Søren Pind (V), 2011-06-24:
Jeg ved ikke, om jeg skal le eller græde over, at der selvfølgelig også indgår polemik i den politiske debat.
Men den her sag handler jo også om vældig meget andet.
Det er jo interessant, at Socialdemokratiet og SF på den ene side stemmer for et lovforslag, men samtidig i den politiske debat i Folketingssalen, som jo også er en retskilde for de afgørelser, der skal træffes ved domstolene, prøver på at svække den lovgivning, vi ønsker at gennemføre.
Det er derfor, det er mig magtpåliggende at sige det, jeg siger.
Det kan man le af, men det er sådan, at det faktisk betyder noget, at vi sidder her.
Det betyder faktisk noget, hvad vi siger, og hvad vi gør.
Det er retskildebidrag.
Jeg må så sige noget til det om, at domstolene skal dømme som hidtil.
Altså, at vi har en dømmende magt i Danmark, og at det er domstolene, der dømmer, ja.
Men selvfølgelig bliver rammerne omkring retsafgørelsen da ændret, når vi skærper praksis.
Selvfølgelig.
Det er ikke sværere end det.
Jeg er sådan set
i udgangspunktet glad for, at der er så bredt flertal for det forslag, regeringen har fremsat, men jeg er selvfølgelig knap så taknemlig for, at de partier, der så har tilsluttet sig regeringens og Dansk Folkepartis og Liberal Alliances aftale på det her felt, prøver på at udlægge det politiske indhold på en anden måde, end det er.
Derfor, hr. formand, vil jeg godt citere fra en artikel fra Politiken den 30. maj 2011, hvor professor i forfatningsret Jens Elo Rytter, som jo bl.a. vil være kendt fra sagen om den forbudte krig, skriver følgende: »Bortset fra helt klare tilfælde, hvor udvisning er menneskeretligt tilladt henholdsvis udelukket, er det ikke let at trække en klar grænse mellem de tilladte og de forbudte udvisninger.
Det er i mange sager vanskeligt med sikkerhed at forudse, hvordan Menneskerettighedsdomstolen vil vurdere spørgsmålet om udvisning.
Derfor har de danske domstole med Højesteret i spidsen formentlig også hidtil fulgt den linje at lægge sig på den sikre side af Menneskerettighedsdomstolens praksis, så man med sikkerhed undgår at krænke konventionen.
Den ny aftale lægger nærmest op til det modsatte udgangspunkt: Der skal udvises, medmindre dette med sikkerhed vil være i strid med menneskerettighedskonventionen.
Man kan sige, at bevisbyrden bliver vendt om: I tilfælde af tvivl, skal danske domstole udvise.
Ja, ikke nok med det: Selv hvis en dansk domstol måtte finde det mest sandsynligt – men dog ikke ganske sikkert – at menneskerettighedsdomstolen vil underkende udvisningen som en krænkelse af udlændingens ret til privat- og familieliv, skal den danske domstol udvise vedkommende.«
Så står der her: »Hvis de danske domstole retter ind efter det politiske krav om "sikkerhed", må det forventes, at Danmark oftere vil blive dømt ved Menneskerettighedsdomstolen i Strasbourg i sager, hvor der herhjemme er blevet afsagt dom om udvisning.
Dette er man fra regeringens side både opmærksom og indstillet på.
Integrationsministeren kalder det en "procesrisiko", som man altså er villig til at løbe for at få så mange kriminelle udlændinge udvist som overhovedet muligt.
Dette er en ny udvikling i Danmarks forhold til de internationale menneskeretsforpligtelser.
« Det er altså, hvad professoren i forfatningsret ved Københavns Universitet udlægger det her, som fru Karen Hækkerup kalder ingen forandring, som.