Mette Abildgaard (KF), 2015-11-16:
Tak, og jeg beklager, vi er ikke vant til at komme på så tidligt, så det skulle jeg lige vænne mig til.
Ud over at sidde i Folketinget har jeg også fornøjelsen af – lidt endnu – at sidde i regionsrådet i Region Hovedstaden.
Her har jeg oplevet at få udleveret sparekataloger, der var så tykke, at de måtte afleveres med bud, fordi de jo ikke kunne komme ind i postkassen derhjemme.
Jeg har været med til at spare hundredvis af millioner kroner, og jeg kan godt afsløre, at rigtig meget af det har gjort ondt.
For en stor del af sundhedsvæsenets udgifter går til personale, og når der nu skal spares, så er det umådelig svært at komme uden om fyringer, og det betyder, at det personale, der i forvejen løber stærkt, bliver sat til at spurte, tiden med den enkelte patient bliver reduceret, og risikoen for fejl bliver markant forhøjet.
De voldsomme sparerunder har været relateret både til den meraktivitet, vi oplever på hospitalerne, men bestemt også de stigende medicinpriser, som er omdrejningspunktet for debatten i dag.
Som regionsrådsmedlem har jeg bandet ad folketingspolitikere for ikke at tage det her problem seriøst.
Det skal jeg nok undlade at gøre her fra talerstolen i dag, men regionsrådspolitikerne efterspørger i den grad løsninger fra Christiansborg, og de løsninger har vi et ansvar for at levere, for ellers lader vi vores regionale kollegaer i stikken.
Men vigtigst af alt lader vi personalet og patienterne i stikken, hvis vi ikke tager ansvaret på vores skuldre, og vi ender – det er sådan lidt overdrevet, men alligevel – med supersygehuse, hvor vi må lade den sidste sygeplejerske udlevere af det massive medicinforbrug, man har, og det tror jeg ikke der er nogen af os der er interesseret i.
Vi glemmer, at når vi er nødt til at fyre læger og sygeplejersker, så koster det også liv.
Den værdi, de leverer hver dag, er ubeskrivelig stor, og lige så vel som det at spare på medicinen kan have konsekvenser, har det også konsekvenser, når vi sparer på læger og sygeplejersker.
I Det Konservative Folkeparti er vi ikke bange for at sige det klart og tydeligt: Ja, der skal prioriteres i medicinen fremover, og også mere end vi gør i dag.
Og ja, vi skal være villige til at vurdere, om medicinens effekt står mål med prisen, vi betaler.
For bare at sætte diskussionen lidt i relief så lad mig prøve at nævne et enkelt eksempel.
Jeg kommer fra en lille jysk landsby.
Her har der i flere år været ulykker på landevejen, og der var et lokalt krav om, at der skulle etableres en svingbane for at nedbringe risikoen for ulykker og dødsfald.
Set fra et lokalt perspektiv var det hamrende uretfærdigt og uforståeligt, særlig når ulykken ramte, for det skete jo.
Men vi bliver nødt til at insistere på, at lige så vel som det kan være svært at prioritere, hvor man skal lave trafikregulering, fordi det har konsekvenser, når man vælger et sted fra, så har det også konsekvenser, hvis vi politikere ikke tør prioritere, når det kommer til medicinforbruget.
Vi skal turde tale om det her, selv om det kan være upopulært, men i sidste ende vil det komme både vores sundhedsvæsen og vores patienter til gavn.
Med udgangspunkt i det, jeg har sagt indtil videre, forstår jeg udmærket, hvis I her i salen forventer, at jeg nu vil give en helhjertet opbakning til de her to beslutningsforslag.
Men det kommer ikke til at ske, og det er ikke, fordi vi er uenige i målet, nemlig mere prioritering, men fordi vi er uenige i vejen derhen.
Jeg var for nylig til et arrangement med direktøren for det norske prioriteringsinstitut, hvor jeg i øvrigt også tror at en af forslagsstillerne, nemlig fru Carolina Magdalene Maier, deltog, og hvor en af direktørens væsentligste pointer var, at et prioriteringsinstitut er fuldstændig umuligt, hvis ikke der er bred politisk opbakning.
Han sagde, og jeg citerer: Et prioriteringsinstitut er kun en brugbar og holdbar løsning, hvis der er bred politisk opbakning.
Citat slut.
For ellers vil et sådant prioriteringsinstitut til evig tid være en slagmark for politisk drilleri, diskussion og kampe, og det tror jeg ikke vil gavne vores patienter.
Derfor ser vi nu frem til de videre drøftelser om det her i udvalget, og jeg er også glad for de tilkendegivelser, som sundheds- og ældreministeren er kommet med i forhold til det arbejde, der allerede er sat i gang.
Jeg synes i virkeligheden, at fru Stine Brix og fru Lotte Rod sagde det meget rigtigt heroppefra, da de sagde, at debatten ikke skal stoppe her, men at den meget gerne skal fortsætte, og at det selvfølgelig ikke handler om at komme først, men om at komme længst. Så vi ser frem til det videre arbejde.