Dan Jørgensen (S), 2014-03-11:
Tak for lejligheden til at forklare Folketinget om kompleksiteten i relation til de bilaterale forhandlinger mellem EU og Norge om fiskerimulighederne for 2014.
Jeg havde håbet på, at vi kunne starte den her debat med et glædeligt budskab om, at EU og Norge i weekenden endelig havde underskrevet en aftale for 2014.
Dog er det glædeligt, at parterne kun har taget en kort timeout og genoptager forhandlingerne i morgen, og det er så selvfølgelig et håb, vi alle deler, at det fører til et resultat inden for ganske få døgn.
I forhold til afviklingen af forhandlingerne vil jeg gerne minde om, at forhandlingskompetencen i internationale aftaler ligger hos Europa-Kommissionen som følge af den fælles fiskeripolitik.
Det er, som om det har været lidt glemt i den offentlige debat, og det er, som om det har været lidt glemt blandt dele af oppositionen.
Men EU har en fælles fiskeripolitik, den er Danmark naturligvis en del af, og derfor ligger forhandlingskompetencen hos Kommissionen.
Sådan er det, og sådan går jeg ud fra at oppositionen faktisk også er enig i at det skal være.
Det betyder selvfølgelig også, at det er Kommissionen, som sammen med modparten planlægger forhandlingsforløb.
Kommissionen beslutter prioriteringen af emnerne i forhandlingerne, og det er derfor begrænset, hvor stor indflydelse de enkelte medlemslande har på selve forhandlingsforløbet, herunder hvornår forhandlingerne skal finde sted.
Undervejs i forhandlingsforløbet er det dog sådan, at der er jævnlig kontakt og koordination af positionerne internt i EU-kredsen med Kommissionen.
Lad mig forklare lidt om den bilaterale aftale mellem EU og Norge om fiskerimuligheder.
Aftalen er baseret på en samarbejdsaftale fra 1980 mellem EU – dengang EF – og Norge.
Aftalen regulerer på årlig basis forvaltningen af en række vigtige fælles bestande i Nordsøen og Skagerrak.
Det er f.eks. torsk, kuller, sej, hvilling, rødspætte og sild.
Det sker med udgangspunkt i den biologiske rådgivning fra Det Internationale Havundersøgelsesråd.
TAC'en fordeles med kvoter til hver part efter en fast fordelingsnøgle.
I aftalen udveksles også fiskerimuligheder for en række ikke fælles bestande i Skagerrak og Nordsøen – de såkaldte vestlige farvande – samt kvoter i grønlandske farvande og for arktisk torsk i Barentshavet.
Endelig giver man i aftalen hinanden adgang til at fiske i hinandens respektive farvande.
Det er af stor økonomisk betydning, da mange fiskerier traditionelt foregår på fiskepladser i modpartens farvande.
Disse kvotebytter og adgange til fiskerier i hinandens farvande kaldes balancen i aftalen.
Aftalen indgås normalt i december for det efterfølgende år.
Danske fiskere og andre EU-fiskere har derfor ikke haft adgang til at fiske i norsk farvand siden den 1. januar 2014, men har været henvist til at blive i EU-farvande.
Det har haft store økonomiske konsekvenser, da vigtige dele af de danske fiskerier på denne tid af året traditionelt sker netop i norske farvande.
Ikke blot har fiskerne manglet indtægter fra fiskeriet, men forarbejdningsindustrien har også måttet skrue ned for produktionen på grund af mangel på råvarer eller køb af råvarer fra andre kilder.
Men hvorfor er det så lige, at der endnu ikke er indgået en aftale for 2014?
Svaret ligger i, at den bilaterale aftale mellem EU og Norge er tæt forbundet med de såkaldte kyststatsforhandlinger.
I kyststatsforhandlingerne fastlægger landene omkring Nordøstatlanten, dvs. Rusland, Island, Færøerne, Norge og EU, hvert år i fællesskab den samlede tilladte fangstmængde for bestanddele af makrel, blåhvilling og atlantoskandiske sild og fordeler kvoterne efter en fast fordelingsnøgle.
I den bilaterale aftale kan EU og Norge så bagefter bytte kvoterne for kyststatsbestandene i hinandens farvande.
Disse kvotebytter indgår i balancen og er især for EU et vigtigt betalingsmiddel i denne balance.
EU giver f.eks. Norge kvoter for blåhvilling i EU-farvande, og EU får som modydelse f.eks. ekstra kvoter for jomfruhummer og havtaske i norske farvande.
