Benedikte Kiær (KF), 2011-05-30:
Forespørgselsdebatten i dag handler om tre centrale temaer.
For det første bygger forespørgslen på præmisset om, at der bliver flere mennesker med handicap.
Men har vi den tilstrækkelige viden om handicapgruppen til at afgøre det?
Hvordan udvikler målgruppen sig i tal og data?
Der ved vi desværre alt for lidt om i dag.
For det andet udtrykkes der bekymring om, hvorvidt mennesker med handicap også i fremtiden får de indsatser, som de har krav på ifølge loven.
Der må ikke herske tvivl.
Borgerne har krav på konkret, individuel vurdering, og det er serviceloven, der sætter rammen for den sociale indsats.
Det tredje og sidste tema handler om de borgmestre og kommunalpolitikere, der har været ude og tale om mennesker med handicap som en belastning for økonomien.
Her må vi stå sammen.
Den form for debat skal der tages kraftigt afstand fra.
I dag kan vi ikke sige noget præcist om udviklingen i antallet af mennesker med handicap i vores samfund.
Det er rigtigt, at der er nogle handicapgrupper, der bliver større, og at der er nogle grupper, der bliver mindre eller helt forsvinder.
Udviklingen i bl.a. CI-operationerne viser f.eks., at grupper af mennesker med hørehandicap oplever nye muligheder, ligesom antallet af børn med Downs syndrom falder markant.
Og vi ved, at gruppen af handicappede generelt lever længere, heldigvis, men vi kender ikke de eksakte tal.
Det bliver ofte fremhævet som noget negativt, at der er flere og flere, der får en diagnose.
Men hvis vi skal acceptere den præmis, betyder det firkantet set, at socialområdet ville være bedre stillet, hvis vi ikke var blevet bedre til at stille diagnoser, og hvis vores viden på sundhedsområdet ikke var blevet større.
Det er selvfølgelig afgørende, at diagnoserne baseres på solide, faglige udredninger, og jeg tror, at jo mere vi ved, jo bedre bliver vi til at tilrettelægge de sociale tilbud, der er brug for.
Vi bliver mere målrettede i vores indsats.
Et godt eksempel er ADHD-området.
ADHD-diagnosen er jo en af de meget omdiskuterede diagnoser.
Før diagnoserne vandt frem, stod socialforvaltningerne bare med nogle udadreagerende og utilpassede borgere, typisk drenge og unge mænd, som havde svært ved at fungere, og som var svære at hjælpe.
Vi skal bruge den nye viden, der hele tiden genereres, og vove at dykke ned i nogle af de utraditionelle resultater.
Jeg er f.eks. meget optaget af, at man i Holland – ganske vist er der her tale om en forholdsvis lille undersøgelse – har fået de første indikationer på, at kosten faktisk har en betydning for adfærden hos børn med ADHD.
Det er en undersøgelse, som jeg synes vi skal dykke ned i og arbejde videre med.
Vi er allerede på vej til at få et bedre datagrundlag på handicapområdet.
Regeringen har gennem de senere år taget mange initiativer, som vi i de kommende år forhåbentlig begynder at høste frugterne af.
Vi har også sammen med satspuljepartierne igangsat ny forskning på området.
Den viden er nødvendig, hvis vi skal foretage de rette prioriteringer og sikre den rette udvikling af tilbuddene på det sociale område.
Ad den vej kan vi give kommunerne bedre betingelser at arbejde under.
Med oprettelsen af VISO og ikke mindst det nye Videncenter for Handicap og Socialpsykiatri har vi styrket kommunernes adgang til kvalificeret viden om både målgrupper og indsatser.
Hos VISO får kommunerne hjælp til de mere og meget komplicerede sager, hvor de ikke selv lige har ekspertisen i kommunen til at foretage en udredning.
Det andet tema i denne debat handler om, hvorvidt borgerne får den hjælp, som de har krav på efter loven.
Det er den enkelte kommunalbestyrelse, som træffer beslutning om serviceniveauet i kommunen, herunder om, hvilke tilbud der skal stilles til rådighed, omfanget af tilbuddene, og om, hvem der har ret til dem.
Men kommunernes tilbud skal selvfølgelig naturligvis leve op til den gældende lov på området, og serviceloven bygger på det princip, at alle afgørelser skal træffes efter en konkret og individuel vurdering.
Kommunerne er i en situation, hvor pengene skal bruges med omtanke.
Kommunalbestyrelserne må nødvendigvis prioritere midlerne, det kan vi ikke komme uden om.
