Karl H. Bornhøft (SF), 2009-01-30:
Jeg vil godt starte med at sige, at jeg bestemt synes, der har været nogle interessante overvejelser over min egen livsstil.
Jeg vil så også med det samme til gengæld sige, at det sådan set slet ikke er det, forslaget drejer sig om.
Jeg har ingen ambitioner om, at alle skal leve som mig.
Jeg synes faktisk, at alle skal leve, sådan som de gerne vil.
Det er nemlig det, der giver livskvalitet.
Det her drejer sig altså om, hvorvidt vi vil have nogle forpligtende mål inden for det arbejde, vi skal lave om sundhed.
Jeg vil godt starte med at sige, at alle, der har noget at gøre med sundhed, godt ved det.
Skulder ved skulder sidder vi jo gang på gang bænket ved adskillige sundhedskonferencer rundtom i landet arrangeret af dygtige foreninger, førende eksperter på sundhedsområdet, og de forsøger ihærdigt at få banket ind i hovedet på os politikere, at vi bør gøre noget.
Det er da et budskab, der ikke er til at tage fejl af.
Alle, der ved noget om det her, siger: Se at komme i gang, I må gøre noget, I kan ikke bare ignorere, at 1,7 millioner danskere har en kronisk sygdom, I kan ikke bare ignorere, at der dør 20.000 danskere om året, som vi kunne have forhindret i at dø.
Det er derfor, at SF i dag foreslår, at vi som politikere begraver stridsøksen, og det kan jeg forstå at ministeren er enig i.
Vi synes, at vi skal diskutere forpligtende mål og vedtage dem for danskernes skyld.
Vi synes, at vi med den her diskussion er nødt til at pointere, at der er brug for en markant oprustning inden for forebyggelsesindsatsen fremover, hvis vi overhovedet skal gøre os nogen forhåbninger om f.eks. at nedbringe antallet af kronisk syge.
Vi har ikke verdens bedste sundhedsvæsen, og vi har ikke sundhedsresultater i verdensklasse, men jeg tør godt sige, at med den rette indsats og prioritering kan vi altså godt løfte udfordringen.
Det her er et spørgsmål om vilje.
I regeringens folkesundhedsprogram fra 2002 markerer regeringen jo en vilje til at prioritere sundhedsfremme og forebyggelse.
Desværre har vi ikke set det udmøntet særlig konkret på området endnu, og hvis jeg skal finde en god undskyldning for, at vi ikke har det, kan den være, at der ikke er fastsat konkrete mål, man kan stræbe efter og evaluere.
I disse slørede formuleringer ligger der altså en grad af noget, der er ukonkret og uambitiøst, og det er den del af det, vi skal bryde med.
Vi skal simpelt hen sørge for, at det ikke er tomme ord, vi leverer, men at det er nogle mål, vi tør stå ved og følge op på.
For at opprioritere forebyggelsesopgaven er det, at SF siger, at der bør udarbejdes et nyt sundhedspolitisk program, hvoraf der fremgår nogle konkrete og målbare mål for sundheden, som stat, regioner og kommuner skal forpligtes til at gennemføre.
Programmet skal altså indeholde delmål, succeskriterier og statusopgørelse frem til 2018.
Det er for at sikre, at vi gør de rigtige ting, og skulle det vise sig, at nogle af de ting, som vi gør, ikke er rigtige, så er det da klogt at opdage det i tide, så vi kan vælge nogle andre redskaber og nogle andre mål.
I SF har vi en ambition om, at andelen af rygere skal ned på 15 pct.
Vi har en ambition om, at antallet af unge, der begynder at ryge, simpelt hen skal halveres.
Vi har en ambition om at udjævne den sociale ulighed i sundhed med 50 pct. i forhold til i dag, og vi har en ambition om at reducere antallet af kronisk syge med 10 pct. over den næste 10-årige periode.
Vi er til gengæld fuldstændig åbne for en diskussion om, hvorvidt det lige præcis skal være de her mål, eller om det skal være nogle andre.
Det spændende i den politiske debat er sådan set, om vi tør sætte os nogle mål, og om vi kan finde et fælles grundlag for dem.
Det er naturligvis også for at sikre, at vi får en udvikling i sundheden, der går i den rigtige retning, og det gør vi altså kun, hvis vi tør sætte nogle konkrete mål og vi tør gå efter dem og blive bedømt på dem.
