Liselott Blixt (DF), 2009-05-06:
Socialistisk Folkeparti foreslår en ret for børn og andre nærtstående pårørende til alkoholmisbrugere til at få tilbudt familieorienteret alkoholbehandling.
Dansk Folkeparti forstår problematikken og kan se, at det er svært for de pårørende, specielt er det svært for et barn at vokse op med en forælder, der drikker.
Sundhedsstyrelsen vurderer, at der er over 100.000 børn, der vokser op i et hjem, hvor en af forældrene har et alkoholproblem.
Det betyder, at sådan et barn hele tiden må omstille sig og finde ud af, hvordan det skal opføre sig, i forhold til om forælderen er påvirket eller ej.
På hjemmesider på nettet kan man se, hvor mange unge der råber om hjælp.
Man kan læse deres livshistorier, og man kan se overskrifter som f.eks. »Jeg hader min far«, »Jeg dækker over hende« og »Min far ødelægger mig«.
Det er rystende at læse alle deres beretninger.
De børn mister forældrenes omsorg og kærlighed, og det giver utryghed.
Barnet har svært ved at stole på andre mennesker, fordi det mange gange er blevet svigtet.
Barnet har også en større tendens til selv at blive misbruger ved at vokse op i et misbrugshjem, og det er denne sociale arv, som kommunerne skal bryde ned.
For efter kommunalreformen blev det kommunens opgave at stå for rusmiddelindsatsen, netop fordi man her er tættere på borgeren og kan arbejde på tværs af skole, sociale myndigheder, boformer, familieafdeling samt behandlingstilbud. Jeg var med, da Danmarks Radio afholdt camp i forbindelse med kampagnen »Når mor og far drikker«.
Her fik jeg talt meget med netop de mennesker, som beskæftiger sig med problemet ude i kommunen, og jeg hørte mange af de kommuner, der arbejder på at få et bedre beredskab.
Vi fandt også ud af, at der er mange måder at behandle på, og at det netop er det individuelle, der styrker, og som kan være meget forskelligt fra kommune til kommune, og derfor er det vigtigt, at de lytter og lærer af hinanden.
Men problemet, som vi står over for, er nok ikke så meget, hvad kommunerne gør, for jeg fik på campen indtryk af, at der bliver iværksat meget, og vi kunne høre, at der er mange kommuner, der er med i projektet, men problemet er at få fat i de her børn.
Som vi kan læse os til i børnenes fortællinger, holder de det skjult.
De har ikke nogen venner med hjem, og de lader, som om alt er o.k., fordi de skammer sig.
Jeg tror ikke, at en kommune med respekt for sig selv nægter at hjælpe et barn med disse problemer, da alle ved, at det koster mere i den anden ende, hvis man ikke iværksætter noget.
Jeg har fulgt en familie, hvor begge forældre i starten var misbrugere.
De havde to børn, hvoraf den ene fik en psykiatrisk diagnose, og ingen af børnene kunne gå på en normal folkeskole.
Men den ene af forældrene indså sit problem ved hjælp af kommunens medarbejdere og så, at der skulle sættes ind.
Forældrene blev afruset, de kom i familiebehandling, hvor de boede på et familiebosted, hvor de kunne følges tæt.
Forældrene blev hjulpet til at håndtere børnene, fik fleksjob i kommunen, og lidt efter lidt ved et godt samarbejde på tværs i kommunen endte det med, at begge forældre havde fast arbejde, og at børnene kom i en normal folkeskole.
Det er en historie, der fortæller, at vi fik brudt en dårlig social arv og fik givet fire mennesker livskvaliteten tilbage, og kommunen sparer samtidig penge i det lange løb.
Men jeg vil gerne spørge ministeren, om han kunne undersøge, hvor mange kommuner der har en behandlingspolitik for børn og unge med misbrugerforældre.