Men jeg vil endnu en gang slå fast, at det ikke betyder, at kommunerne kan undlade at give den nødvendige hjælp.
Borgerne skal have den hjælp, de har krav på efter lovgivningen, og borgerne skal have hjælpen i tide.
Vi har i Danmark et meget højt niveau, når det handler om at kompensere mennesker med handicap.
Vi har bl.a. etableret nye hjælpeordninger, vi har sat et stort arbejde i gang med en række initiativer på ADHD-området, og vi har givet frit valg af hjælpemidler for blot at nævne nogle eksempler.
Derudover har vi også sat en række initiativer i gang for at løfte botilbudsområdet.
Og Folketinget har netop forbedret mulighederne og forholdene for anbragte handicappede børn og deres familier.
Der har været en kraftig vækst på området i de senere år, og der har været taget mange initiativer for at give mennesker med handicap en bedre hverdag.
De kommunale regnskaber for 2010 viser, at der er sket en opbremsning i udgifterne på handicapområdet.
Udviklingen skal dog ses på baggrund af de seneste års markante udgiftsvækst og massive budgetoverskridelser.
Opbremsningen må derfor også ses som et led i en tilpasning til de aftalte økonomiske rammer, der vel at mærke ligger på et historisk højt niveau.
Det er mit mål, at vi fortsat skal have et højt niveau på handicapområdet, men vi skal også kunne styre området.
Det har været en helt bevidst strategi, at kommunerne skulle blive bedre til at styre indsatsen på området, og det har en række kommuner gjort, bl.a. ved at tænke i nye løsninger og nye måder at tilrettelægge opgaverne på.
Efter min mening er det afgørende, at kommunerne løbende holder sig for øje, hvad formålet med indsatsen er.
Jeg ser i den forbindelse styring som en afgørende forudsætning for, at kommunerne kan tilrettelægge den rette indsats for den enkelte borger i forhold til hans eller hendes konkrete behov.
Styring har altså ikke kun noget med kroner og øre at gøre, men er i lige så høj grad et stort spørgsmål om faglighed.
Desværre er det ikke altid faglighed, der bliver fremhævet, når man taler om styring.
I forbindelse med gennemførelse af forslaget om ændring af betalingsforpligtelsen har vi set en række eksempler på kommuner, der i mange år slet ikke havde været i kontakt med de borgere, som boede i kommunernes tilbud.
Kommunerne havde med andre ord ikke fulgt op på, om deres borgere fik den rette indsats.
Eksemplerne understreger behovet for løbende at følge op på borgernes sager.
Et andet eksempel, der har været fremme i pressen, er kommunernes administration af eller manglende opfølgning på en række sagde sager f.eks. inden for BPA-området.
Jeg har netop måttet sende en skrivelse til kommunerne og orientere om, hvordan man inden for det eksisterende regelsæt kan styre området med opfølgning og tilsyn, både socialfagligt og økonomisk.
Heldigvis oplever jeg, at der fra kommunal side generelt er kommet et fokus på, at det både er muligt at styre handicapområdet indholdsmæssigt og økonomisk og samtidig sikre, at den enkelte person får den rigtige indsats i forhold til den pågældendes konkrete behov.
Styring på handicapområdet begynder nemlig med et stærkt fagligt fokus i den enkelte sag.
Nu er det jo sådan set nemt at sige, at kommunerne skal være bedre til at styre, men ingen kan styre uden at have de rette redskaber.
Det er baggrunden for, at Socialministeriet i samarbejde med Kommunernes Landsforening har udviklet en ny sagsbehandlingsmetode, voksenudredningsmetoden, der indeholder en mere målrettet udredning af den enkelte borger, mere systematik i sagsbehandlingen, bedre viden om målgrupperne på området og om de indsatser, vi giver borgeren.
Det er redskaber, der skal understøtte, at borgerne får bedre afgørelser.
Med metoden skaber vi fundamentet for både faglig styring og økonomistyring ved at give grundlag for en systematisk sagsbehandling og for at sætte nogle konkrete mål for borgerne, som der systematisk skal følges op på.
Det er også baggrunden for, at den udviklede metode er blevet meget godt modtaget af kommunerne.
Når sagsbehandlerne bruger metoden og følger op på en sag, er fokus nemlig både på, om man med indsatsen når de mål, som er sat for den enkelte borger, og på, om indsatsen fortsat er den rigtige indsats.
Det kan jo være, at borgerens situation har ændret sig til det bedre, så indsatsen faktisk skal ændres, f.eks. til en mindre intensiv indsats med færre penge, men det modsatte kan også være tilfældet, nemlig at der faktisk skal mere til.
