Søren Krarup (DF), 2010-05-04:
Jeg sidder i øjeblikket og læser Ayaan Hirsi Alis nye bog og faldt forleden over hendes omtale af sin far.
Hun beundrede ham meget, selv om hun brød hans planer med hende, da hun nægtede at lade sig tvangsgifte med en fremmed muslim i Canada, men flygtede til Holland og afsvor islam.
Hun skriver om ham: Stammehelten, beskytteren af den islamiske kultur og af slægten, tog imod almisser fra de vantro under falske forudsætninger med et falsk pas, skønt han i modsætning til mig kun havde foragt tilovers for deres værdier og levevis.
Inden han døde, havde han endog søgt om og fået britisk statsborgerskab.
Ikke fordi han ønskede at være britisk statsborger, men på grund af alle de medfølgende fordele såsom gratis bolig og gratis lægehjælp.
Samtidig blev han ved med at belære mig om, at jeg aldrig måtte være loyal over for en verdslig stat.
Han bad mig gentagne gange indtrængende om at vende tilbage til den sande tro.
Dette bedrag vedrørende britisk statsborgerskab, som denne fanatiske muslim søger og får, selv om han ikke viser den ringeste loyalitet over for Storbritannien og engelsk kultur, kan ikke undgå at vække en vis eftertanke hos en dansk folketingspolitiker, der står foran at skulle meddele dansk statsborgerskab til 1.200 fremmede, heraf mange muslimer.
Bliver vi på samme måde bedraget i vores eget land?
Bidrager vi i virkeligheden til at undergrave Danmark og vore efterkommere, når vi meddeler dansk indfødsret til tusinder og atter tusinder, der har samme baggrund som giver Hirsi Alis far?
Jeg svarer, at det så vist ikke var uden grund, at vi i maj 2002 fik indskrevet forrest i den nye aftale om indfødsret:
Det er en betingelse for optagelse på et lovforslag om indfødsrets meddelelse, at ansøgeren lover troskab og loyalitet over for Danmark og det danske samfund og erklærer at ville overholde dansk lovgivning og respektere grundlæggende danske retsprincipper.«
Det er heller ikke uden grund,
at vi har opstillet strenge sprogkrav og indført en krævende indfødsretsprøve for dem, der vil have dansk statsborgerskab.
Vi har virkelig grund til at lære af beretningen om Hirsi Alis far, vi har virkelig grund til at gøre op med den ligegyldighed med tildeling af dansk statsborgerskab, der herskede før 2002.
Men dette opgør med en rystende ligegyldighed med Danmarks og vores efterkommeres ve og vel foretog vi altså i 2002, og vi har hævdet det siden.
Og når vi netop har afholdt statsborgerskabsdag og mødt dem, der i 2009 fik dansk indfødsret, føler man – det gør i hvert fald jeg – også en vis tryghed ved dem, der er blevet danske statsborgere.
Jeg havde også i år lejlighed til at tale med en del af dem, og jeg bilder mig ind, at de havde forståelse for, at det ikke er uden grund, at vi kræver troskab og loyalitet af dem.
De forekom mig at være loyale og indforståede og ganske anderledes indstillet end Hirsi Alis far.
Det er det ene, jeg føler trang til at sige ved denne førstebehandling af vores lovforslag.
Vi strør ikke indfødsret ud med rund og ligegyldig hånd som før 2002.
Det er her 1.200 nye danskere i alt, iberegnet børn.
Det er folk, der taler ordentligt dansk, folk, der kender til dansk historie, kultur og samfundsforhold, fremmede, der har dokumenteret deres vilje til at blive danske, og som på troværdig vis udtrykte denne vilje i en samtale forleden på statsborgerskabsdagen.
Dette er baggrunden for, at vi siger ja til L 209.