Bertel Haarder (V), 2010-03-16:
Jeg har ikke påstået, at der hele vejen igennem er logik i den forskel, der er på hele tandsystemet og det øvrige sundhedssystem, og det gælder jo altså også de betalingsprincipper, der er.
Så det kan ordføreren have meget ret i.
Dernæst går forslaget ud på, at regeringen inden udgangen af indeværende folketingsår skal redegøre for muligheden for at udbygge og etablere samarbejder med udenlandske læger inden for EU/EØS-området om sjældne sygdomme.
Regeringen er enig med Dansk Folkeparti i, at patienter med sjældne kræftsygdomme skal sikres adgang til behandling af høj kvalitet – ligesom alle andre patientgrupper.
Jeg er også enig med Dansk Folkeparti i, at vi skal gøre brug af behandlingssteder i udlandet, når patientunderlaget er for lille til at etablere et behandlingstilbud af høj kvalitet i Danmark.
Så jeg er altså enig i målsætningen, men det middel, som præsenteres i Dansk Folkepartis forslag, kan jeg desværre ikke bakke op om – ikke mindst på grund af de uhensigtsmæssige afledte konsekvenser, som forslaget på længere sigt kan få for vores sundhedsvæsen.
Jeg vil minde om, at med sundhedsloven har patienter allerede ret til højt specialiseret behandling i udlandet, når vi ikke kan tilbyde en patient den nødvendige behandling her i landet.
Ordningen vedrørende højt specialiseret behandling i udlandet er netop tiltænkt de situationer, hvor en sygdomstilstand er så sjælden, at der er for få patienter i Danmark til, at man kan etablere en dansk funktion, og hvor vi derfor må gøre brug af udenlandsk ekspertise.
Patienten kan så henvises til højt specialiseret behandling efter indstilling fra den afdeling, som har den højeste ekspertise her i landet, og efter godkendelse af Sundhedsstyrelsen.
Med beslutningsforslaget lægges op til at fjerne den sundhedsfaglige vurdering for visitation til højt specialiseret behandling og i stedet indføre, hvad man kan kalde selvvisitering til behandling i udlandet.
Man kan altså selv uden hensyn til en faglig vurdering vælge behandling i udlandet, når danske hospitaler ikke opfylder Sundhedsstyrelsens såkaldte tommefingerregel, som jeg skal vende tilbage til.
Det er jo altså virkelig en forandring, der vil noget.
I bemærkningerne fremgår det, at patienterne derved vil få mulighed for behandling af høj kvalitet, men så simpelt kan det ikke opgøres.
Sundhedsstyrelsen har oplyst, at denne tommelfingerregel, som går ud på, at der skal være mindst 30 patienter og mindst 100 patienter inden for tilstødende områder, ikke ukritisk kan anvendes som pejlemærke for, hvornår vi i Danmark har den fornødne ekspertise til at varetage en højt specialiseret funktion.
Det skyldes, at højt specialiserede funktioner typisk er samlet på særlig få hænder, og i en række tilfælde kan der overføres erfaringer fra udførelse af lignende procedurer på andre sygdomstilstande.
Man kan så at sige
overføre erfaringer fra behandlingen af patientgruppe x til patientgruppe y, da behandlingsteknikken næsten er identisk.
Således kan der selv inden for en højt specialiseret behandling med meget få patienter kunne opnås et tilstrækkeligt erfaringsgrundlag til at tilbyde behandling på et højt fagligt niveau.
Derfor kan man efter min mening ikke bruge Sundhedsstyrelsens tommelfingerregel som visitationskriterium, altså som kriterium for, hvornår man kan henvise sig selv til en specialiseret behandling i udlandet.
I dette tilfælde mener jeg, at forslaget er behæftet med nogle uhensigtsmæssige afledte konsekvenser.
Som jeg ser det, vil indførelse af denne selvvisitation – hvor man altså kan henvise sig selv til behandling i udlandet – kunne medføre risiko for patientudstrømning fra behandling i Danmark til behandling i udlandet.
Hvis kræftpatienter skal have mulighed for at henvise sig selv til behandling i udlandet, skal alle andre alvorligt syge patienter så også have det?
For vi er vel enige om, at vi ikke går ind for forskelsbehandling i sundhedsvæsenet.
Det vil sige, at det altså er tiltænkt andre patientgrupper end kun kræftpatienter.
