Villy Søvndal (SF), 2007-05-25:
Vi anvender ofte udtrykket den højeste pris, når nogle må lade livet i en større sags tjeneste eller for omstændigheder, som mennesker helt uforvarende hvirvles ind i.
Det er derfor ikke ligegyldigt, hvor mange der har betalt den højeste pris i Irak.
We don’t do body counts, sagde den amerikanske general Franks i forbindelse med invasionen i Irak.
Vi tæller ikke de døde, men det er jo ikke sandt.
Vi tæller faktisk de døde.
For et par dage siden blev en dansk soldat begravet, og alle danske medier oplyste os om, hvis vi skulle have glemt det, at det var det syvende danske offer for krigen i Irak.
Jo, vi tæller faktisk de døde.
Vi tæller de danske soldater, der dør.
Amerikanerne tæller de amerikanske soldater, der dør.
Storbritannien tæller de engelske soldater, der dør.
Man kan i øvrigt følge med på hjemmesider.
Eller rettere: Vi tæller nogle af de døde.
De døde, vi ikke tæller, er dem, der er allerflest af, det er irakerne.
For et par måneder siden havde Kirkmaninitiativet sammen med SF inviteret den anerkendte læge Les Roberts til København.
Det første studie fra oktober 2004 taler om op mod 100.000 døde irakere.
Det andet studium, offentliggjort oktober 2006, anslår, at 655.000 irakere har mistet livet som følge af krigen og den voldsbølge, som krigen har sat i gang.
Jeg tror, at det er ganske stærkt at opleve for de forskere, at man for første gang fra de krigsførende landes side, fra Bush, fra Blair og fra den danske regering, går ud og forsøger at lave karaktermord på dem, for det er forskere, hvis resultater vi altid har anerkendt, om det var om Rwandakrigen, om det var om Congo, om det var om tsunamien, om det var om krigen i Eksjugoslavien, har der aldrig før været sat spørgsmålstegn ved det.
Men nu kommer der pludselig et ubekvemt tal, og så forsøger man at skyde afsenderen ned.
Det er ikke pænt på den måde at forsøge at slå budbringeren ihjel, fordi man har en dårlig sag.
Nej, det er ikke ligegyldigt.
Vi synes ikke, det er ligegyldigt, hvor mange der døde under Mao eller Pol Pot.
Hvorfor ikke det?
Fordi tragediernes omfang i bedste fald kan lære os som menneskehed at handle anderledes, handle klogere og ikke i fremtiden begå de samme fejltagelser igen og igen og igen.
Der er også noget andet i det.
Der ligger nemlig også det, at ved at anerkende et tal er der en anerkendelse af den smerte, som man har været med til at påføre andre, i det her tilfælde hver 40. iraker.
Som krigsførende nation påhviler der Danmark en særlig forpligtelse til at udvise den respekt og den anerkendelse over for det irakiske folk, at deres døde og deres lidelser og deres sorg ikke er et ligegyldigt spørgsmål.
Vi havde som sagt besøg af Les Roberts.
Han redegjorde detaljeret for, hvordan han havde lavet undersøgelsen med præcis samme høje videnskabelige standard, som han altid plejer at lave dem.
Derfor synes jeg, at det er upassende, at nogle forsøger at sætte spørgsmålstegn ved hans tal.
Det var også ham, der af to grunde bad os om at få en dansk regering til at lave en ny undersøgelse.
Den ene grund er, at han har været forsøgt karaktermyrdet af så mange af de politiske ledere, der stod bag krigen, at han selvfølgelig har brug for den oprejsning, der ligger i, at hvis et land går ind og laver en undersøgelse, vil det vise, at han talte sandt.
Den anden grund er, at undersøgelsen som sagt er et år gammel.
Jeg synes egentlig, at det er lidt underligt, at de, der har udløst katastrofen, ikke vil være med til at få katastrofens omfang belyst.
Hr. Søren Espersen har sagt: Det var en fejltagelse.
I dag siger forsvarsministeren: Vi tog fejl.
Der er kø ved håndvasken i de her dage, men jeg tror også, der er brug for, at nogle siger til det irakiske folk: Undskyld, vi beklager, at vi tog så grueligt fejl.