Mogens Lykketoft (S), 2008-05-22:
Det undrer mig, at vi har kunnet diskutere Kina i mere end halvanden time uden at lade tankerne gå bare et øjeblik til de millioner af mennesker, der er ramt af en stor naturkatastrofe i Sichuanprovinsen, og de titusinder af mennesker, der er blevet kvæstet eller er døde.
Jeg nævner det også her som indledning i debatten om Kina, fordi den måde, de kinesiske myndigheder har håndteret jordskælvet på, er et godt eksempel på, at Kina har forandret sig til det meget bedre, ikke kun med hensyn til effektiviteten i indsatsen, men også den åbenhed, der er vist over for omverdenen i forsøget på at tackle katastrofen.
Så vil jeg gerne takke udenrigsministeren for et meget rigtigt og afbalanceret svar på forespørgslerne.
Forslaget til vedtagelse, som vi er et stort flertal bag, er også et meget klogt forslag, fordi det understreger den ubestridelige kendsgerning, at gennem de sidste 30 år har der ikke været et eneste eksempel på, at et hjemligt politisk behov for demonstration og boykotytring i vores del af verden påviseligt har hjulpet et eneste levende menneske til bedre kår i Kina.
Det, der har forbedret vilkårene for de fleste mennesker i Kina og gjort det dramatisk, er større kontakt menneskeligt, kulturelt, sportsligt og politisk.
Der er ingen som helst tvivl om, at det vil det også fortsat være.
Der er også klare indikationer, som udenrigsministeren strejfede, på, at de små projekter, vi har været i stand til at komme ind med fra Institut for Menneskerettigheder med retssikkerheden, migrantarbejderne og uddannelsesprojektet i Tibet, har gjort en positiv forskel.
Samarbejdet har udviklet sig, og samarbejde og dialog - kritisk dialog - er det eneste, der med nogen form for sandsynlighed virker i forhold til en kultur, der har været rimelig bastant over for ydre pres de sidste 3.000-4.000 år.
Man skal gøre sig klart, at kinesernes selvforståelse er, at de er verdens vigtigste folkeslag, der er ved at genindtage rollen efter en midlertidig svækkelse på halvanden hundrede år - og det er ikke nogen urimelig antagelse i kraft af deres antal og deres økonomiske udvikling.
Derfor er det også naturligt, at De Olympiske Lege finder sted i Beijing, og det kan blive en lille brik i den fortsatte åbning på alle mulige planer, som er foregået over de sidste 30 år, og som med den tidligere verdensbankdirektør Wolfowitz’ udtalelse jo i hvert fald har betydet, at de første 500 millioner mennesker på rekordtid er blevet trukket ud af absolut fattigdom.
En af de ting, som jeg egentlig synes er allermest tåbelig i debatten om Kina og OL, er, når hr. Søren Espersen gang på gang prøver at lave en sammenligning mellem De Olympiske Lege i Berlin i 1936 og så det, vi skal opleve nu.
Hvorfor er det tåbeligt?
Ja, det er tåbeligt, at hr. Søren Espersen bruger det meste af sin tilværelse på absolut at prøve at fornærme 1,5 milliarder muslimer ved enhver ytring, og det er også tåbeligt at prøve at fornærme 1,3 milliarder kinesere ved enhver ytring.
Men det er også tåbeligt, fordi Kina ikke er nogen aggressiv magt.
Det går ikke, hvis man ser det over de sidste tre årtier, baglæns med menneskerettighederne, det går fremad.
Jeg ved godt, bedre end så mange, tror jeg, efter at have beskæftiget mig rigtig meget med det, at det ofte går to skridt frem og et tilbage og det går nogle gange to skridt frem og tre tilbage.
Og det er svært altid at se de lange linjer i det her, hvis ikke man netop giver sig tid til at studere de lange linjer.
Men mit hovedsynspunkt er, at boykot og fjendtlighed i forhold til Kina aldrig bevisligt har gavnet noget levende menneske, vi gerne ville hjælpe.
Og boykot er jo i øvrigt, som vi har talt om flere gange i andre sammenhænge, også her i Folketinget, kun et instrument, man skal anvende, hvis man har en befolkning inde i et land, som synes, at det er en god idé, og at det kan hjælpe dem til større frihed, som i Sydafrika, og hvis man har en enig verden udenfor, der mener, at man kan stå sammen om det.
Ingen af de betingelser er bare antydningsvis til stede, når vi diskuterer Kina, og allerede af den grund - men også af en lang række andre grunde, jeg har strejfet - er det en dårlig idé og en idé, der, sagt til kulturministeren, fru Pernille Frahm, hr. Søren Espersen m.fl., mere er egnet til måske at nære nogle spontane, forståelige følelser i den hjemlige debat end til at påvirke vilkårene for folk inden for Kinas grænser.
Nogle bemærkninger om Tibet.
Jeg tror, at det er meget, meget vigtigt at sige til de kinesiske magthavere: Det er forkert, når I skyder skylden på Dalai Lama for de uroligheder, der var i marts 2008.
Årsagen til de uroligheder var, at I ikke har givet Dalai Lama, som helt uomtvisteligt er det store flertal af tibetanernes samlingsmærke, de indrømmelser, der kan gøre det muligt for ham at føre tibetanernes livsvilkår fremad i en eller anden aftale med den kinesiske regering.
Vi skal altså være meget aktive i vores dialog med Kina med at påpege, at det er en forkert analyse og en urigtig påstand at skyde skylden på Dalai Lama for de spændinger, der er nu.
Vi skal meget indtrængende opfordre kineserne til at lade være med at piske nationalistiske, antitibetanske stemninger op, som vi har set det i de kinesiske overvejende statskontrollerede medier her i marts og april, og vi skal, som det er sagt så klart fra udenrigsministeren og i forslaget til vedtagelse, gøre alt, hvad vi kan, for at tilskynde til og overbevise de kinesiske magthavere om, at de forhandlinger og samtaler, der er foregået i årevis uden fremdrift mellem Dalai Lamas repræsentanter og den kinesiske regering, nu føres med fremdrift.
Jeg tror, at der er en chance for, at den større gennemsigtighed, som hele den moderne udvikling i Kina medfører, også kan føre til fremskridt for tibetanerne, men jeg tror bestemt, at det kræver vores aktive opmærksomhed og medvirken i diskussionen.
Og jeg vil gerne sige til mine kinesiske venner, for der er også meget demokratisk sindede og moderne kinesere, der har en skæv vurdering af situationen i Tibet: Tag nu at gøre det, der er bedst for jer selv, for Kinas anseelse og for tibetanernes livsvilkår.
Sørg for det kulturelle og religiøse selvstyre, og gør det reelt.
Giv dem lov til at dyrke Dalai Lama som den åndelige leder, de opfatter ham som.
Og lad være med at efterlade et indtryk af, at I kommer til at give afkald på kontrollen af Kinas grænser, når I har 250.000 soldater stående til at passe på 3 millioner tibetanere i det, som kaldes Tibets Autonome Region.
Der er ingen som helst risiko for, at Kina bliver brudt op, men der er en stor chance for efter de tragiske begivenheder, vi så i marts og april, at en forsoning kan gøre Kinas anseelse langt større i Vesten og tibetanernes livsvilkår langt bedre.
Man begrænser antallet af forbrydelser, der kan give dødsstraf.
Det viser samarbejdets og dialogens værdi, og det viser, at der er nogle at tale med om fremskridt i Kina.