Astrid Krag (S), 2013-05-08:
Tak for forespørgselsdebatten om 4-årsreglen og dens betydning for lægers videreuddannelse.
Lad mig starte med at understrege, at den vigtigste prioritet for mig i forbindelse med lægers videreuddannelse er at sikre god behandling til borgere i alle dele af landet inden for alle specialer.
Det kræver, at der er læger i alle dele af landet i de forskellige specialer efter patienternes behov.
Som man ved, er jeg også meget optaget af at skabe mere lighed i sundhedsvæsenet, og det er et faktum, at de specialer, som behandler mange af de socialt udsatte grupper, f.eks. specialer som psykiatri og lungemedicin, har haft relativt mange ubesatte uddannelsesforløb.
4-årsreglen har bidraget til færre ubesatte uddannelsesforløb, og det synes jeg er positivt.
Jeg synes i det hele taget, at vi i debatten om 4-årsreglen ofte glemmer det bredere samfundsperspektiv, og hvad det er for nogle positive effekter, 4-årsreglen rent faktisk har haft.
Det er min indledning.
Så vil jeg sige, at det danske sundhedsvæsen jo har været udfordret af det veldokumenterede misforhold, der er mellem de uddannelsesforløb, som de yngre læger søger, og det behov, som det danske sundhedsvæsen og de danske patienter i sidste ende har for speciallæger.
Tanken bag 4-årsreglen, som blev aftalt mellem Lægeforeningen og den daværende indenrigs- og sundhedsminister, hr. Lars Løkke Rasmussen, som også var her i salen for kort tid siden, var at give de yngre læger et venligt puf i retning af større faglig og geografisk spredning, så sundhedsvæsenet får det nødvendige antal speciallæger i alle specialer og i alle dele af landet, men også at lægerne kommer hurtigere igennem uddannelsen.
4-årsreglen betyder, at lægerne skal starte hoveduddannelsen i deres speciale senest 4 år efter, at de påbegynder den kliniske basisuddannelse.
Det er det, der i gamle dage hed turnus.
Antallet af ubesatte hoveduddannelsesforløb i speciallægeuddannelsen er faldet markant.
Andelen af ledige hoveduddannelsesstillinger er i Danmark samlet set faldet fra 17 pct. til 7 pct., siden 4-årsreglen blev indført.
Og især i de ydre beliggende regioner er effekten tydelig, og det er her blevet lettere at rekruttere læger til uddannelsesforløb.
Det kræver mange ressourcer for vores samfund at uddanne læger, og derfor er det også helt legitimt og kun rimeligt, at vi uddanner læger i forhold til det behov, vores sundhedsvæsen har.
Hvad behovet er, ja, det beror selvfølgelig på skøn over fremtiden.
Konkret er det Sundhedsstyrelsen, som sammen med regioner, specialeselskaber m.fl. fastlægger antallet af hoveduddannelsesstillinger.
Målet må være, at den dimensionering bliver opfyldt, så der bliver uddannet det antal, som det efter bedste skøn er muligt og nødvendigt at uddanne, fordelt på de specialer, vi har behov for, og de regioner, der har behov for dem.
Jeg vil nævne, at antallet af fuldt besatte specialer er steget fra 13 i 2008 til 23 i 2012.
4-årsreglen og det pres, den skaber, er en væsentlig årsag til, at vi kan se den udvikling fra 13 til 23 fuldt besatte specialer.
Jeg har sagt fra starten, da jeg satte mig i sundhedsministerstolen, at jeg ikke er gift med den her regel.
Jeg anerkender gerne, at reglen kunne have været mere fleksibel.
Det er jo ikke meningen, at de uddannelsesforløb, vi har dimensioneret med og skønnet, vi har behov for, skal stå tomme, hvis der er kvalificerede læger til at udfylde dem, og som er villige til at udfylde dem.
Derfor har jeg taget initiativ til – i øvrigt for anden gang, siden jeg blev sundhedsminister – at justere 4-årsreglen.
Justeringen betyder konkret, at læger, der er faldet for 4-årsreglen, fremover vil få mulighed for at blive speciallæger.
Hoveduddannelsesforløb, som det ikke har været muligt at få besat, vil nu kunne blive besat med en læge, der ellers var faldet for tidsfristen.
