Jan E. Jørgensen (V), 2013-12-10:
Tak for det.
Og jeg vil også gerne sige tak for indlæggene i debatten, selv om jeg nu synes, at indlæggene fra regeringen og dens støtteparti bar præg af ansvarsforflygtigelse.
De problemer, der er, skyldes den forhenværende regering, og Enhedslisten står og siger: Ja, vi erkender, at der er nogle problemer, men det synes vi sådan set ikke er vores skyld.
Det synes jeg er rigtig ærgerligt.
Lad mig begynde med at citere grundlovens § 73, stk. 1. Der står, at ejendomsretten er ukrænkelig.
Og så står der videre, at det er den ikke alligevel, for fortsættelsen lyder: »Ingen kan tilpligtes at afstå sin ejendom, uden hvor almenvellet kræver det.
Det kan kun ske ifølge lov og mod fuldstændig erstatning.«
Altså, det, der står, er altså fuldstændig erstatning, og det kommer jeg tilbage til senere: at der mener forslagsstillerne, at det desværre ikke er det, der sker i praksis i dag.
En hel del danskere har gennem tiden oplevet, at deres ejendom er blevet eksproprieret, når staten planlægger et anlægsprojekt.
Det kan selvfølgelig være nødvendigt, når staten skal bygge motorveje og gå i gang med andre større anlægsprojekter, som skal forbedre infrastrukturen, som vi alle sammen er enige om er nødvendige, og som er i almenvellets interesse.
Desværre er et sådant projekt jo også ofte direkte årsag til, at stribevis af familier kommer i klemme, når staten planlægger at overtage deres ejendom.
Som Folketingets Transportudvalg fik forklaret den 7. februar, har en række boligejere foreløbig været bundet til deres bolig i ikke mindre end 10 år, hvilket har været en lang og særdeles opslidende proces – en periode med uvished og utryghed om, hvorvidt det netop er deres bolig, der skal overtages af staten, og som har betydet, at de reelt set er stavnsbundet til deres ejendom.
Det synes vi ikke vi kan være bekendt, og for at gøre op med denne uvished og utryghed fremsætter Venstre sammen med Dansk Folkeparti og Liberal Alliance dette beslutningsforslag, altså for at pålægge regeringen at indføre en række initiativer, der skal styrke den private ejendomsret og borgernes retssikkerhed i forbindelse med statslige anlægsprojekter.
Forslagets første del handler jo om, at vi fremover ville kunne få mulighed for at sikre en langt hurtigere afklaring af ekspropriationsspørgsmålet for de familier og boligejere, som bor i områder, hvor staten planlægger anlægsprojekter.
Ofte går der ret lang tid mellem den politiske aftale og den reelle udførelse og endelige beslutning af anlægsprojektet.
I denne ofte meget lange periode påvirkes markedsværdien negativt for de berørte ejendomme, og det medfører, at familier reelt bliver fanget i deres bolig; de kan ikke sælge den uden at lide store tab.
Som eksempelvis sagen om den tredje Limfjordsforbindelse viser, kan det dreje sig om mange år for de familier, som af forskellige grunde har behov for at fraflytte deres bolig.
Boligen er nemlig usælgelig, og staten vil jo ikke overtage ejendommen, fordi udførelsen af projektet endnu ikke er påbegyndt.
På den måde stavnsbindes borgere til deres ejendom i en længere årrække, for – lad os være ærlige – der er jo ingen, der vil købe et hus, som de ikke ved om de kan få lov til at blive boende i; i hvert fald vil de ikke give ret meget for ejendommen.
Denne situation skaber en række udfordringer for de enkelte beboere.
Hvad hvis der kommer hul i taget, skal man så ofre penge på et nyt tag, eller skal man finde en midlertidig lappeløsning?
Og hvad hvis den ene forsørger pludselig mister sit job, ja, så kan man jo være tvunget til at flytte?
Og hvad gør man, hvis man eksempelvis står i en skilsmissesituation?
Se, alle disse problemstillinger bliver umulige at løse, når staten har gjort ens bolig usælgelig.
Det er de udfordringer, som vi med dette beslutningsforslag forsøger at imødekomme.
Hvis vi indførte klare og passende tidsfrister for, hvornår de nødvendige undersøgelser skal være gennemført, så ville det kunne bidrage til at forkorte perioden med uvished for de berørte borgere.
På samme måde er der forslaget om at give borgere mulighed for at få gennemført ekspropriationen straks – det ville stille de berørte borgere bedre, da de i så fald ville få mulighed for at fraflytte ejendommen, hvis eksempelvis deres økonomiske situation ændres.
