Liselott Blixt (DF), 2011-01-14:
Den 18. april 1964 var den dag, da Århus Kommunehospital gennemførte den første nyretransplantation.
Det var en operation, som har sat sit præg både etisk og medicinsk her i Danmark.
Der har siden løbende været en udvikling, eksempelvis dobbeltdødskriteriet i 1990, hvor det blev muligt at gennemføre hjerte-, lever- og lungetransplantation.
Det har været mange mennesker, unge som gamle, mænd som kvinder.
En ting er blot vigtig, for at disse operationer kan gennemføres, og det er, at der er et organ, som kan hjælpe et menneske, og det organ skal komme fra et andet menneske.
Det, at organet skal komme fra et andet menneske, er netop det, der gør, at debatten bliver svær, for vi kommer ind på etik og moral, som kan være meget forskellig fra menneske til menneske.
Det er en debat, der kommer rundt om den enkeltes følelser, som sætter fokus på vores egen død samt på, hvad der sker, når en af vores pårørende, en af vores kære, ligger for døden.
Det er ikke altid nemt at tale om, for hvem ved, hvordan vi reagerer, når vi står i situationen?
Det er også grunden til, at Dansk Folkeparti fik afsat midler på finansloven i 2006 til et nationalt organdonorcenter, der netop skulle hjælpe i de situationer, hvor sundhedspersonalet har svært ved at tale med de pårørende.
Centreret er derfor med til at uddanne det personale på de pågældende sygehuse, så de er bedre klædt på.
I 2008 fremsatte fru Pia Christmas-Møller et forslag, og der besluttede vi også sammen, at det skulle være nemmere at kunne tilslutte sig donorregistret, da vi ved, at der er mange, der gerne vil være donorer, men som ikke lige får taget sig sammen til at melde sig.
Der mangler stadig væk lidt implementering af forslaget, men det håber jeg også at vi kan få sat fokus på, når vi tager debatten i Sundhedsudvalget.
I 2009 blev der foretaget 327 organtransplantationer.
Det er det højeste antal nogen sinde.
Men der står stadig væk 553 patienter på venteliste til en transplantation i Danmark.
63 døde i 2009 på denne venteliste.
Vi mener i Dansk Folkeparti, at tiden nu kommet til, at vi får en national målsætning.
Effekten af en national målsætning er, at der bliver sendt et tydeligt signal om, at man fra politisk hold giver høj prioritet til donations- og transplantationsområdet.
Der skabes således en incitamentsstruktur, hvor det politiske signal omsættes til konkret handling.
I Spanien, Norge og Østrig har det konkret betydet, at man har opbygget en organisation i sundhedsvæsenet, der effektivt identificerer mulige organdonorer, og som sikrer, at tabet af egnede organer minimeres, at man uddanner personale, der kan tage hånd om de pårørende i de situationer, hvor der erklæres hjernedød, og hvor spørgsmålet om organdonation er relevant, og som har skabt en bevidsthed i befolkningen om vigtigheden af emnet.
Jeg har talt med de forskellige foreninger, som gerne ser et tiltag på dette område, og specielt Nyreforeningen har ydet en stor hjælp til at fremstille dette forslag.
Målsætningen er, at det skal føre til en realistisk, men samtidig tilstrækkelig ambitiøs handlingsplan til at løse ventelisteproblematikken.
En målsætning om ca. 25 organdonorer pr. 1 million indbyggere vil opfylde ambitionen.
Det forudsættes i forslaget, at en national målsætning om 25 organdonorer pr. 1 million indbyggere kan opfyldes inden for de nuværende lovgivningsmæssige rammer på donations- og transplantationsområdet.
Det skal være med til at klarlægge det eksisterende donorpotentiale i Danmark.
Ifølge Sundhedsstyrelsen konstateres 130-150 hjernedøde og medicinsk egnede til organtransplantation hvert år.
Variationerne mellem regionerne viser, at der er et uudnyttet donorpotentiale, og erfaringerne fra Aalborg viser, at man kan optimere udnyttelsen af donorpotentialet, hvis man sætter fokus på området.