Endelig sikrer metoden, at alle oplysninger kommer med i en sag, og at der udarbejdes en god, faglig begrundelse for afgørelsen.
Voksenudredningsmetoden understøtter dermed en mere ensartet sagsbehandling på området.
Vi har altså lavet en sagsbehandlingsmetode, der sikrer, at de fundamentale retssikkerhedsgarantier efterleves.
Der er også brug for, at vi hele tiden har fokus på at udnytte de faglige ressourcer bedst muligt.
Det er baggrunden for, at regeringen på tredje år har sat fokus på anvendelse af velfærdsteknologier.
Det hjælper borgerne til en mere selvhjulpen dagligdag, ligesom det frisætter tid hos de kommunale medarbejdere.
Inden for kort tid sætter vi gang i et nyt projekt med en slags mobiltelefon til unge med ADHD og autisme.
De unge får med mobiltelefonen en smart og moderne måde at få struktur på deres hverdag på, de får struktur på, hvad de skal gøre i løbet af dagen.
Men nu ligner de bare de andre unge i skolegården med en mobiltelefon og ikke børn med et handicap, som har et hjælpemiddel.
Vi har også netop sat gang i et projekt, hvor borgere med stærkt nedsat funktionsevne afprøver en spiserobot.
At spise selv er en fundamental ting, som vi alle gerne vil klare så selvhjulpent som overhovedet muligt.
Det kan robotterne, samtidig med at de frigør tid hos medarbejderne.
Endelig har regeringen arbejdet med at frigøre ressourcer gennem afbureaukratisering med det formål at få konverteret tid fra administration til borgernær service.
Det skaber også et større økonomisk råderum i kommunerne.
I mine øjne er inklusion et nøgleord, og jeg mener virkelig, at der her er et stort, uudnyttet potentiale.
Jeg tænker her både på inklusion af mennesker med handicap og inklusion af kompetencer.
Vi skal lære at se fordelene ved øget mangfoldighed og rummelighed.
Inklusionen skal for mig at se begynde allerede i barndommen.
For mig at se
handler det meget om holdninger, både hos det store flertal af os, der ikke har et handicap, og hos mennesker med et handicap.
Mennesker med handicap kan i mange situationer udnytte deres helt særlige situation og evner som en ressource.
Et godt eksempel er AspIT, hvor unge med Aspergers syndrom bruger deres særlige forudsætninger som en ressource, der betyder, at de kan bidrage med noget helt særligt.
Vi skal stå parat med den støtte, der er brug for, men den enkelte har også et ansvar for at bidrage aktivt i det omfang, den enkelte kan.
Den tredje præmis i denne debat handler om mennesker med handicap udråbt som en belastning for samfundet.
Etik handler bl.a. om, hvordan vores samfund bør være indrettet.
I mine øjne er det et uomtvisteligt grundsyn i dansk handicappolitik, at vi arbejder for, at mennesker med handicap har mulighed for at deltage i samfundslivet ligesom alle os andre uden handicap.
Det gælder alle forhold, også når vi hjælper borgere på botilbuddene med at forvalte deres midler.
Borgere, der har særlige behov for hjælp fra deres medborgere på grund af et handicap, en sindslidelse eller noget andet, bør ikke italesættes som nogle, der fortrænger hjælpen fra os andre eller nasser på samfundet.
Den aktuelle økonomiske situation må ikke føre til, at der opstilles modsætninger mellem det normale og det specielle, at det står over for hinanden. Så jeg er meget enig i det, der blev sagt som motivation for den her forespørgselsdebat, om tonen i debatten.
Den skal vi være meget opmærksomme på er lødig og ordentlig over for mennesker med handicap.
Jeg mener, at vi alle har et fælles ansvar for at sikre, at tonen i debatten forbliver ordentligt, og at den forbliver saglig.
Om kun et par måneder er det 2 år siden, at Danmark ratificerede FN's handicapkonvention.
Vi sidder netop nu og forbereder Danmarks første afrapportering til FN om arbejdet med konventionen i Danmark.
Rapporten danner udgangspunkt for en god dialog med handicapverdenen om, hvilke udfordringer Danmark står over for på handicapområdet.
Her vil jeg selvfølgelig også inddrage handicaporganisationerne i afrapporteringen, ligesom regeringen netop har meddelt, at den er i gang med at lave en ny, langsigtet handlingsplan på handicapområdet, som skal være færdig i løbet af 2012.