Helle Thorning-Schmidt (S), 2007-05-31:
Jeg vil gerne på vegne af Socialdemokraterne, De Radikale, Socialistisk Folkeparti og Enhedslisten fremsætte følgende: Forslag til vedtagelse: »Folketinget konstaterer, at velfærden er under pres, fordi regeringen ikke har sikret tilstrækkeligt grundlag for, at kommuner og regioner kan leve op til forventningerne.
Derfor pålægges regeringen at sikre økonomi og råderum til, at kommuner og regioner kan leve op til de forventninger, regeringen har skabt hos befolkningen med løfter om bedre og mere velfærd – især i forhold til børn, folkeskole, ældre og sundhedsbehandling.
Herunder også en plan, der sikrer kvalificeret arbejdskraft i fremtiden gennem målrettet uddannelsesindsats og systematisk arbejde for ordentlige løn- og arbejdsforhold, bl.a. ved, at de ansatte har medindflydelse på eget arbejde.
Endvidere opfordres regeringen til at styrke det kommunale selvstyre ved, at regeringen afstår fra/afskaffer unødig detailregulering, bl.a. kravet om at mindst 25 pct. af kommunernes opgaver skal konkurrenceudsættes.«
Må jeg have lov til at fremsætte et forslag til vedtagelse?
Dansk politik er i opbrud.
Meget tyder på, at befolkningen ønsker forandring, at befolkningen ønsker fornyelse, og det gælder på afgørende punkter i forhold til den politik, der er ført af VKO i de sidste knap 6 år.
Det har Danmark bestemt også brug for, for det er fuldt berettiget, når danskerne bekymrer sig over den voksende ulighed, der betyder, at der er flere fattige familier i Danmark, der betyder, at flere mennesker bliver sat på gaden, fordi de ikke kan betale deres husleje.
Det er fuldt berettiget, når danskerne bekymrer sig over en svigtende kvalitet i vores velfærd med lukkedage i daginstitutionerne, manglende genoptræning og en kræftbehandling, som ikke fungerer, over, at Danmark i praksis nægter at tage del i at løse verdens klimaproblemer, og over, at en række udsatte grupper, herunder børn, ikke får den hjælp, som man må regne med i et velfærdssamfund.
Alle de mangler bygger ikke på en misforståelse eller på en serie af ærgerlige fodfejl eller på håndteringsproblemer fra regeringens side.
Nej, de mangler er bagsiden af et politisk projekt, som lige så langsomt er ved at folde sig helt ud, et projekt, som stadig er tydeligt og gennemskueligt for flere.
Men der er alternativer.
Danmark er ikke et samfund i krise.
Vi er ikke tvunget til at føre én bestemt nødvendighedens politik.
Vi har som samfund tværtimod en række valgmuligheder og måske flere og bedre valgmuligheder end nogensinde før i vores historie.
Vi Socialdemokrater har truffet vores valg: Vi har valgt velfærd.
Og regeringen har også valgt: Sammen med Dansk Folkeparti har man holdt velfærdsudgifterne i kommunerne i en skruestik af historisk lave stigninger, samtidig med at man har givet skattelettelser i milliardklassen.
Det valg er politisk, og det har selvfølgelig en konsekvens.
Det er ikke bare noget, jeg påstår.
Det er det, man hver eneste dag på tværs af partiskel oplever ude i kommunerne.
KL's formand, Venstremanden Erik Fabrin, har måske sagt det allerallerklarest, for han siger: Regeringen har lanceret en økonomisk politik med lav vækst.
Så skal den lade være med at foregøgle befolkningen, at man kan få et serviceniveau ud af ingenting.
Statsministerens svar til det er, at han beskylder alle de utilfredse, dem, der oplever virkeligheden, for at være en omgang socialistiske ballademagere.
Og socialministeren synes, at de offentligt ansatte bare skal smile lidt mere ude i den offentlige sektor.
Men jeg forstår godt, at danskerne spørger hinanden: Hvordan kan det være, at vi kan være så rige, at vi snart kan købe hele verden, som finansministeren siger, men at vi alligevel ikke har råd til tidssvarende velfærd i vores daginstitutioner, på vores skoler, i vores plejehjem og på vores sygehuse?
I modsætning til den ros, jeg ikke vil give til statsministeren, vil jeg gerne rose De Konservative, for i en tid, hvor storebror i regeringen bruger sin tid på at tale om alt det, man ikke mener, og alt det, man ikke kan, toner De Konservative da i det mindste fuldstændig rent flag.
Her tør man nemlig indrømme, at Danmark har andre muligheder end dem, Venstre vil indrømme, og her står man fast på, at skattelettelser – helst til de højestlønnede forstås – er vejen frem, og at bedre daginstitutioner, sund, gratis mad til vores børn i børnehaverne, bedre sygehuse, en ny hjemmeserviceordning selvfølgelig må komme i anden række.
Det er jo slet ikke, fordi De Konservative er onde mennesker, slet ikke, men deres tankegang er og har vel altid været, at hvis man letter byrderne for de allerrigeste, vil de rigestes forbrug i anden omgang skabe bedre beskæftigelse til dem med de mindste lønninger.
Det er jo ærlig snak, og det er så borgerligt og så gammeldags, at det gør noget.
Men det er, som jeg siger, i det mindste ærlig snak.
