Johs. Poulsen (RV), 2009-03-26:
Jeg tror egentlig ikke, at der er nogen, der vil beklikke hverken Det Radikale Venstres vilje til at indgå aftaler eller specielt min tilgang til det at ville samarbejde med de øvrige af Folketingets partier.
Men man kan komme i situationer, hvor man nødvendigvis må sige nej, og en af de situationer er vi i i dag, hvor vi behandler L 150 og L 151, for her er der tale om lovgivning, som vi roligt kan sige aldrig nogen sinde har været efterspurgt i hele vandsektoren.
Opfindelsen ligger jo i Finansministeriet, hvor man tilbage i 2005 påstod, at der var et økonomisk rationale, og med afsæt i det skrev regeringen et regeringsgrundlag i 2005, hvor man sagde, at der skulle være et serviceeftersyn af vandsektoren, og hvor man skulle hente det rationale ind.
Det er afsættet for de lovændringer, der kommer nu, og man må sige, at det altså nogle gange er på et alt, alt for tyndt grundlag, der lovgives herinde i huset.
Sagen er jo nemlig den, at der i så stor en sektor utvivlsomt er nogle steder, hvor der kan hentes nogle gevinster - det ville sådan set være mærkeligt andet - og der er utvivlsomt også nogle steder, hvor der kunne være et behov for at lave mindre justeringer.
Men lige nøjagtig det kunne man meget nemt have gjort med ganske små ændringer i lovgivningen uden at have opbygget det her nye store forsyningssekretariat, som bliver en overbygning på det, der har fungeret som en decentralt, demokratisk styret sektor.
Det synes vi er ærgerligt, ikke mindst fordi alle, der har kommenteret det i den senere tid og undervejs i processen, er enige om én ting: Det her betyder dyrere vand for forbrugerne.
Så nu indfører vi altså sådan en slags lidt indpakket statsstyre, som samtidig gør vand dyrere for forbrugerne.
Det er hovedresultatet af lovgivningen; en lovgivning, som man altså med ganske få justeringer kunne have opnået de positive ting ved uden at have fået de her negative dele med.
Jeg synes også, det er værd at beskæftige sig lidt med, hvad erfaringerne er internationalt på det her område.
Det er ikke rigtig noget, som forligspartierne har villet snakke ret meget om.
Det kan jeg også godt forstå af den simple grund, at der jo ligger klare og tydelige erfaringer fra England, hvor man for år tilbage lavede nøjagtig det samme system, som man nu lægger op til at lave i Danmark, når den her lov bliver vedtaget, nemlig en statslig overbygning på en decentral sektor, hvor man skal have alle initiativer ind over og godkende priser, godkende indsatsplaner og godkende alt muligt.
I løbet af ganske få år havde man også dér et centralt sekretariat, en slags vandtilsyn, som hurtigt blev vildtvoksende og voksede til rigtig, rigtig mange ansatte i det statslige niveau, og som i den periode, det har fungeret, har haft betydelig større prisstigninger på vand sammenlignet med den danske sektor i samme periode.
Det er den internationale erfaring.
Så det her er ikke for os en diskussion om, at nu skal alting nødvendigvis være, som det var, og at der ikke må røres det mindste ved nogen som helst ting, for vi er helt enige i, at det at skabe baggrund for, at man har specielt økonomi til at lave en forskningsindsats på vandområdet, faktisk er meget, meget fornuftigt.
Vi har en vandsektor i Danmark, som har stor viden.
Vi har også en forskningssektor inden for vandteknologi, som har stor viden, og som kan skaffe sig betydelige markedsandele, også globalt, i de kommende mange år, hvor vand bliver mere og mere interessant.
Vi ved alle sammen, at vand jo allerede i dag også bedømmes til at være en af fremtidens måske helt store sikkerhedsfaktorer eller for den sags skyld konfliktskabende faktorer på globalt plan, og derfor er det jo ikke uden betydning at have stor viden på området og også at kunne gå ind og lave indsatser, der gør, at man kan gøre tingene bedre, end man gør i dag.
Det kunne vi sagtens have gjort uden at opbygge det her, og derfor må jeg igen sige, at vi synes, det er meget underligt, at resten af Folketingets partier har lagt navn til det her.
Men der findes jo en god gammel sætning, der hedder: Follow the money.
Hvis man lægger follow the money-sætningen på den her lovgivning, får man såmænd også sine svar.
For hvor går pengene - de nye penge, som får den betydning, at vand fremover bliver dyrere for forbrugerne - hen i sidste ende?
Ja, de penge ender i Finansministeriet, enten i form af en afgift, hvis selskaber ændrer ejerformer, eller i form af en beskatning, som det der nu indføres med den tvungne selskabsgørelse.
Så også her kan man lægge den gode gamle sætning på: Follow the money.
Så får man svarene på, hvorfor lovgivningen indrettes, som den gør.
Vi ved godt, at det formodentlig er meget, meget sent, men vi vil stadig væk appellere til, at de partier, som har indgået en aftale her på området, endnu en gang overvejer, om det nu også er det rigtige.
Man kunne jo vælge at nøjes med at lave de mindre justeringer, der skal til, for at man kan høste gevinsterne, altså obligatorisk miljøledelse og certificering.
Og man kunne jo vælge at nøjes med at lave den lille ændring, der skal til, for at man inden for hvile i sig selv-princippet kunne give baggrund for forskning - og så nøjes med det.
Det kan nås endnu; vi er kun ved førstebehandlingen.