Liselott Blixt (DF), 2010-03-16:
Er det så svært at forstå?
Det tror jeg ikke.
Jeg tror mere, at man skal prøve at få sået tvivl om, hvad der er i forslaget.
Jeg skal ikke stå og detailbestemme, hvem der skal beslutte, hvem der skal have specialister.
Det kan være Sundhedsstyrelsen måske i samarbejde med – når vi taler om kræft – kræftlægerne.
De samarbejder også på tværs af landene og ved, hvem der er specialister.
Det er helt sikkert.
Det er EU-lande, som vi taler om.
Det er vores nordiske samarbejde, vi taler om.
Jeg mener, at der er så mange andre områder, vi samarbejder med EU på, og der er så mange andre områder, hvor Sundhedsstyrelsen går ind og godkender privathospitaler, privatklinikker og måske også udenlandske læger.
Først og fremmest vil jeg takke for alle de meldinger – positive og negative – der er kommet.
Jeg kan kun sige, at jeg en anden gang må udforme forslaget, så man forstår, hvad der står i det, frem for at man gætter sig til, hvad der står i teksten.
Sundhedsstyrelsens tommelfingerregel om varetagelse af en specialiseret funktion er, at den enkelte læge skal udføre den pågældende procedure minimum 30 gange årligt, og at der pr. afdeling og i teamet omkring operationen er erfaring fra minimum 100 procedurer årligt.
Det er sygdomme, som man i andre lande behandler flere af på grund af større befolkningsgrundlag, og hvor man derfor har ekspertisen.
Dansk Folkeparti mener derfor, at det burde være den enkelte patient muligt selv at vælge, om man vil blive i Danmark og lade sig operere eller tage pengene med til et andet land, hvor ekspertisen er større, for derved at få den fagligt bedste behandling, der gør muligheden for at overleve større.
Dansk Folkeparti har netop indgået en aftale med ministeren om endnu en garanti – en garanti for, at alle kræftpatienter får en forløbskoordinator for at sikre sammenhæng i behandlingen.
Det glæder os, og nu bør vi blot sikre de patienter, som lider af en så sjælden kræftsygdom, at vores læger ikke er specialiseret på området.
Vi er klar over, at man som læge for at blive dygtig skal have nogle patienter, men hvis man i forvejen ved, at det er en sygdom, som vi ikke har eller får ret mange tilfælde af, så burde vi bruge vores ressourcer bedre. Danske Regioner, som skal varetage disse opgaver, har lige sendt en status samt nye mål om en samlet kræftindsats ud.
De beskriver, at det er svært at rekruttere højt kvalificeret personale.
Henrik Harling, ledende overlæge, dr. med., på kirurgisk afdeling K på Bispebjerg Hospital, beskriver samtidig det vanskelige ved, at man med de nye operationsmetoder stiller store krav til uddannelse og regelmæssig efteruddannelse af kirurgiske subspecialer.
Et mindre antal kirurgiske specialister skal således behandle kræftpatienter fremover, hvorfor det vil vare en årrække, før det nødvendige antal kirurger er uddannet.
Derfor mener han også, at det af hensyn til opretholdelse af behandlingskvaliteten bør sikres, at alle kirurgiske kræftafdelinger har det nødvendige befolkningsunderlag, og at lavvolumenafdelinger ikke varetager denne opgave.
Kan det da siges klarere?
Netop derfor mener vi i Dansk Folkeparti, at vi bør bruge vores samarbejde med andre EU-lande, netop fordi vi som et lille land ikke selv kan varetage de sjældne operationer, som andre lande kan.
Vores dygtige kræftkirurger har masser at lave og muligheder for at blive endnu bedre til det, de nu kan, men de få operationer, som der er ved sjældne sygdomme, bør vi få specialister til at tage sig af. Man kan prøve at forestille sig, at det er en selv eller ens kære, som får en kræftsygdom, som ikke kendes af ret mange i Danmark.
At få en sygdom er svært, men at få en kræftsygdom er endnu sværere, for det er det samme som at få en dødsdom.
Selv om vi ved, at man kan leve med nogle kræftsygdomme som en kronisk sygdom, så er der flere former for kræft, som bliver livstruende sygdomme.
Hvis man så samtidig ved, at lægerne i Danmark kun har opereret 5 patienter, mens de i England har opereret 50 gange flere, hvor vil man så helst opereres eller få sine kære opereret?
Hvor vil man sende sin kone, kæreste eller datter hen for at være sikker på, at det fører til helbredelse?
Det er det spørgsmål, jeg synes vi skal stille os selv, og jeg tror, at mange af os godt ved, hvad svaret ville være.
For hvad er grunden til, at vi alle er enige om at lave en specialeplanlægning, som vi er i gang med i øjeblikket?
Den er, at vi ønsker at samle operationer ved de samme afdelinger, personaler og læger for at få de bedste specialister på området.
Vi bør og skal have et samarbejde på tværs af EU.
Det er faktisk vedtaget i EU.
EU's Råd af sundhedsministre behandlede og vedtog den 9. juni en henstilling til medlemslandene om sjældne sygdomme.
Bliver henstillingen fulgt? stod der skrevet.
Ja, det er der jo tradition for i Danmark.