Jeg forstår godt, hvis det af og til kan være en lille smule hårdt for De Konservative konstant at blive talt ned til af Venstre.
Her vil jeg selvfølgelig gerne tilbyde De Konservative en velment trøst, for det, De Konservative aldrig må glemme, er, at selv når statsministeren og alle de andre er mest hårde ved De Konservative, ved vi jo godt, at statsministeren inderst inde er enig med De Konservative.
Der kan være uenighed om tempoet og metoden, men målet står man sammen om.
Socialdemokraterne stiler efter andre mål, og vi har en anden samfundsopfattelse.
For os er velfærdssamfundet netop nøglen til, at vi kan fastholde den sammenhængskraft, som gennem historien har gjort Danmark til et helt unikt land.
Det er jo velfærden, der bringer os sammen i Danmark.
Det er velfærden, der gør, at vi kan bevare et kendskab til hinanden.
Det er i virkeligheden ganske enkelt for os Socialdemokrater, for hvis vores daginstitutioner, vores skoler, sygehuse og plejehjem kan rumme både direktøren og bistandsklienten, har vi et fællesskab, hvor vi sikrer, at de mennesker i vores samfund, som har størst brug for hjælp, også får den bedste hjælp.
Det er derfor, vi Socialdemokrater vil insistere på at løfte danskernes velfærd.
Vi ønsker at give danskerne veldefinerede rettigheder, velfærdsrettigheder på nogle veldefinerede områder.
Det kan være gratis sund mad i vores daginstitutioner.
Det kan være flere voksne omkring vores børn i daginstitutionerne.
Det kan være sikkerhed for, at man ikke skal ligge på en gang, hvis man bliver indlagt alvorligt syg på et hospital, eller det kan være en rettighed om, at døende patienter får lov til at ligge på en enestue.
Det er blot for at nævne nogle af de muligheder, vi arbejder med.
Regeringen er lodret imod den idé, og hvorfor?
Jo, det er jo, fordi klare rettigheder er langt sværere at løbe fra, og fordi vores rettigheder vil sætte en stopper for regeringens faste praksis med at love en hel masse og sætte forventningerne op i velfærdssamfundet for derefter at vende ryggen til og ikke udstede de fornødne checks til kommunerne.
Velfærdsrettigheder har den charme, at de kan blive til virkelighed for den enkelte borger, og jeg tror, det er det, danskerne gerne vil have, for jeg tror, de er trætte af endeløse processer og udvalg og puljer og mystiske regnestykker, som vi også hørte fra talerstolen i dag.
Jeg tror, de er trætte af undskyldninger og bortforklaringer og tænkepauser.
Jeg tror, at danskerne ønsker at se handling, og mange stiller med rette det spørgsmål, at hvis det er rigtigt, at regeringen er så optaget af den offentlige sektor og de offentligt ansatte, hvorfor pokker har man så forsømt de mennesker og den sektor i 6 år.
Danskerne forventer mere, og de forventer også et bedre sundhedsvæsen.
Efter at vi i mange år har fået løse garantier og gyldne løfter fra VKO-blokken, kan de i dag se, at vores sundhedsvæsen ikke lever op til de forventninger, man har i et velfærdssamfund.
Det ved regeringen selvfølgelig også, og derfor er man nu begyndt at tale om store investeringer i vores sundhedsvæsen, men det, man taler mindre om, er, at bagsiden af den medalje kan være, at danskerne nu også skal udsættes for massive sygehuslukninger.
Men det er jo ikke kun indenrigspolitisk, vi står over for nogle grundlæggende valgmuligheder – grundlæggende valgmuligheder, som regeringen helst vil slippe for at diskutere.
Det gælder jo også for Danmarks rolle i verden.
Socialdemokraterne har været imod krigen i Irak lige fra starten, og vi har meget længe skullet høre på, at statsministeren angreb os for at gå terroristernes ærinde, når vi krævede en dato for, hvornår den danske styrke skulle hjem.
Det er ikke principfast og sammenhængende lederskab.
Vi er glade for, at de bliver trukket hjem, og vi er glade for, at det, vi længe har sagt om, at de skal til Afghanistan, nu bliver virkelighed.
Men VKO's blokpolitik forhindrede, at vi fik fundet de rigtige politiske løsninger.
Det samme kan man sige om verdens meget alvorlige miljøproblem.
Vi havde for store forventninger til klimaindsatsen, for vi hørte jo så fine ord fra miljøministeren, og vi kunne bemærke, at hun var på de mange udlandsrejser.
Vores forventninger blev ikke mindre af, at statsministeren tilsyneladende var blevet omvendt og gik bodsgang, når det handlede om klima.
Så meget større var vores skuffelse da også over, at regeringen fører en direkte negativ klimapolitik.
Vedvarende energi-udbygningen er gået helt i stå.
Selv flere år gamle aftaler magter regeringen ikke at gennemføre.
Energiforbruget er i vækst, det er på grund af regeringens pinlige energipolitik.
Danmark er i opbrud.
Vi er på vej mod nogle store valg, som kan få store konsekvenser.
Jeg foretrækker en direkte og åben debat, men jeg foretrækker også, når vi har haft den åbne debat, at vi mødes og sammen skaber løsninger i et ægte samarbejde hen over midten.