Stine Brix (EL), 2016-02-25:
Tak for det.
Det var i 1981, at Danmark som et af de allerførste lande i verden fjernede diagnosen, som det var dengang, homoseksualitet fra listen over psykiske sygdomme.
I dag er det heldigvis helt utænkeligt at opfatte seksuel orientering som en sygdom her i Danmark, og selv om det måske forekommer som særdeles sent, at det først var en beslutning, der blev truffet for 35 år siden, så var Danmark faktisk dengang et foregangsland og blandt de første, som tog sådan en beslutning.
Det var med til at lægge et pres på WHO, som først fjernede den samme diagnose fra deres liste så sent som i 1990.
Vi foreslår nemlig, at de koder, der er relevante for transpersoner, flyttes fra listen over psykiatriske lidelser – jeg er godt med på, man kan læse det på en anden måde, men det er faktisk det, vi mener, og det kan man også læse, hvis man læser bemærkningerne – til et andet kapitel, som ikke indikerer, at transkønnethed er en psykiatrisk lidelse eller en personlighedsforstyrrelse, hvor det egentlig er klassificeret i dag.
Det kan være kapitel 11 om faktorer af betydning for sundhedstilstanden og kontakter med sundhedsvæsenet, det kan være kapitel 12 om specielle funktioner, det kan også være en helt tredje mulighed.
Det, der er afgørende for os, er, at vi slår fast, at en persons kønsidentitet lige så lidt som en persons seksuelle orientering hverken er en psykisk eller en medicinsk sygdom.
Det er et krav, som er rejst utallige gange af LGBT Danmark og af Amnesty International og i øvrigt også er rejst i udlandet af lang række organisationer, som repræsenterer seksuelle minoriteter og minoriteter med en anden kønsidentitet.
Begge organisationer i Danmark betragter den nuværende situation som diskrimination, og de gør faktisk også opmærksom på, at det ikke bare er en symbolsk krænkelse, men også en helt konkret krænkelse, som giver sig udslag i f.eks. en sag, der kører p.t., med en transperson, som på grund af det diagnosesystem, vi har, nægtes at få tegnet en forsikring – altså med henvisning til, at koden hedder F6 og dermed dækker en personlighedsforstyrrelse, vil man ikke tilbyde en forsikring.
Så det er altså både symbolsk, men i allerhøjeste grad også konkret diskrimination, vi taler om.
Vores håb er naturligvis, at det, at Danmark går foran, også vil føre til forandringer internationalt, ligesom vi så tilbage i 1981.
Det vil betyde et pres på WHO, næste gang man reviderer sin sygdomsklassifikation.
Og som nævnt vil det i øvrigt ikke være første gang – vi har eksemplet med homoseksualitet, og der er også et andet eksempel på, at vi i Danmark har gjort noget anderledes, end WHO's sygdomsklassifikation foreskriver, altså er gået foran.
Når man lytter til debatten i dag, kan man godt få det indtryk, at på trods af mange gode intentioner om at sikre transpersoners rettigheder er det alligevel vigtigere for nogle partier, at vi følger det internationale diagnosesystem.
Og jeg må sige, at jeg simpelt hen ikke forstår den prioritering.
Når vi har med at gøre, at det er dybt krænkende, ikke bare symbolsk, men også konkret, så mener jeg, at det her vejer langt, langt tungere end de besværligheder, der kan komme af, at man måske kalder det noget andet i Danmark, end man gør i eksempelvis Belgien eller nogle eller andre steder.
Som det også er fremgået af debatten i dag, er der meget, der tyder på, at vi kan vente meget længe på WHO.
Første gang jeg i hvert fald hørte, at man annoncerede, at man ville komme med et nyt diagnosesystem,
var i 2012.
Så blev det udskudt 2 år til 2014, så til 2015, så til 2017 og nu til 2018.
Og som jeg lige har nævnt fra min plads salen, er det, jeg hører fra nogle af dem, der følger forhandlingerne meget tæt, at der også er tale om at udskyde forhandlingerne endnu en gang, og sådan kan vi jo blive ved.
Så kan vi mødes her i Folketingssalen hvert andet eller hvert tredje år, og så kan vi vente på WHO, og så kan vi gå endnu en udsættelse i møde, og så kan vi vente på WHO.
Så hvis det skal lykkes, tror jeg faktisk, det er helt afgørende, at der er nogle lande, der vil gå foran.
Derfor håber jeg, at de dybtfølte indlæg for transpersoners rettigheder også bliver omsat til noget helt konkret handling, og at vi tør tage et skridt, og at vi tør træffe en beslutning om, at vi gerne vil være det land, der går foran og fjerner koderne fra det psykiatriske kapitel i diagnosesystemet.