Lene Espersen (KF), 2011-05-26:
Dansk Folkepartis beslutningsforslag ville føre til en sådan begrænsning af Institut for Menneskerettigheders virksomhed, at det i realiteten ville svare til en nedlæggelse af instituttet, og det kan regeringen ikke støtte.
Regeringen har ingen planer om at begrænse Institut for Menneskerettigheders virksomhed eller instituttets deltagelse i den offentlige debat.
Jeg skal derfor anbefale Folketinget at afvise forslaget.
Institut for Menneskerettigheder blev oprettet i 2002 ved lov om etablering af Dansk Center for Internationale Studier og Menneskerettigheder.
Som det fremgår af loven, er centeret og dermed instituttet en selvejende institution.
Den daglige ledelse varetages af en direktør, som er udpeget af og står til ansvar over for instituttets uafhængige bestyrelse.
Instituttets opgaver er fastlagt i loven og omfatter bl.a. at rådgive Folketinget og regeringen om Danmarks forpligtelser på menneskerettighedsområdet, at varetage en selvstændig og uafhængig forskningsindsats og at bidrage til gennemførelsen af menneskerettighederne i ind- og udland.
Det fremgår endvidere af loven, at instituttet har status som national menneskerettighedsinstitution i overensstemmelse med FN's såkaldte Parisprincipper, som bl.a. kræver, at disse institutioner er og fremstår uafhængige.
Institutionernes fundamentale rammer skal således bygge på egen identitet og et vist mål af økonomisk og strukturel sikkerhed.
Det er vigtigt for regeringen at fastholde instituttet som Danmarks nationale menneskerettighedsinstitution med den brede kompetence, som fremgår af Parisprincipperne, som vi er forpligtet til at støtte og udbygge i henhold til OSCE's Københavnsdokument og en række FN-resolutioner, som vi selv har været medforslagsstiller til.
De lande, vi sammenligner os med, har også sådanne institutioner, som i øvrigt ofte er oprettet med det danske institut som model.
Uden en sådan menneskerettighedsinstitution ville vi sakke agterud i at fremme og beskytte menneskerettighederne, og det er ikke regeringens målsætning.
Det giver således rigtig god mening at fastholde instituttet som en national menneskerettighedsinstitution med bred kompetence i overensstemmelse med Parisprincipperne.
I overensstemmelse hermed er instituttet oprettet som en selvstændig instans, hvis virksomhed foregår uafhængigt af regeringen.
Regeringen er ikke indstillet på at gribe ind over for instituttet, selv om vi ikke måtte være enig i dets vurderinger og udtalelser.
Tværtimod er instituttets uafhængighed jo en forudsætning for dets troværdighed, og det, at vi har en uafhængig, bredspektret og effektiv national menneskerettighedsinstitution, er en forudsætning for troværdigheden af vores menneskerettighedspolitik.
Da regeringen i sin tid oprettede instituttet, indgik en uafhængig vurdering af regeringens initiativer i mandatet, fordi det er en vigtig funktion i et demokratisk samfund.
Det er således mit indtryk, at instituttet i almindelighed leverer et solidt arbejde på et forskningsbaseret grundlag, selv om regeringen måske ikke altid er enig i alle konklusionerne.
Jeg ville være langt mere bekymret, hvis instituttet hele tiden var enig med regeringen.
Nogle vælger at kalde instituttet for en interesseorganisation, og det kan man for så vidt godt sige.
De interesser, som instituttet varetager, er respekten for menneskerettighederne baseret på det relevante lovgrundlag, og det har jeg ingen problemer med.
De institutioner i både ind- og udland, der har til opgave at fungere som vagthunde og bidrage med høringssvar og debatindlæg på et sagligt grundlag, skal naturligvis have mulighed for at løfte den opgave, de er sat i verden for at udføre.
Regeringen lægger vægt på en åben og fri debat, og det er netop denne debat, der adskiller demokratier fra andre systemer, også selv om det kan føre til ytringer, der er ubekvemme, og som også kan være ubekvemme for en regering.
Det er jo netop, hvad vi forventer – eller rettere forlanger – af andre lande.
Instituttets brug af ytringsfriheden er et godt eksempel på denne rettigheds helt centrale betydning for at sikre og fremme det brede spektrum af menneskerettigheder generelt.
Det er vigtigt for regeringen, at Danmark bestræber sig på at efterleve de internationale forpligtelser, som vi er bundet af, og det gælder ikke mindst på menneskerettighedsområdet.
Vi har ikke noget at skjule.
Vi er også altid rede til at tage en debat herom.
Vi kritiserer andre lande for at forsøge at begrænse ytringsfriheden og den åbne og fri debat.
Vores troværdighed ville lide et knæk, hvis vi selv gik på kompromis med disse grundlæggende demokratiske principper.
Gennemførelsen af Danmarks forpligtelser på menneskerettighedsområdet er genstand for uafhængig international overvågning, bl.a. ved eksaminationer i FN.
Vi tager vores rapporteringsforpligtelse meget alvorligt, og det gør vi også med de anbefalinger, vi modtager, selv om vi ikke altid er enige i dem.
I danske medier og den danske offentlighed er der naturligt nok mere fokus på instituttets virksomhed i forbindelse med danske forhold end på dets meget omfattende internationale arbejde, men som nævnt foregår måske det meste af instituttets virksomhed på den internationale bane.
Instituttet har således en lang række projekter i udviklingslandene, f.eks. i Mali, Zimbabwe, Kina, Afghanistan osv.
Jeg glæder mig over, at vi har et tæt og tillidsfuldt samarbejde med instituttet om at fremme menneskerettigheder, demokrati og frihed både her i landet og i udlandet.
Vi har også et godt samarbejde med instituttet om udfordringerne i det internationale menneskerettighedsarbejde, ligesom andre ministerier også er i løbende dialog med instituttet.
Og det har vi ikke tænkt os at lave om på.