Karen Ellemann (V), 2016-04-29:
Tak for det.
Forslagsstilleren bag B 100 foreslår, at regeringen laver lovændringer, som sikrer, at hver sagsbehandler på børneområdet maksimalt må behandle 25 sager ad gangen.
Formålet med beslutningsforslaget er at sikre, at sagsbehandlerne i kommunerne ikke sidder med flere sager, end de reelt kan håndtere.
Regeringen er meget enig i, at store sagsbunker og arbejdspres ikke må få negative konsekvenser for udsatte børn og deres familier.
Der er ingen tvivl om, at det selvfølgelig har betydning for kvaliteten af sagsbehandlingen, hvor mange sager den enkelte sagsbehandler sidder med, men jeg mener grundlæggende, det er forkert, og at det er en forkert løsning, hvis vi fra Folketingets side indfører centralt fastsatte regler og detailregulerer om, hvor mange sager den enkelte sagsbehandler i en kommune må sidde med, for både sagernes tyngde, kommunernes organisering og sagsbehandlernes erfaring har betydning for, hvor mange sager den enkelte sagsbehandler kan håndtere.
F.eks. vil det ikke være rimeligt at give en nyuddannet socialrådgiver det samme antal sager som en, der er mere garvet og har mange flere års erfaring i faget.
Og så er der stor forskel på de sager, som sagsbehandlerne rundtom i kommunerne sidder med; f.eks. vil en sag, hvor en familie ansøger om økonomisk støtte til fritidsaktiviteter, være hurtigere at behandle end en sag, hvor man f.eks. er bekymret for en ung dreng, som har stigende skolefravær og begyndende misbrug, og hvor der er behov for at udrede familien og den unges forhold nærmere.
Kommunerne er også organiserede meget forskelligt.
I nogle kommuner har man f.eks. oprettet specifikke underretningsenheder eller modtagerenheder, som tager imod indkomne underretninger og sørger for, at der bliver fulgt op på dem.
Andre steder er der sagsbehandlere, som f.eks. kun behandler ansøgninger om dækning af merudgiftsydelser, mens man i andre kommuner igen har indrettet sig sådan, at en sagsbehandler behandler alt i en sag fra start til slut.
Derfor skal vi ikke på Christiansborg gå og tro, at vi kan regulere alting ned i mindste detalje.
Vi kommer til at skabe nogle ufleksible rammer for kommunerne, som i sidste ende både medfører en uhensigtsmæssig brug af ressourcerne og en dårligere indsats for barnet og familien.
Det er vigtigt, at de løsninger, som kommunerne vælger, er tilpasset de lokale forhold, og det nytter derfor ikke noget, at vi tvinger en kommune til at ansætte mange flere socialrådgivere i socialforvaltningen, hvis det, kommunen har brug for, er flere pædagoger.
Derfor har regeringen den grundlæggende holdning, at styringsdialogen mellem stat og kommune skal fokusere på mål og resultater.
Kommunerne bør derfor så vidt muligt have metodefrihed og lokalpolitisk råderum til at vælge den organisering og de løsninger, der passer bedst til den enkelte kommune og borgernes behov.
Det er et kommunalt ansvar at sikre god sagsbehandling i overensstemmelse med lovgivningen, og i det ligger også et ansvar for at tilrettelægge arbejdet og arbejdsgangene på en hensigtsmæssig måde, som både sikrer rimelige arbejdsforhold for kommunernes medarbejdere og rettidig indsats for det enkelte barn og familien.
Mit og Folketingets ansvar er derimod at sikre gode rammer for kommunernes indsats, og det synes jeg faktisk vi har gjort.
At der generelt er tilfredshed med reglerne, er også det indtryk, jeg får, når jeg taler med kommuner og organisationer på området.
Vi ser i øjeblikket en markant bevægelse i det kommunale landskab, hvor mange kommuner har travlt med at omlægge indsatsen og indrette sig på nye måder for netop at styrke det forebyggende arbejde og styrke kvaliteten i sagsbehandlingen.
Kommunerne har bl.a. fokus på det tværfaglige samarbejde, den tætte opfølgning og kontakten til familien, men de har også fokus på sagstal, og flere steder indfører man lokale retningslinjer for, hvor mange sager den enkelte sagsbehandler må behandle ad gangen.
