennemsnitlige lønudvikling, vil reguleringen endda være højere end for de lønmodtagere, som det enkelte år har en lønudvikling, der er lavere end gennemsnittet.
Over en årrække vil det normalt være mere fordelagtigt for modtagere af overførselsindkomster, at de følger lønudviklingen frem for prisudviklingen, da der normalt er tale om reallønstigninger.
Satsreguleringsmetoden sikrer kontinuitet i reguleringen og en uafhængighed af prisudviklingen, som er mere variabel over tid.
Når vi taler om udviklingen i overførselsindkomsterne, vil jeg desuden godt bemærke, at modtagere af overførselsindkomster løbende får forhøjelser af tillæg, som ligger ud over den almindelige satsregulering.
Regeringen og Dansk Folkeparti har siden 2001 taget en række initiativer, der har været målrettet de svageste grupper og finansieret over finansloven.
F.eks. indførte vi i 2003 ældrechecken til folkepensionister, og ordningen er senere blevet forbedret ved flere lejligheder.
Senest er den forbedret i aftalen om finansloven mellem regeringen, Dansk Folkeparti og Ny Alliance, så den fra 2009 bliver forhøjet til godt og vel 10.000 kr.
Hvis man tager højde for ældrechecken, når man sammenligner udviklingen i folkepensionen med udviklingen i fødevarepriserne, har folkepensionisterne haft en gunstig udvikling.
Også førtidspensionisternes økonomiske forhold er forbedret.
Fra den 1. januar 2006 fik førtidspensionister på almindelig førtidspension og forhøjet almindelig førtidspension udbetalt en ekstra tillægsydelse, som løftede de samlede pensionsydelser til niveauet for mellemste førtidspension.
Derudover er der sket særskilte forbedringer af en række overførselsindkomster såsom SU, børnefamilieydelse, helbredstillæg og medicintilskud til pensionister.
Alle de forbedringer, jeg nævner her, er med til at understrege, at man ikke blot kan betragte udviklingen på baggrund af et enkelt års udvikling i priser og satser.
Set over en lidt længere periode er både lønningerne og overførselsindkomsterne altså steget mere end priserne, og derfor giver det i denne sammenhæng heller ikke mening at tale om, at stigende fødevarepriser har ført til, at uligheden og fattigdommen er steget.
Jeg vil i den forbindelse gerne gøre opmærksom på, at de seneste tilgængelige tal for udviklingen i indkomster og fordeling er fra 2005, altså længe før de ekstra prisstigninger på fødevarer satte ind, så selv om jeg gerne ville, er det ikke muligt at sige noget om betydningen af fødevareprisstigningerne fra 2007 til 2008 for udviklingen i indkomstfordelingen generelt.
På nuværende tidspunkt findes der ikke dokumentation, men jeg kan gøre opmærksom på, at købekraften rent faktisk steg i den seneste målbare periode fra 2004 til 2005, også for de laveste indkomster.
Regeringen er meget opmærksom på de indsatser, der kan nedbringe de forskellige aspekter ved ulighed, og det har vi her på det seneste haft en debat om i Folketinget.
Det er rigtigt, at indkomstforskellene er vokset i Danmark siden 1990'erne, ligesom det er sket i en række andre lande, f.eks. Sverige, til trods for at der også her har været en vækst i samfundet.
Men alle grupper har altså haft reallønfremgang.
Med udsigten til faldende eller stagnerende boligpriser og den seneste afmatning på de finansielle markeder kan udviklingen dog hurtigt vise sig at komme til at gå den anden vej, så vi vil opleve en formindskelse af indkomstforskellene.
Det er ikke udviklingen i arbejdsindkomster og overførselsindkomster, der har været årsagen til de stigende indkomstforskelle.
Udviklingen i indkomsterne efter skat har derimod været med til at nedsætte indkomstforskellene fra 2004 til 2005.
Den begrænsede ulighed er bl.a. en følge af den politik, som regeringen har ført.
Regeringen har taget en række initiativer for at sikre, at det skal kunne betale sig at arbejde og yde en ekstra indsats.
Deltagelse på arbejdsmarkedet er en vigtig mulighed for at forbedre den enkeltes sociale og økonomiske forhold, og det er afgørende for vores fælles velfærd, at så mange som muligt er i arbejde.
Det er vores pligt og ansvar at sørge for, at alle borgere i landet får mulighed for at være en del af fællesskabet, og at vi sørger for den hjælp, der skal til for at gøre det muligt for alle at være med.
Derfor skal vi bekæmpe den nye ulighed, som helt grundlæggende handler om andet end de penge, man modtager, det handler bl.a. om at styrke indsatsen over for de mennesker, som ikke har de nødvendige sociale og kulturelle færdigheder, er uden for arbejdsmarkedet eller uddannelsessystemet eller ikke har tilstrækkelig stabile rammer i familien.
Det vil selvsagt også koste penge, men det er altså vigtigt, at vi lægger indsatsen her.
Regeringen har sat ind med massiv hjælp til de svageste grupper for at forhindre social udstødning og for at give de svageste grupper de bedst mulige levevilkår.
Vi kan ikke forvente, at de helt ekstraordinært gode velfærdstider, vi har haft i de senere år med stor vækst, høj beskæftigelse og lav ledighed, fortsætter på dette meget høje niveau, men derfor må regeringen netop også udvise rettidig omhu og handle ansvarligt.
Det er bedre, at ledigheden går en lille smule op, end at vi senere skal foretage en meget hård opbremsning.
Der skal holdes igen med det offentlige forbrug, og vi skal arbejde målrettet på at få flere i arbejde.
Det er også derfor, regeringen har lavet en jobplan og nedsat en arbejdsmarkedskommission.
Regeringen vil fortsat føre en aktiv social- og beskæftigelsespolitik og have fokus på, om der er særlige grupper, der har behov for særlig hjælp.
Jeg giver nu ordet til økonomi- og erhvervsministeren.