Per Clausen (EL), 2008-02-01:
Jeg synes jo for så vidt, at udenrigsministeren lagde niveauet for den her debat.
Vi spørger til noget konkret og får et principielt svar om, at man ikke kan beskæftige sig med konkrete problemstillinger.
Det er sådan, modellen kører.
Jeg vil gerne tage det principielle spørgsmål først, for det er jo spørgsmålet om demokrati.
Det er et spørgsmål om, hvorvidt vi mener, hvilket Socialdemokraternes ordfører sagde, at den måde, vi skal forholde os til, at Domstolen træffer politiske afgørelser og er en politisk aktiv kraft, er ved at Folketinget skal intervenere og gribe ind over for Domstolens arbejde, så vi kan påvirke afgørelserne.
Det skaber jo et noget uigennemskueligt, uigennemsigtigt demokratisk forløb, vil jeg sige, og gør det jo meget vanskeligt efterfølgende med sikkerhed at sige, at de politiske beslutninger, der træffes, baserer sig på et flertal i befolkningen.
Det er det principielle om det.
Så har der været sagt, at en af Domstolens forklaringer på, at de træffer en række afgørelser af politisk karakter, er, at der findes uklare regler og uklare aftaler i EU.
Nu synes jeg jo, at det er dejligt at høre alle EU-tilhængerne stå heroppe og fortælle om, hvor uklart og diffust grundlaget for de forskellige EU-traktater og for de politiske afgørelser i EU er.
Det er jo afgørelser, man selv har støttet og anbefalet over for befolkningen, så man må jo vide, hvad det er for nogle uklarheder, man har besluttet.
Pointen er bare, at hvis vi tager den nye dom om Vaxholm og for så vidt også dommen om bopælspligten, så er EU’s grundlag overhovedet ikke uklart.
Det står klart, hvad der er det vigtige i EU, nemlig at det indre marked skal sikres, og at konkurrencen skal sikres.
Det er det vigtigste.
Og det, der er galt med faglige konflikter, og det, der er galt med bopælspligt, er, at det er i konflikt med det, der er det grundlæggende princip for EU.
Så derfor: I stedet for at tale om, at EF-Domstolen træffer sin afgørelse på grund af uklare præmisser, så må man vel sige, at vi skulle benytte traktaten til at få lavet grundlaget for EU om, nemlig det grundlag, der handler om at sikre konkurrencen og om at sikre det indre marked.
Det kunne jo være en vigtig og interessant diskussion.
Så kan vi så gå videre til de konkrete sager.
Når de nu ikke vil føre den principielle diskussion fra EU-tilhængernes side, og vi bare snakker om klare regler og ikke forholder os til, hvad der er hovedkernen, nemlig at der findes klare regler, som bare er forkerte, så kan man selvfølgelig vælge nødbremsen, hvilket var fru Anne Grete Holmsgaards løsning.
Det interessante ved den nødbremse er, at den åbenbart aldrig skal aktiveres, for hvornår er det, man laver noget om i EU?
Er det ikke, når man vedtager traktater?
Hvordan kan det være, at de meget, meget, synes jeg, udbytterige og gode debatter, vi havde i Europaudvalget, om, hvordan vi skulle få gjort op med, at det altid var det indre marked, der var afgørende, og at vi skulle få gjort op med EF-Domstolens trang til at træffe afgørelser på det grundlag, ophørte den dag, da Lissabontraktaten lå der og EU-tilhængerne kun havde ét formål med deres politiske arbejde, nemlig at få den traktat vedtaget uden noget besvær?
Hvordan kan det være, at diskussionen om, hvordan vi sikrer den danske konfliktret, ikke er en meget, meget central diskussion i forhold til, hvilke betingelser Danmark skal stille for at acceptere en ny EU-traktat?
Hvordan kan det være, at vi, når vi diskuterer EU-forbehold, ikke benytter lejligheden til at diskutere, hvordan vi så sikrer det, som vi synes er fantastisk vigtigt, nemlig at det er sådan, at vi i Danmark selv beslutter, hvornår der er tale om en faglig konflikt eller ej?
Jeg synes, at problemet med alle de spørgsmål, som der ikke findes nogen svar på, er, at der for EU-tilhængerpartierne er én ting, der er vigtigst, og det er at sikre, at befolkningen forholdsvis apatisk accepterer, at EU-traktaten går igennem, uden at man får gjort op med de to grundlæggende problemer, der er i EU.
For det første at det er det indre marked og konkurrencen, som er grundloven, og for det andet at man har et meget aktivt politisk organ, som er fuldstændig løsrevet fra demokratisk kontrol, endnu mere end Kommissionen, nemlig EF-Domstolen.