Budskabet var klart: Medlemslandene skal sikre bedre forhold for patienter med sjældne sygdomme, bl.a. inden for forskning, adgang til behandling og internationalt samarbejde.
Henstillingen fra EU omfatter både patienter med sjældne arvelige sygdomme og patienter med pådragne sygdomme som f.eks. lungehindekræft.
Lungehindekræft rammer omkring 100 danskere om året, og efter EU's definition er det en sjælden sygdom, når den forekommer hos færre end 2.500 danskere.
Jeg har hørt, hvad ordførerne har sagt, og synes, jeg vil prøve at referere til nogle af de ting, der er kommet frem.
Ministeren var inde på, hvordan vi skulle vurdere lødigheden af de specialister, vi sender patienterne til.
Men når vi nu taler om specialister, så ved vi jo selv, hvad vores tommelfingerregel er,
og så er det jo klart, at vi ikke laver aftaler med nogen, der ikke har den specialistviden.
Vi ved, at i EU har vi det samarbejde og skal have det samarbejde, og det er da klart, at så må man jo vide, hvordan lødigheden er, lige så vel som vi gør det for vores privathospitaler, som vi laver mange aftaler med.
Så jeg mener, at vi jo må have noget knowhow på området.
Og kostbart?
Jamen hvad er det, der er kostbart?
Vi ved det fra kræftpakkerne, vi ved det fra andre steder, hvor man laver nogle modeller, hvor man er dygtig, og det er en af grundene til, at vi har en specialeplanlægning.
Øvelse gør mester.
Det vil sige, at laver man 100 operationer i England, så kan man kun være bedre.
Så kostbart?
Nej, man får de samme penge, som det ville koste i Danmark, med til det pågældende sted, så man i forhold til netop de EU-patientrettigheder, som vi har diskuteret mange gange, har de samme forhold.
Man får de penge, som det koster, med til et udenlandsk sygehus.
Jeg var meget glad for det, Venstres ordfører, hr. Preben Rudiengaard, sagde, for jeg synes, at det på de sidste svar lød, som om han gerne ville være med, hvis man kunne vide, at der var evidens.
Men igen er det jo lige præcis det, forslaget lægger op til, og som jeg har nævnt i mine svar på tidligere spørgsmål: Selvfølgelig er det specialister, vi skal henvende os til, og på samme måde, som vi har lister over, hvem vi laver aftaler med, regionerne og de private, laver man da aftaler med de udenlandske sygehuse.
Jeg kan ikke se problemet.
Fru Sophie Hæstorp Andersen talte om, om vi skulle have ekspertisen til Danmark.
Jeg ved ikke, om det er, fordi vi har udformet det forkert, men i mit forslag står der: »Foruden at indhente erfaringer er formålet bl.a. at hente erfarne udenlandske læger/team i EU/EØS til Danmark for at foretage sjældne behandlinger i Danmark«.
Så på den måde: Er der en ekspertise, vi vil oparbejde, så kan vi tage dem til landet.
Så det står i forslaget.
Og ja, vi har kvalitet, og det har jeg også sagt i min ordførertale.
Vi har dygtige læger, men vi ved også, at vi mangler læger, og jeg har lige læst op, hvad en overlæge har sagt om, at det tager tid.
Det tager tid at uddanne sig, og vi har ikke ekspertisen, vi har ikke de læger, der skal til.
Hr. Jonas Dahl var inde på noget om second opinion, og jeg tænker: Hvad er det, der står i forslaget, som handler om second opinion?
Second opinion betyder, at man kan få lov til at få en anden behandling, hvis man er opgivet i det danske behandlersystem.
Så det har ikke noget med dette forslag at gøre.
Det samme vil jeg sige til fru Vivi Kier: Det er ikke eksperimenter.
Det her er specialister, det er sygdomme, vi kender til, men som vi bare har få tilfælde af i Danmark.
Fru Lone Dybkjær talte om EU-rettigheder.
Jeg har siddet i et EU-udvalgsmøde og talt om EU-patientrettigheder og netop rost, at det var noget af det, vi kunne bruge EU til, når vi nu har et samarbejde og vi er tvunget til at have et samarbejde med EU.
EU-Domstolen siger, at vi skal have nogle EU-patientrettigheder, og det er lige præcis her, det kommer nogle patienter til gode, nogle patienter i Danmark, der har en livstruende sygdom, som man ved at specialister i andre lande kan være bedre til at behandle, end vi er herhjemme.
Og det er ikke for at forklejne de læger, vi har herhjemme, vi har bare ikke nok syge eller nok læger, som kan uddanne sig til at blive gode.
Hr. Per Clausen kom ind på økonomien.
Jeg har været inde på det før.
Det er jo den samme økonomi; jeg tror endda, det er billigere, for vi ved jo, at det tager tid at lave en operation, øvelse gør mester, og skal man operere 5, tager det x antal timer, men har man øvelsen og har opereret 100 eller 200, tager den nok lidt mindre tid og koster det samme – eller måske endda lidt mindre.
Jeg tror, jeg har svaret på de fleste spørgsmål, men det kan være, at der er nogle, der har markeret, og så vil jeg gerne svare dem også.
Men tak for det.