Tom Behnke (KF), 2011-05-02:
Seksuelle overgreb på børn er meget forfærdelige og meget voldsomme krænkelser.
Derfor er det meget, meget vigtigt, at vi til stadighed ser på, om vi ikke kan gøre det her lidt bedre.
Kan vi gøre det her på en lidt anderledes måde, sådan at vi i endnu højere grad og endnu bedre bliver i stand til at hjælpe ofrene, uanset hvor lang tid der er gået?
For de, der er ofre, er ofre, uanset hvilke juridiske spilleregler vi har.
Det er meget vigtigt at se på, hvordan vi kan gøre det endnu bedre i forhold til ofrene.
Det er også vigtigt, at vi ser på – uanset de juridiske regler, der er for forældelse osv. – hvordan vi kan få standset krænkeren.
For selv om der kan være gået år, kan der jo godt være behov for, at der bliver taget hånd om de mennesker, der har krænket.
Det er ikke sikkert, de gør det længere, men det er muligt, at de stadig væk gør det.
Det er vigtigt, at vi på en eller en måde får taget hånd om den situation.
Der synes jeg, det er interessant – det, som nogle efterhånden begynder at omtale – at man vistnok i andre lande har nogle andre muligheder og metoder; der er vistnok noget, man kan nogle steder.
Det synes jeg kunne være rigtig interessant at få set på.
Jeg synes også, det kunne være interessant at få diskuteret lidt mere fagligt-juridisk problemstillingen og det dilemma, som vi er i i forhold til forældelsesfristerne.
Der er jeg jo meget tilfreds med, at regeringen har bedt Straffelovrådet om at se på hele den her problemstilling og se på, om vi kan gøre det her på en lidt anderledes måde, på en bedre måde, på en måde, hvor vi i endnu højere grad kommer ofrene til hjælp, og hvor vi på en måde ikke nødvendigvis skal komme efter dem, der har krænket, for det er ikke sikkert, man kan det, men en eller anden måde, hvorpå vi kan komme også krænkerne til hjælp.
Typisk er det jo det, der er tale om, nemlig at der er behov for, at også de får en hjælp til at komme videre uden fortsat at være krænkere.
Så det er mange forskellige elementer, der spiller ind, og vi er meget tilfredse med, at Straffelovrådet er blevet bedt om at se på det.
Det, som vi især kommer til at se på med interesse, er jo de dilemmaer, som opstår, når vi taler om de her tidsfrister.
I dag har vi jo en udvidet forældelsesfrist i de her sager.
Normalvis ville forældelsesfristen være 10 år, men præcis når vi taler om seksuelle overgreb på børn, starter 10-års-forældelsesfristen først, fra offeret bliver 18 år.
Det vil sige, at der jo sådan helt teoretisk er en 28-års-forældelsesfrist i de her sager.
Så vi har allerede en længere forældelsesfrist end i andre tilsvarende sager og i det hele taget, bortset fra nogle få tilfælde, hvor der slet ikke er nogen tidsbegrænsning, og det er jo typisk i drabssager.
Men der opstår nogle dilemmaer i forhold til seksuelle overgreb på børn, hvis vi bare fjernede den tidsbegrænsning, der er på, hvornår man kan komme og anmelde en forbrydelse.
Dilemmaerne opstår ved, at hvis man har været krænket, er det jo i sig selv en meget voldsom belastning, men jeg tror også uden præcis at vide det, at det for dem, der er ofre – og som skal gøre op med sig selv, om de vil ribbe op i hele sagen en gang til, gå til myndighederne og anmelde det, skulle afhøres igen og komme til retsmøder, hvor de skal sidde og forklare sig, og det bliver påstand mod påstand – vil blive meget opslidende.
Der tror jeg at rigtig mange, hvis ikke der var en forældelsesfrist, ville have en tilbøjelighed til at sige: Nej, ikke i dag, jeg venter lige lidt endnu.
Og hvis man bliver ved med at sige det, kan der til sidst være gået så lang tid, at der overhovedet ikke er nogen, der kan huske, hvad det egentlig var, der skete på det pågældende tidspunkt, og det er ikke hensigtsmæssigt.
Der kommer det andet dilemma så ind i billedet: Jo længere tid, der er gået, efter at en forbrydelse er sket – især, hvis der ikke er nogen konkrete beviser på, at der er sket en forbrydelse – desto mere vil det være sådan, fordi det jo er udgangspunktet i vores retspleje, at enhver tvivl skal komme den tiltalte til gode, at man kan komme i den situation, at beviserne simpelt hen bliver så tynde, eller det bliver så meget påstand mod påstand, at man simpelt hen er nødt til at frafalde sagen, eller at domstolene simpelt hen er nødt til at kende den pågældende tiltalte uskyldig.
Det tror jeg i sig selv også kan være en ret voldsom belastning for dem, der er ofrene.
Så skal vi heller ikke glemme – og det synes jeg måske nok man har en tendens til, fordi det er så ubehagelige sager, vi taler om – at den tiltalte jo altså også har en retssikkerhed.
Det er ensbetydende med, at der er nogle, der påstår, at man har gjort det.
Men der kan jo også være tale om, at det rent faktisk ikke forholder sig på den måde, og der er det vanskeligt, hvis man er blevet tiltalt for noget, der skete for 30 eller 40 år eller længere tid siden, at huske, præcis hvad det var, der skete.
Derfor kan det også være svært at bevise sin uskyld.
Den del synes jeg også vi skal tage med.
Men vi er fra konservativ side som sagt meget opsatte på at prøve at finde nogle løsninger på, hvordan vi kan komme de her dilemmaer til livs og gøre det på en lidt bedre måde i fremtiden.
Det er vi meget opsatte på.