Umiddelbart virker det således logisk at afvente forhandlingerne i kysstatsregi.
Imidlertid opstod der med ICES' bestandsvurdering for 2014 et momentum for nye forhandlinger, da bestandenes størrelse vurderes rekordstor.
Det har derfor de sidste 6 måneder været muligt at gennemføre nye forhandlinger, intensive forhandlinger, i et forsøg på at få løst makrelkonflikten med en ny aftale for 2014.
I sidste uge opgav man desværre imidlertid at blive enige om en samlet kyststatsaftale om fordeling af makrellen, og det synes jeg selvfølgelig er ekstremt ærgerligt og kritisabelt.
Den ene kyststat, Island, fastsatte så i fredags ensidigt en kvote for makrel.
De øvrige parter har endnu ikke udmeldt noget om kvoter, men jeg er vidende om, at der foregår drøftelser om en aftale.
Det var længe opfattelsen, at en løsning af makrelkonflikten også ville være nøglen til at løse sildekonflikten.
Det er derfor, at man længe har givet højeste prioritet til forsøgene på at nå til enighed om fordelingen af makrel – med den følge, at man gentagne gange har valgt at udskyde forhandlingerne om den bilaterale aftale mellem EU og Norge for 2014.
Blandt EU-landene var der da også flere, som støttede Kommissionens linje om, at det var vigtigst at få en aftale om makrel på plads før den bilaterale aftale med Norge.
Men fra dansk side har vi hele tiden støttet bestræbelserne på at finde en forhandlet løsning på makrelkonflikten, så vi kunne undgå ikkebæredygtigt fiskeri efter makrel, men vi har også sagt, at man bør prioritere den bilaterale Norgesaftale, og at forhandlingerne godt kunne føres parallelt.
Det bringer mig så til at sige lidt om, hvad jeg har gjort, hvad regeringen har gjort.
Når spørgeren antyder, at man har haft en lidt tilbagelænet holdning til det her, vil jeg sige, at intet kunne være mere forkert.
Jeg har været i løbende dialog med erhvervet om konsekvenserne af den manglende adgang til norsk farvand, og det har selvfølgelig være lysende klart for mig, hvor alvorlige de konsekvenser er.
Jeg har derfor også taget den her sag ekstremt alvorligt og lagt et så massivt pres, det overhovedet har været muligt, på de relevante parter.
Få dage efter min udnævnelse tog jeg sagen op i forbindelse med mit allerførste ministerrådsmøde i december 2013; det var også mit allerførste møde med EU's fiskerikommissær.
Jeg gentog den opfordring i et brev til kommissæren den 31. januar og har sideløbende adskillige gange på embedsmandsniveau været i kontakt med Kommissionen.
På tilsvarende vis kontaktede jeg før jul min norske fiskeriministerkollega og opfordrede hende til at prioritere indgåelsen af en bilateral aftale frem for løsningen af makrelkonflikten.
Vi drøftede også sagen, da hun besøgte København den 6. februar 2014, og ved begge lejligheder gjorde jeg det meget klart, at det ville være endog enormt formålstjenligt, hvis Norge tillod danske og svenske fiskere at få adgang til den norske del af Skagerrak, som man gjorde det sidste år, hvor aftalen heller ikke var på plads til nytår.
Den norske minister afviste dog, at det kunne lade sig gøre.
Forud for forhandlingerne i sidste uge sendte jeg endnu et brev til den norske minister og gjorde hende nok en gang opmærksom på de alvorlige konsekvenser, som den manglende aftale har haft for danske fiskere.
Endelig har Fødevareministeriets embedsmænd ved flere lejligheder været i tæt kontakt med det norske fiskeriministerium om situationen.
EU-Norge-aftalen er sat på dagsordenen til diskussion på næste ministerrådsmøde den 24. marts 2014, hvor jeg er overbevist om, at forløbet i forhandlingerne også vil blive berørt.
Samlet set er jeg af den opfattelse, at jeg og Fødevareministeriets embedsmænd har gjort alt, hvad der har stået i vores magt, for at få Kommissionen til at prioritere indgåelsen af en aftale med Norge.
Men som nævnt mødes parterne altså igen i morgen, onsdag, og under de forhandlinger kan en endelig aftale mellem EU og Norge forhåbentlig indgås, så vi normaliserer situationen for danske fiskere.