Der må man sige, at en af de manglende ting i sundhedsdebatten, sådan som den har forløbet hidtil, har været, at vi har turdet at sætte os nogle mål, som vi kan blive bedømt på.
På den måde kan enhver jo næsten sige, at de mål, man hidtil har sat sig, er blevet indfriet, for de har aldrig været af en karakter, så de kunne måles.
Det er den ændring, vi skal have lavet nu.
Vi skal nemlig sige, at vi mener det her alvorligt, og at vi ønsker at gå i en anden retning.
I SF har vi også en meget stor ambition om, at senest i 2013 skal alle kommuner tilbyde systematisk opsporing af kronisk syge borgere, og det betyder, at de kommunale rehabiliteringstilbud til kronisk syge skal være fuldt udbygget.
Det gælder også den indsats, som omfatter patientskoler, som omfatter de pårørende i forhold til sygdommen, og som omfatter støtte til et bedre liv.
Det er naturligvis noget mere ambitiøst end det, regeringen har foreslået indtil nu, men lad os da overveje, om vi ikke vil være mere ambitiøse.
Arbejdspladsen betyder også uendelig meget i den her sammenhæng.
Derfor skal vi sørge for, at der skal være en overordnet ramme for sundhedspolitikker, men den skal naturligvis selv lave indholdet.
Vi skal også sørge for, at det her arbejde virkelig bliver lavet på en måde, der gør, at det kan værdsættes af andre, og at det kan følges.
Det er jo derfor, vi fremsætter forslag.
Så vil jeg også sige, at det bliver vigtigt i tiden fremover at sørge for, at der er mere uafhængig forskning på det her område.
Men det betyder altså også, at et øget ambitionsniveau som konsekvens har, at der skal afsættes markant flere penge til at opfylde de her forpligtende mål.
Det synes vi er målet inden for de næste 10 år.
I den sammenhæng er det altså vigtigt at gøre sig klart, at godt nok er det her en investering, men det er en investering, der kan betale sig.
Jeg vil gerne knytte nogle korte bemærkninger til ministerens indlæg.
Jeg er selvfølgelig glad for, at ministeren sætter pris på forslagene og håber, at de indgår i det videre politiske arbejde.
Jeg kan sige med det samme: Det gør de naturligvis.
Vi har en ambition om, at vi skal finde nogle fælles løsninger på det her område, for det er det, vi tror bærer rigtigt igennem.
Vi synes så, det er vigtigt med en politisk debat også ud over at høre, hvad en kommission mener, og derfor synes vi, at den her debat burde være taget for længst.
Så vil jeg komme med en oplysning til ministeren og andre i den her sammenhæng.
Oplysningen er, at for hvert eneste års ekstra levetid, som vi skaffer danskerne, betyder det, at de får 2 ekstra år uden sygdom.
Det er altså en viden, vi konkret har i dag, og derfor er det altså sådan lidt vigtigt at få 1 år mere, 2 år mere, 3 år mere og såmænd også det, SF foreslår, som jo ikke er 3 år - det er regeringen, der foreslår det - men faktisk 5½ år, for at vi kan komme op på Sveriges niveau.
Derfor vil jeg sige, at det ikke bare er et spørgsmål om, at folk skal leve længere.
Hvis vi sørger for, at de lever længere, er det tilstrækkelig dokumenteret, at de så får dobbelt så mange ekstra gode leveår.
Det var en oplysning.
Så vil jeg sige til Venstres ordfører, at de her forslag som sagt lægger op til en konstruktiv debat.
Nu er det ikke sådan i SF, at vi har en forestilling om, at vi kommer til at bestemme alt.
Men det, vi har en ambition om, er at være med til at fastsætte nogle mål, som vi kan være fælles om, for kun hvis vi tør løfte den her opgave i fællesskab, bliver det til noget.
Hvis vi bare bliver ved med at køre på enkeltområder, så bliver det aldrig til noget.
Derfor siger SF også, at vi altså nu skal af med - i den her sammenhæng - al den projektdiskussion om forebyggelsen.
Vi skal ganske enkelt have forebyggelsen ind i det daglige, praktiske arbejde, og det er derfor, det er så vigtigt at have nogle mål.
Jeg forstår det sådan, at alle de budskaber, der er kommet her i dag, kan sammenfattes til i hvert fald én ting, vi er enige om, nemlig at vi gerne vil have nogle forpligtende mål, og så finder vi i den senere diskussion ud af, præcis hvilke forpligtende mål det så skal være.
Her har vi et godt udgangspunkt.