Kristian Jensen (V), 2016-05-31:
Jeg vil gerne indlede med nogle generelle betragtninger om regeringens linje i forhold til Vestsahara, og derefter vil jeg komme ind på de konkret emner, der rejses i forespørgslen.
Regeringens holdning i spørgsmålet om Vestsahara er i tråd med den linje, som skiftende danske regeringer har haft og har fulgt, og som der traditionelt har været bred opbakning til i Folketinget.
Regeringen finder overordnet, at befolkningen i Vestsahara skal have mulighed for selv at bestemme, hvordan deres fremtidige sikkerhedsforhold skal være, og Danmark har derfor gennem mange år støttet det internationale samfunds bestræbelser på at nå frem til en løsning på konflikten.
Konkret bakker regeringen op om de betydelige bestræbelser, som FN gennem tiden har udfoldet og stadig udfolder.
Vestsahara er et omstridt territorium.
Det har i FN status som et ikkeselvstyrende område.
Marokko har de facto administrationsmyndigheden, men ingen lande anerkender Vestsahara som en del af Marokko.
Siden 1991 har der ikke været væbnet konflikt i området takket være den våbenhvile, som FN fik forhandlet på plads.
Både i Nordafrika og i Sahel, som Vestsahara grænse op til, har udviklingen længe givet anledning til alvorlige sikkerhedsmæssige bekymringer med udbredelse af ekstremistiske grupper, stigende organiseret kriminalitet samt et øget migrationspres over Middelhavet.
Det understreger behovet for at sikre regional fred og stabilitet, og her er en løsning på konflikten om Vestsahara vigtig.
Men tiden har vist, at det er lettere sagt end gjort.
Det er en langstrakt og kompliceret konflikt, der er yderst sensitiv for de involverede parter.
På den ene side står Marokko, der igennem mere end 50 år med meget bred støtte i sin egen befolkning har hævdet, at Vestsahara er og altid har været en del af Marokko.
Marokko gør gældende, at selvstændighed for Vestsahara ikke er en acceptabel option.
I stedet fremlagde Marokko i 2007 en såkaldt selvstyreplan for området, hvor Vestsahara tilbydes udbredt selvstyre inden for kongeriget Marokko.
På den anden side står frihedsbevægelsen under navnet Polisario, som har helhjertet støtte fra Marokkos nabo Algeriet, og fastholder kravet om en folkeafstemning med selvstændighed som option.
I midten står det internationale samfund anført af FN, der siden Spaniens tilbagetrækning fra Vestsahara i 1975 har forsøgt at opnå en fredelig løsning.
I 1991 blev FN's mission i Vestsahara, MINURSO, oprettet med henblik på at opretholde våbenhvilen og organisere en folkeafstemning.
Til trods for FN's ihærdige arbejde er det aldrig lykkedes Polisario og Marokko at blive enige om rammerne for en folkeafstemning.
I 2007 forsøgte FN's Sikkerhedsråd at tilføre konflikten ny dynamik ved at opfordre til direkte forhandlinger mellem parterne.
Mæglingsbestræbelserne, der ledes af FN's særlige udsending, Christopher Ross, er desværre aktuelt præget af et dødvande, hvilket er utilfredsstillende.
I den seneste rapport om situationen i Vestsahara fra april måned, understreger FN's generalsekretær kraftigt, at konflikten må afsluttes både af hensyn til befolkningen i Vestsahara og af hensyn til den regionale stabilitet og sikkerhed.
Han fremhæver, at tiden er kommet til, at parterne engagerer sig i seriøse forhandlinger om en gensidig acceptabel politisk løsning, der sikrer Vestsaharas befolknings selvbestemmelse.
Til trods for de vanskelige betingelser opnås en fredelig løsning bedst ved direkte FN-ledede forhandlinger mellem parterne.
Denne model støttes af det internationale samfund med FN's Sikkerhedsråd i spidsen.
Danmarks bedste mulighed for at bidrage til en løsning er derfor fortsat at bakke op om FN's bestræbelser.
Jeg vil nu knytte nogle bemærkninger til de konkrete emner, der rejses i forespørgslen.
Regeringen støtter de resolutioner, der gennem tiden er vedtaget af FN's Sikkerhedsråd vedrørende Vestsahara.
Sikkerhedsrådets resolutioner fastlægger desuden MINURSO's mandat.
MINURSO er som sagt noget, man drøfter om skal forlænges og udvides, og som jeg nævnte tidligere, er det regeringens holdning at støtte de resolutioner, der er vedtaget.
Det gælder også den seneste resolution fra april måned 2016, der forlænger mandatet frem til den 30. april 2017.
Resolutionen beklager, at MINURSO's mulighed for at leve op til sit mandat er blevet påvirket, eftersom størstedelen af den civile komponent, herunder politisk personel, ikke er i stand til at udføre deres pligter inden for missionens operationsområde.
Resolutionen understreger desuden det akutte behov for, at MINURSO får genoprettet fuld funktionalitet.
Der har længe været en diskussion om at udvide MINURSO's mandat til også at omfatte overvågning af menneskerettigheder.
Regeringen støtter sådan et forslag, men der har hidtil til ikke være opbakning i FN's Sikkerhedsråd til at træffe beslutningen.
USA forsøgte i 2013 uden held at få justeret mandatet i den retning.
Forløbet har om noget bekræftet, at forslaget kun kan gennemføres, hvis konfliktens parter og Sikkerhedsrådet kan finde et fælles ståsted.
Danmark kan ikke gøre meget for at påvirke Sikkerhedsrådet i denne sag.
Som jeg påpegede, er det ikke lykkedes at skabe enighed mellem parterne om modaliteterne for en folkeafstemning om Vestsaharas fremtidige status.
Marokko har på den baggrund draget den konklusion, at der ikke længere er basis for en folkeafstemning.
Den marokkanske selvstyreplan, som jeg tidligere nævnte, udgør for Marokko grundlaget for en løsning.
Af samme årsag er udsigterne til en folkeafstemning unægtelig ikke gode lige nu.
Imidlertid er MINURSO's mandat uændret.
Missionen har altså fortsat som en del af sit mandat at organisere en folkeafstemning, når der er opnået enighed herom mellem parterne.
Hvordan en egentlig politisk løsning skal tage sig ud, er op til parterne og FN.
Regeringen har dog fuld tiltro til, at FN og den særlige udsending gør alt, hvad der står i deres magt, for at forbedre forholdet mellem parterne med henblik på at nå en varig løsning.
På generalsekretærens anmodning har den særlige udsending det seneste år intensiveret sin mæglingsindsats gennem bilaterale konsultationer og penduldiplomati i regionen.
Målsætningen er at skabe nye ideer med henblik på at genoptage de politiske forhandlinger mellem parterne.
Regeringen har ikke mulighed for selvstændigt at vurdere, hvilke konkrete tiltag der bedst kan bidrage til at forbedre forholdet mellem parterne.
Lad mig slutte mit indlæg med at understrege, at regeringen fortsat vil støtte FN's og FN's Sikkerhedsråds bestræbelser på at opnå en fredelig, forhandlet løsning mellem Marokko og Polisario.
Uden en aftale om Vestsaharas fremtid, som begge parter kan tilslutte sig, bliver der ikke en varig løsning på konflikten.
Til sidst vil jeg gerne understrege, at vi fra regeringens side håber, at vi kan videreføre den brede enighed, der er tradition for i Folketinget, om dansk Vestsaharapolitik.