På den måde kan vi holde fast i 4-årsreglens positive effekter, fordi der stadig er en motivation til at overholde 4-årsreglen, samtidig med at vi opnår en endnu større sandsynlighed for, at næsten alle hoveduddannelsesforløb bliver besat i hele landet og i alle specialer.
Det har vi tidligere indført i dispensationspraksis.
Det var første gang, 4-årsreglen blev justeret med mig ved roret som sundhedsminister, var jeg ved at sige.
Nu får vi det også skrevet ind i reglerne.
Samtidig forlænges fristen ved ansættelse som læge i forsvaret med op til 12 måneder, hvor det tidligere var op til 8 måneder.
Ændringerne har været sendt i høring med frist den 24. april, og de forventes at træde i kraft den 15. maj i år.
Min fornemmelse er efter at have lyttet til debatten om 4-årsreglen nu i relativt lang tid, at der også kunne være andre steder at tage fat på i forhold til organisering af speciallægers uddannelse, som ikke har noget direkte med 4-årsreglen at gøre.
Som jeg har nævnt før, er det vigtigt, at vi i debatten om 4-årsreglen ikke glemmer det bredere perspektiv i tilrettelæggelsen af den lægelige videreuddannelse.
4-årsreglen er jo bare en blandt mange faktorer, som har betydning for, hvordan læger kommer gennem deres videreuddannelse.
Jeg synes, at jeg støder på mange bekymringer, mange argumenter, som ikke har direkte noget med 4-årsreglen at gøre.
Det kan være yngre læger, som oplever problemer med vejledning af de lægestuderende, eller at der mangler fokus på, hvad det er for nogle forløb i den lægelige videreuddannelse, der gives merit for.
Det er jo reelle problemer, det er bekymringer, jeg gerne vil lytte til, når de bliver bragt til torvs.
Vi skal tage dem alvorligt, men de har ikke umiddelbart noget at gøre med 4-årsreglen.
Derfor vil jeg gerne opfordre til, at vi fremover i diskussionen om speciallægers uddannelse ser området ud fra det brede perspektiv og ikke kun snævert i sammenhæng med 4-årsreglen.
I den forbindelse ser jeg også meget frem til mit kommende møde med Yngre Læger, hvor jeg håber, at vi kan få en konstruktiv dialog om, hvordan vi bedst organiserer lægers videreuddannelse mere bredt.
Så bare som en afslutning vil jeg konstatere, at 4-årsreglen medvirker til, at der er flere speciallæger til rådighed for sundhedsvæsenet, og at den nødvendige faglige spredning i sidste ende finder sted til gavn for de patienter, der har brug for dygtige læger, der kan hjælpe dem, når de er syge.
Udover det bidrager 4-årsreglen til at mindske rekrutteringsvanskelighederne i de dele af landet, hvor det førhen har været indiskutabelt svært at få besat hoveduddannelsesforløbene.
Det skylder vi også alle danskere, altså at det er hele landet, det drejer sig om.
Som tidligere nævnt har jeg taget initiativ til at foretage det, jeg mener er en hensigtsmæssig justering af reglen, så de læger, der er faldet for fristen, får mulighed for at blive ansat i de hoveduddannelsesforløb, der ellers ville være ledige.
Men som sagt er 4-årsreglen altså ikke en, jeg er gift med, eller en, der er specielt hjerteblod for mig.
Den er jo indført af den tidligere regering.
Det, jeg er optaget af, er reglens virkninger, og det, jeg kan konstatere, er, at den faktisk har medvirket til at løse et alvorligt problem, vi har i vores sundhedsvæsen.
Hvis der er andre metoder, der kan løse samme opgave, skabe samme resultat, så ser jeg gerne på det – det har jeg også sagt hele vejen igennem – og derfor vil jeg selvfølgelig også fortsat følge udviklingen på området med det udgangspunkt, at regler og administration skal understøtte samfundets behov for uddannelse af speciallæger.
Jeg vil også tage initiativ til en drøftelse med de relevante parter for at diskutere mulige tiltag for en hensigtsmæssig tilrettelæggelse af speciallægeuddannelsen i et bredere perspektiv.
Jeg vil tage nogle af de pointer med, som jeg har stødt på indtil videre, der ikke har noget decideret med 4-årsreglen at gøre, og høre, hvad der i øvrigt er, når vi kaster et bredere blik på speciallægeuddannelsen.
Det er et initiativ, jeg håber der er bred opbakning til i Folketinget her i dag.
Tak for ordet.