Derfor kan forslaget risikere at blive en glidebane, som medfører, at vi gradvis vil miste muligheden for at kontrollere sygehusudgifterne og planlægge aktiviteten i sundhedsvæsenet inden for de omhandlede behandlingsområder.
Det kan blive yderst udgiftsdrivende, og det er ikke sikkert, at det giver patienterne en bedre behandling, for vi er vel alle sammen enige om, at vi ikke ønsker at miste grebet om økonomien og heller ikke ønsker at miste grebet om planlægningen af sundhedsvæsenet.
Det er også det hensyn, som EU-Domstolen har lagt vægt på ved den domspraksis, der har udviklet sig, hvorefter medlemsstaterne er berettiget til at kræve forhåndsgodkendelse, før en patient kan få dækket udgifter til hospitalsbehandling i et andet EU-land.
Det, at patienter med sjældne sygdomme efter forslaget frit kan henvise sig selv til behandling i udlandet, vil selvfølgelig undergrave danske lægers mulighed for at opbygge nye kompetencer på disse områder og opretholde eksisterende kompetencer og fortsat blive dygtigere, for vi kan risikere, at der simpelt hen ikke bliver patienter nok, til at det kan lade sig gøre, fordi patienterne strømmer ud til tilsvarende behandlinger i udlandet.
Det vil i yderste konsekvens betyde en nedspecialisering af det danske sygehusvæsen med fare for, at det ikke længere kan tilbyde en lang række højt specialiserede funktioner, og det kan så i øvrigt ende med at blive mindre godt for danske patienter.
Flere og flere patienter vil kunne risikere, at de bliver nødt til at rejse til udlandet for at opnå højt specialiseret behandling, fordi grundlaget for behandlingen i Danmark er blevet undergravet.
Derfor er jeg ikke sikker på, at det er til gavn for patienterne, hvis man gennemfører forslaget, som det står.
Jeg er også bekymret for patienternes sikkerhed og helbred, for når man fjerner kravet om, at patienten skal vurderes af den øverste sundhedsfaglige ekspertise, kan det jo altså føre til, at patienter ikke orienterer sig om, hvilke behandlingstilbud der er de bedste i udlandet eller i Danmark.
Hvordan skal de på egen hånd kunne finde rundt i den jungle af mere eller mindre opreklamerede behandlingstilbud, der eksisterer i denne verden?
Hvordan skal de kunne vurdere lødigheden og egnetheden i forhold til netop deres specifikke situation?
Jeg er bange for, at nogle patienter på egen hånd vil opsøge behandlinger, som enten er virkningsløse, eller som gør mere skade end gavn, og derved kan det jo altså i værste fald komme patienterne til skade.
Samlet set mener regeringen, at de gældende regler om muligheder for højt specialiseret behandling i udlandet er tilstrækkelige i forhold til at sikre patienter – også patienter med sjældne kræftsygdomme – adgang til højt specialiseret behandling i udlandet.
Den ordning, vi har, sikrer jo altså patienterne imod vilkårlige behandlinger i udlandet, som i værste fald også vil kunne forringe sundhedstilstanden.
Så ønsker forslagsstillerne, at regeringen i indeværende folketingsår skal redegøre for mulighederne for at udbygge og etablere samarbejder med udenlandske læger i EU/EØS-området om sjældne sygdomme.
Jeg er enig i, at vi skal sikre, at der er et godt samarbejde med europæiske lande såvel som andre lande om behandlingen af sjældne sygdomme.
Vi skal gøre brug af hinandens viden, erfaring og ekspertise – særligt på områder, hvor der er få patienter.
Og det er jo netop formålet med, at man i EU har etableret et samarbejde om behandlingen af sjældne sygdomme.
Der er nedsat en ekspertkomité under Kommissionen, som har til formål at drøfte og samarbejde om udviklingen på området.
Derudover arbejdes der på at etablere europæiske referencenetværk, hvor man bl.a. skal udveksle og indsamle viden og data i forhold til patienter med sjældne sygdomme.
Der er altså allerede søsat en række initiativer i EU-regi, og det samarbejde fungerer godt.
Men regeringen vil gerne tage initiativ til at få belyst, om der er grundlag for yderligere samarbejder på tværs af landene i EU/EØS-området vedrørende sjældne sygdomme, herunder naturligvis også med vore nordiske kolleger.
Så jeg vil gerne tage sagen op på både nordisk og europæisk plan, men jeg må sige, at regeringen – af alle de grunde, jeg har nævnt – ikke kan tilslutte sig beslutningsforslaget, desværre.