Mogens Lykketoft (S), 2009-03-31:
Jeg vil gerne sige tak til udenrigsministeren og forsvarsministeren for gode besvarelser og for anledningen til at diskutere perspektivet for NATO fra de første 60 år og måske til de næste.
Taletidsbegrænsningen gør jo, at man ikke har mulighed for at gå så meget i detaljer som ministrene, men man kan jo roligt fastslå, at NATO har været en bragende succes, i den forstand at den har fjernet trusler imod vores sikkerhed uden krig.
Man kan altid diskutere, om det var NATO, der sejrede, eller det var modparten, der faldt sammen under vægten af sin egen indre meningsløshed, men NATO ydede os den beskyttelse, der skulle til, til at den begivenhed heldigvis kunne indtræde.
Jeg er også enig med udenrigsministeren i, at NATO's betydning i dag jo er langt videre end den fysiske beskyttelse af vores territorium, og at det, vi forholder os mest til, når vi taler NATO - det fremgik også af ministrenes besvarelser - er de nye usikkerheder, og det er de nye udfordringer, og det er det, at vi kan bruge NATO som forum for den nødvendige transatlantiske dialog om, hvordan vi møder disse udfordringer.
Det er vigtigt, at Frankrig reintegrerer.
Det er vigtigt at fortsætte overvejelserne om, hvordan arbejdsdelingen og samarbejdet kan være mellem NATO og det europæiske udenrigs- og forsvarspolitiske samarbejde, som Danmark desværre endnu ikke er medlem af, men som vi efter vores opfattelse så hurtigt som muligt bør blive medlem af.
Det er også vigtigt at se, hvor skæringen ligger i samarbejdet mellem, hvad NATO kan udrette, og hvad NATO kan hjælpe FN med at udrette.
Vi skal styrke samarbejdet med Ukraine og Georgien og andre i naboområdet, og der kan være et perspektiv for også deres deltagelse i NATO, som jeg er enig i ligger forholdsvis langt ude.
Men vi skal samtidig, og det er jeg glad for at NATO besluttede sig for at genopruste i, styrke samarbejdet med Rusland, fordi vi har brug for Rusland i bekæmpelsen af international terrorisme, i løsningen i Afghanistan, i overtalelsen af Iran til at blive et samarbejdsvilligt medlem af det internationale samfund og i en lang, lang række andre spørgsmål.
Der er sket utrolige forandringer i Europa de sidste 20 år og dermed også med NATO.
Der er nævnt indsatsen på Balkan, som kom noget sent, men som jo også har speedet overvejelserne op om, hvordan vi kan være tidligere ude i tilsvarende situationer både gennem NATO og EU.
Jeg husker selv, hvordan jeg i min korte udenrigsministertid var med til at lobbye i Washington for det baltiske medlemskab af NATO med den begrundelse, at, ja, det kan godt være, at der er nogle militærteknikere, der siger, at det kan vi ikke nødvendigvis forsvare, men det handler i virkeligheden om noget andet.
Det har været en vigtig udvikling.
Mest aktuel
er selvfølgelig Afghanistan, som vi har haft mulighed for både i fællesskab mellem regeringen og Socialdemokratiet og andre at lave en strategi for og opdatere en strategi for for ganske nylig, og også diskutere her i Tinget, men jeg vil alligevel gerne afslutningsvis gøre - fordi det er så centralt for den militære del af den indsats, vi gør i NATO-regi lige nu - nogle særlige bemærkninger om Afghanistan.
Jeg er meget glad for den strategiudvikling, præsident Obama har præsenteret os for, for den har, som jeg læser den, to ben, nemlig at vi på den ene side sender nye styrker ind for at understrege over for dem, vi slås med, at vi ikke går i utide, og for at overbevise dem, der sidder - og det er nok de fleste - oppe på gærdet og ser, hvordan det går, om, at Afghanistan ikke bliver udleveret til Taleban igen, og at vi på den anden side sender det budskab med træningen af de afghanske styrker som et hovedpunkt i præsident Obamas strategi, at et exit inden for en overskuelig tid for de udenlandske styrker også er en del af løsningen, vel at mærke når vi har brugt så mange kræfter, vi overhovedet kan mobilisere, på at gøre afghanerne i stand til at klare deres egen sikkerhedssituation.
Der er brug for innovative løsninger, blev der sagt, og det er det sidste, jeg skal sige.
Det er jeg enig i.
Derfor handler løsningen i Afghanistan i høj grad også om politisk håndtering af problemet Pakistan i den store sammenhæng med hensyn til, hvordan vi får en anstændig, holdbar exitstrategi i et Afghanistan, hvor de kan klare deres egen sikkerhed.