Det er en udvikling, som jeg ser positivt på og med stor interesse, for det er netop et udtryk for, at man lokalt finder løsninger, som giver mening i forhold til kommunens organisering og arbejdstilrettelæggelse.
Det er også en udvikling, som møder god opbakning blandt socialrådgiverne, som er positivt stemt over for det, man kalder den svenske måde at arbejde på, og det er noget, der kan mærkes hos kommunerne, som i øjeblikket oplever, at lige præcis det at arbejde på den svenske måde eller efter Herningmodellen, eller hvad man ynder at kalde det, rent faktisk er gået hen og er blevet et konkurrenceparameter, når man er ude for at ansætte nye sagsbehandlere.
Forslagsstillerne fremhæver også selv Herningmodellen som motivation for beslutningsforslaget, og til det er det vigtigt for mig at understrege, at det, de gør i Herning Kommune, ikke blot er at ansætte flere sagsbehandlere.
Det gælder lige fra sagsbehandling til tilbudsvifte, og det betyder grundlæggende en helt anderledes måde at arbejde på og at tænke arbejdet på.
Man har udvidet kommunens tilbudsvifte, så den rummer flere forebyggende indsatser, og sagsbehandlerne arbejder langt mere tværfagligt, følger hyppigere op på indsatsen og har en meget tættere kontakt til familien.
Alle tre led – et tilstrækkeligt antal sagsbehandlere, en anden måde at arbejde på og en specialiseret indsatsvifte – er en grundlæggende forudsætning for, hvad de gør i Herning.
Den udvikling, der sker i Herning Kommune, er samtidig et godt eksempel på, at vi i Folketinget skal passe på med at forsimple tingene og tro, at vi kan ændre verden med lovgivning alene.
Så regeringens holdning er, at vi skal understøtte en god og positiv udvikling i kommunerne, men at vi skal gøre det uden at detailregulere.
Det er faktisk også baggrunden for, at satspuljekredsen med satspuljeaftalen for 2016 afsatte lige knap 100 mio. kr. til bl.a. udbredelse af Herningmodellen, og gennem en ansøgningspulje kan kommunerne nu få både faglig og økonomisk støtte til en omlægning mod den mere forebyggende indsats.
Det synes jeg er et eksempel på et godt tiltag, hvor vi kan skubbe på en udvikling og bidrage til at ændre kommunernes praksis, uden at vi hver gang er inde og lave lovgivningen om, for jeg tror, vi hverken kan eller skal lovgive os ud af alle problemer.
I stedet for skal vi have tillid til, at kommunerne kan løfte deres opgave inden for de eksisterende rammer, og så skal vi understøtte den igangværende udvikling og skubbe på, så flere kommuner kommer med.
Afslutningsvis vil jeg sige: Ja, vi er enige i, at sagspres og dårlige arbejdsvilkår ikke må få konsekvenser for de børn og familier, som det hele drejer sig om, men vi tror ikke på, at regler om, hvordan kommunerne skal organiseres, eller hvor mange sager den enkelte sagsbehandler skal have, er hensigtsmæssige eller nødvendige.
Det skyldes forskellen i sagernes kompleksitet, det skyldes tyngden, og det skyldes selvfølgelig også sagsbehandlernes erfaringer.
Men det skyldes også vigtigheden af, at kommunerne har råderum og frihed til at tilrettelægge arbejdet ud fra lokale forhold, ud fra hensyn og ideer, sådan så en udvikling som den, der startede i Herning Kommune, kan skyde op, vokse og sprede sig.
Regeringen kan på den baggrund ikke støtte beslutningsforslaget.
Jeg får lyst til at kommentere på den der bemærkning om valgløfter.
For jeg bemærkede også, at fru Lea Wermelin citerede en god Venstreborgmester på Fanø, som jeg ikke har været specielt begejstret for.
For jeg synes, at lige præcis de udmeldinger, han kom med, var fuldstændig upassende i forhold til at tage et ansvar for den store sammenhæng.
Og den handler ikke om, at man isoleret set fokuserer på et ønske om trafikal ligestilling på øerne, og at det helst skulle være sket i går, men om, at man har en respekt for, at økonomien skal hænge sammen.
Og derfor kommer jeg det ikke nærmere end at sige, at jeg håber, at det her initiativ nu bliver vedtaget.
Det lyder i hvert fald sådan, og det mener jeg er yderst tilfredsstillende.
Vi er kommet et rigtig godt stykke vej med det her lovforslag.