Altså, man skal have krav på en forlodsovertagelse på det tidspunkt, hvor ekspropriationen har antaget så konkret karakter, at man må forvente, at der vil kunne ske ekspropriation senere.
Det ville være en retlig standard, som skulle fastsættes ved domstolene, men det er en retlig standard, som det vil være muligt at arbejde med.
Det mener vi kun vil være en rimelig hjælp til de personer, som står i den ulykkelige situation, som der her er tale om, og som jeg kunne forstå at der var enighed blandt partierne i Folketinget om, og som også ministeren tilkendegav at have sympati for.
Vi er naturligvis fuldt bevidste om, at vores forslag på kort sigt kan gøre statslige ekspropriationer dyrere.
Hvis staten skal ekspropriere ejendomme til et anlægsprojekt, som endnu ikke er endeligt fastlagt, ja, så vil det medføre, at flere ejendomme end nødvendigt skal overtages.
Dog mener vi ikke, at det ville belaste statens økonomi i det lange løb, hvis borgere fik mulighed for at overlade risikoen til staten, for hvis anlægsprojektet ikke bliver til noget, så har staten jo en ejendom, som man kan sælge, og da priserne på fast ejendom med få undtagelser historisk set er steget, så vil staten altså på et senere tidspunkt kunne sælge disse ejendomme med en fortjeneste, hvis anlægsprojektet alligevel ikke bliver til noget, eller hvis der f.eks. vælges en anden linjeføring ved etablering af en motorvej eller den slags.
Forslagets anden del handler så om, at loven bør opdateres, så den fuldt ud lever op til grundlovens bestemmelse, som jeg læste op i begyndelsen.
Grundlovens bestemmelse foreskriver jo, at der skal ske en fuldstændig erstatning, når staten eksproprierer en ejendom.
Det er, som forslagsstillerne ser det, desværre ikke altid tilfældet i dag.
Forslagsstillerne er fuldstændig enige i, at ekspropriation kan være nødvendig, men det er nødvendigt, at erstatninger til de berørte borgere er så tæt på at være fuldstændige som overhovedet muligt.
Som loven er i dag, tager erstatningens størrelse ikke højde for de mange forskelligartede ulemper, som en ekspropriation påfører borgeren.
Derfor foreslår vi, at man tildeles en fast ulempegodtgørelse.
Vi er villige til at forhandle om, hvad størrelsen skal være, men det er uomtvisteligt, at når ens ejendom bliver eksproprieret, så påføres man en række ulemper, som ville kunne kvantificeres, og som handler om, at man bliver tvunget til at fraflytte sin ejendom på et tidspunkt, hvor man ikke ville have gjort det frivilligt.
Det kan også være sådan noget som udgifter til flytning, erhvervelse af ny ejendom og den slags.
Man får måske længere transporttid i forbindelse med arbejdet, fritidsaktiviteter, skoler osv.
Det kan selvfølgelig være svært for en domstol at gå ind og sige direkte, hvor meget det skal beløbe sig til i kroner og øre, og det er derfor, vi foreslår, at man indfører en fast ulempegodtgørelse som en slags plaster på såret til de mennesker, som altså må fraflytte deres ejendom, fordi almenvellet kræver det.
Så for at sikre en mere rimelig kompensation foreslår vi altså en fast godtgørelse, som skal dække de direkte og mere indirekte tab.
De ekstra omkostninger, der er for borgeren, forbundet med en ekspropriation, skal begrænses.
Vi kunne også høre ministeren sige, at det, som man får tildelt ved domstolene eller ved ekspropriationskommissionen, skal sikre, at man stilles, som om ekspropriationen aldrig har fundet sted.
Jeg ved ikke, om ministeren er klar over, hvordan virkeligheden hænger sammen, men alene udgifterne til sagkyndig bistand er altså er højere end det, man får tildelt af ekspropriationskommissionen.
Jeg har selv som advokat stået med sådan nogle sager, hvor den, der skulle eksproprieres, fik tildelt en 5.000-6.000 kr. til samtlige omkostninger, både for taksationskommissionen og overtaksationskommissionen.
Og det forslår jo altså som en skrædder i det modsatte af himlen – det korrekte må man nok ikke sige – det forslår altså ikke ret langt.
Så beslutningsforslaget vil altså sikre bedre vilkår for de borgere, som i årevis ellers ville skulle leve i uvished om, hvad der skal ske med deres bolig, i uvished om, hvorvidt de er købt eller solgt.
Vi skal holde os for øje, at det jo altså er borgere, som fuldstændig ufrivilligt kommer i de her situationer, og derfor mener vi altså kun, det er rimeligt, at vilkårene for borgeren forbedres.