Det skal minimere tabet af egnede donororganer.
Undersøgelser fra Skejby Sygehus viste, at tabet af egnede organer i 50 pct. af tilfældene skyldtes, at pårørende sagde nej til organdonationen.
Manglende evne fra personalets side til at tage hånd om de pårørende er en af de væsentligste forklaringer på, hvorfor så mange pårørende siger nej til organdonation.
Det bliver derfor endnu mere vigtigt, at personalet formår at hjælpe de pårørende til at tage en beslutning, de har det godt med nu og i fremtiden.
Sidst, men ikke mindst, skal det styrke det arbejde, der allerede udføres af Dansk Center for Organdonation.
Dansk Center for Organdonation har allerede leveret gode resultater såsom implementering af national monitorering, uddannelse af organdonationsansvarlige nøglepersoner ved alle landets intensivafdelinger samt igangværende undersøgelser af personalets holdning til organdonation og etablering af organdonationskorps.
Sundhedsministeren udtalte, at det var godt med en plan, men om det lige skulle være 25 organdonorer pr. million indbyggere, var ministeren i tvivl om.
Grunden til, at vi har lagt os på det tal, er, at man i Norge har en målsætning, der hedder 30 pr. million indbyggere, og grunden til, at de siger 30, er at de også tager de levende donorer med.
Det er så en anden situation, men jeg synes, at vi i den her anledning eventuelt også kunne sætte lidt fokus på knoglemarvsdonorer, som er levende donorer.
Men det, at det ligger sundhedsministeren på sinde og har været en del af de samtaler i regionerne, tyder da også på, at det er noget, man kan arbejde videre på fremover.
Fru Birgitte Josefsen ridsede rigtig godt op nogle af de steder, hvor vi kan se at der er sket noget med det sidste forslag, vi havde, for der har været lidt problemer med at få det implementeret og få det ud, men at der nu er flere steder, hvor man kommer i kontakt med det, og hvorfra man får det sendt hjem, gør netop, at vi måske også har haft den fremgang på organdonationsområdet, som vi ser.
Hr. Orla Hav, der også var positiv, talte om, om man eventuelt skulle se på intensivsenge.
Jeg synes, det er en naturlig ting at gå ind at se på, om der er de midler, der skal være, om der er de senge, der skal være, og om der er nogle andre hindringer ude på sygehusafdelinger, der gør, at man ikke kan holde folk i live i den tid, der skal til for at få en organdonation.
Hr. Jonas Dahl talte om, om planen var ambitiøs nok.
Jeg vil sige, at jeg har talt med de forskellige foreninger, der har med organdonation at gøre, og de har netop været ude at se på, hvad man gør i andre lande.
Derfor mener vi, at 25 organdonorer pr. million indbyggere ligger meget tæt på det, vi kan formå.
Hr. Jonas Dahl omtaler også formodet samtykke, hvilket hr. Manu Sareen taler om at man gerne så.
Det er ikke en af de ting, som vi ønsker i Dansk Folkeparti, og jeg vil gerne forklare grunden til det.
Der, hvor man har formodet samtykke, får man ikke talt med pårørende.
Det vil sige, at man bliver født med det, og det vil sige, at man ikke behøver at diskutere sin holdning, og mange gange sker der så det samme, som vi ser her i Danmark.
Man bliver indlagt, og så har man aldrig fået talt med den person, og derfor siger pårørende nej, når det kommer til stykket.
De pårørende vil altid have det sidste ord uanset hvad.
Vi synes, det er vigtigt, at vi får en debat, at vi får taget stilling, og at vi, som også en af ordførerne var inde på, taler med familien, taler med vores børn, taler med vores ægtefæller og øvrige familie om, hvad der skal ske.
For vi har lige så meget ret til at sige nej som til at sige ja og til at sige, at vi ikke har taget stilling.
Så jeg glæder mig over, at der er så bred tilslutning, og glæder mig til at arbejde i udvalget.