Mai Henriksen (KF), 2012-10-23:
Først og fremmest vil jeg egentlig gerne starte med at sige tak.
Altså, der er jo selvfølgelig fløjet mange ord igennem luften, og det tror jeg der skal, når det handler om ligestilling, for det er noget, som ligger rigtig mange af os så meget på sinde, og som optager os i sådan en grad, at hvis man ikke i den her debat skulle opleve et glødende engagement og virkelig opleve, at rigtig mange engagerer sig i debatten, hvornår skulle man så gøre det?
Regeringen siger jo, at den vil skabe vækst og bedre vilkår for erhvervslivet.
Den siger også, at den vil skabe flere arbejdspladser og skabe mere ligestilling.
Regeringen siger rigtig meget.
Den fremsætter jo i dag det her lovforslag, som indfører de her krav om opstilling af måltal.
Vi husker vel alle sammen statsministeren, som før valget truede med, at hvis ikke børsnoterede selskaber fik 40 pct. kvinder i bestyrelserne, ville de blive tvangsopløst.
Det her er jo sådan lidt en modificeret lightudgave, vi står med i dag.
Det her nye forslag burde jo egentlig alene være blevet fremsat af erhvervs- og vækstministeren, for jeg mener ikke, det har ret meget med ligestilling at gøre.
Det burde være fremsat af den nye erhvervs- og vækstminister og i stedet kaldes lov om fremelskelse af mere bureaukrati og svækket konkurrenceevne for erhvervslivet, for det er jo netop, hvad det her lovforslag vil få som effekt.
Man får altså ikke skabt mere eller bedre ligestilling med det her lovforslag.
Ministeren mener selv, at han har fundet et columbusæg; jeg mener allerhøjest, at det er et papæg af den slags, man får til påske, men det er desværre uden lækkert indhold.
Flere høringssvar peger også på den her svækkede konkurrenceevne og ringere vækst.
Ministeriet selv peger på, at det vil koste erhvervslivet knap 19 mio. kr. – 18,2 mio. kr. helt nøjagtigt – ved gennemførelse af lovforslaget.
Men hvis man læser høringssvarene, vil man se, at rigtig mange påpeger, at det beløb er sat alt for lavt.
Den administrative byrde vil også være meget høj, og flere høringsparter peger også på, at timeantal til rapportering vil være meget højere end det estimerede.
DI vurderer, at det kan tage 7-8 gange de 9 timer, som regeringen spår.
Så uanset om det vil koste 19 mio. kr. eller 198 mio. kr., er det jo millioner, vi ikke har råd til at erhvervslivet mister.
Så når regeringen taler om vækst og om arbejdspladser, klinger det hult, når man lægger så store administrative byrder på virksomhederne vel vidende, hvor store omkostninger det vil være for de her virksomheder.
Så jeg kan bare konstatere: Kære erhvervs- og vækstminister og kære ligestillingsminister, I skylder nu mellem 18 og 198 mio. kr.
Vi har jo brug for, at virksomhederne får færre byrder, vi har brug for færre regler, for færre rapporteringer, for at de kan gøre lige nøjagtig det, de er gode til, nemlig at drive forretning.
Når man tjener penge, og når man skaber mere omsætning, er der jo ikke langt til at kunne ansætte en ny medarbejder, ligesom der ikke er langt til at fyre en medarbejder, hvis der er faldende omsætning.
Mange høringssvar kredser også om, hvorvidt det her er en glidebane mod større indgriben, og mange steder bliver det fremhævet, at man slet ikke ønsker indblanding fra politisk hold, og at det her lovforslag er en glidebane og bør stoppes.
Men en ting er økonomiske byrder og snærende bånd på erhvervslivet, noget andet er ligestillingen.
Jeg er faktisk i tvivl om, hvorvidt der er høringssvar, som mener, at lovforslaget vil have den rette effekt, altså at få flere kvinder ind i topledelserne og på bestyrelsesposterne.
Det, der jo er helt essentielt, er, at høringssvarene deler sig i to: Der er dem, som ikke ønsker flere økonomiske og administrative byrder, og så er der dem, som mener, at lovforslaget slet ikke er vidtgående nok.
Men fælles for de her høringssvar er, at de i hvert fald alle sammen over en kam tvivler på effekten.
Den konservative ligestillingspolitik er meget klar: Lige antal skaber ikke ligestilling.
Man får altså hverken mere eller bedre ligestilling ved at skabe lige antal gennem kvoter.
Det eneste, vi desværre frygter man skaber, er diskrimination og flere fordomme.
I Danmark har vi en god og stærk tradition for, at det er et menneskes kompetence, som er afgørende for ansættelse på arbejdsmarkedet og for udpegning til poster i eksempelvis bestyrelser, men i også foreninger.
Det skal være kompetencerne, som også i fremtiden er afgørende for udvælgelsen.
Denne demokratiforståelse rokker det her lovforslag unægtelig ved.
Når politiske udfordringer skal løses, er det nærliggende for politikerne at lave øget lovgivning; mere regulering er sådan en måde at vise handlekraft på.
Jeg vil sige, at jeg anerkender, at der ikke er nogen nemme løsninger på det her, og jeg anerkender også, at samfundsudvikling tager tid, men jeg tror også, det er vigtigt at anerkende, at kunstige samfundsstrukturer og kunstige strukturer i sig selv heller ikke er vejen frem.
Når regeringen prioriterer initiativer, som smager negativt af tvang og en vriden armen om på ryggen, så ryster vi på hovedet, for vi prioriterer de positive og frivillige initiativer.
Et høringssvar angiver faktisk, at en lignende guide blev lavet tilbage i 2007, så der kunne jo være en rigtig god grund til at lave en opdatering, hvis man altså vil den ægte, den naturlige ligestilling, den, der vokser op på baggrund af et dedikeret ønske og en rigtig benhård vilje, ikke på baggrund af tvang.
Det vil jeg gerne love de to ministre.
Men viser evalueringen blot status quo eller måske en anelse flere kvinder på topposter, skylder ministrene til gengæld erhvervslivet minimum 18 mio. kr.