Kristian Thulesen Dahl (DF), 2012-09-06:
Tak for det.
Det er jo altid en spændende tid, når vi går ind i efteråret og der skal diskuteres finanslov.
Det er jo hele det store budget, der er til debat på en og samme tid, og det er altid en særlig spændende tid politisk.
Jeg tror, at i år havde mange af os set frem til, at det skulle være ekstra spændende, for nu har der jo været en periode på 10 år, fra 2001 til sidste efterår, hvor der har siddet sådan nogle fæle VK-regeringer, støttet af et fælt, fælt Dansk Folkeparti, som i den grad har trukket Danmark i den helt gale retning, fordi vi havde fornemmelsen af, at Socialdemokratiet, Socialistisk Folkeparti og Det Radikale Venstre havde en opsparet iver efter at vise danskerne, hvordan alting kunne laves om.
Når det nu så fundamentalt var så galt i de her 10 år, Danmark var drejet ind på en fuldstændig forkert vej, ville vi virkelig se sådan en opsparet iver efter at få frustrationerne ud, at vi med regeringens politik kunne se et helt nyt Danmark tegne sig.
Finansloven for 2012 var sådan en mellemstation.
Man var kommet til, men man skulle også lige sætte sig i sædet, det var nok ikke der, revolutionen skulle indtræffe sig.
Den skulle nok først komme i 2013, når man havde haft måneder til at forberede finansloven for 2013.
Det var der, det store slag skulle stå.
Så så vi regeringens forslag til finanslov for 2013, og så tror jeg, at en del af os tænkte: Nå, o.k., var det ikke andet?
Det er nulvækst i den offentlige sektor i 2013, efter at man har talt om massakrer, blodbad, fyringsrunder, og jeg ved ikke, hvad man ikke har brugt af betegnelser, hvis der blev opereret med nulvækst i den offentlige sektor.
Så sent som for et år siden, sagde man alle de ting.
Nu beslutter man sig for et finanslovforslag for 2013 med en nulvækst.
Man betoner vigtigheden af rammemæssigt at føre stort set den samme økonomiske politik som den politik, man overtog, fordi det jo handler om tillid på de finansielle markeder, og det jo handler om, at omverdenen kan se mod Danmark og se en bomstærk dansk økonomi.
Vi ser en statsminister, der for et år siden sagde, at der skulle vælges mellem velfærd og skattelettelser – vi måtte forstå, at hun valgte velfærd – og nu ser vi en regering, der her i sommer lavede et skatteforlig med skattelettelser og nu en finanslov med en nulvækst, der jo altså ikke vælger velfærd frem for skattelettelser, men skattelettelser frem for velfærd.
Hvis der sidder en enkelt dansker derude, som ser lidt måbende på det her og tænker på, hvad der egentlig lige skete, kan man jo ikke bebrejde den dansker noget.
Hvis der er nogle danskere, der sidder og tænker, at det her er noget andet end det, de blev stillet i udsigt, kan man jo ikke rigtig fortænke de danskere i at tænke det.
Vi andre ser måbende til.
Tilsvarende gør danskerne ude i fædrelandet selvfølgelig.
Men vi går jo på med krum hals.
Vi vil gerne have lidt indflydelse, men erkender også, at der er lagt op til, at Enhedslisten skal være regeringens forligspartner her i efteråret.
Det kan da godt være, at Enhedslisten før sommeren svang sig lidt lystigt op og brugte nogle gloser, som man måske efterfølgende fortrød.
Det kan da godt være, at man sagde, at det skulle være noget med krone til krone- kompensation til dem, der måtte være ramt af reformer, der er lavet med fjenderne, men o.k.: Nu er det blevet efterår; lad os nu kigge lidt mere pragmatisk på det; vi finder nok hinanden.
Så forventningen herinde er, uanset hvem man snakker med, jo selvfølgelig, at Enhedslisten nok skal falde til ro.
Finansministeren får inviteret til tilstrækkelig mange møder, der fører til, at der bliver lavet et finanslovforlig med Enhedslisten.
Det levner jo så mulighed for os for at få indflydelse enten i form af den overraskelse, at det ikke går som forventet, eller måske nok mest reelt mulighed for at få indflydelse på nogle afgrænsede områder, i det omfang regeringen bliver nødt til at lade, som om den vil det brede samarbejde, og derfor skal den også tale med nogle af os andre.
Det vil vi selvfølgelig forsøge at udnytte til det yderste, må jeg fortælle
finansministeren
Vi håber, at det denne gang bliver til mere end den ene kop kaffe, finansministeren kunne levere sidste år ved det såkaldte sættemøde om finansloven.
Vi kunne ikke engang få svar på de spørgsmål, vi stillede, da vi var hos finansministeren, for tanken var jo også ved det møde, at vi ikke skulle inviteres igen, så hvorfor så bekymre sig om at svare på vores spørgsmål?
Den her gang håber vi som sagt på kander af kaffe og ikke kun på en kop kaffe, og vi håber på svar på vores spørgsmål, for vi vil i hvert fald gøre, hvad vi kan, for at få indflydelse på politikken.
Vi sidder ikke fornærmede tilbage over, at danskerne har valgt en regering, vi ikke bryder os om, og som vi gerne vil af med så hurtigt som muligt.
Vi vil tværtimod søge indflydelse.
Det er klart, at der er en række områder, hvor vi er uenige.
Vi synes jo ikke om, at regeringen øger usikkerheden for danskerne.
Vi synes ikke om, at man, når man er i en krisesituation, forstærker krisen.
Man gør i virkeligheden problemerne større, når man fører en politik, der ikke betrygger danskerne, og som skaber usikkerhed om danskernes økonomi.
Og det gælder, uanset om det er danskernes privatøkonomi eller virksomhedernes økonomi, man skaber usikkerhed om, for så får man jo ikke folk til at sætte ting i gang.
Det kan vi også se på privatforbruget, der jo er meget lavt.
Et af omdrejningspunkterne for at få gang i væksten i Danmark er, at danskerne føler tryghed om deres families økonomi, så de tør sætte flere ting i gang.
Vi vil gerne prøve at være regeringen behjælpelig med at skabe danskerne sådan en større tryghed.
Det gør man jo ikke ved at fjerne boligjobordningen, altså den her ordning, der betyder, at den enkelte danske husstand kan få fradrag for nogle udgifter, som folk afholder, når de køber en håndværker til at hjælpe sig i husstanden eller andre ting.
Tværtimod er det jo ordninger, der skaber beskæftigelse, og som sætter nogle ting i gang helt i det små.
Og når der sættes ting i gang helt det små, er det jo også oftere danske arbejdspladser, der bliver skabt, altså arbejdspladser for danske arbejdere snarere end udenlandske arbejdere
Så det er jo ikke en farbar vej, når regeringen fjerner sådan et fradrag som det i boligjobordningen.
I den sammenhæng kan jeg nævne, at den jo også fjerner hjemmeservice til pensionisterne.
Den rest af hjemmeserviceordningen, der havde overlevet, ryger jo så lige med i svinget.
Jeg ved ikke, om regeringen overhovedet har været opmærksom på det, men jeg synes i hvert fald, det er et problem.
Man fjerner også den pulje, der gør det muligt at få faldefærdige rønner revet ned i landdistrikterne, så områderne kan forskønnes og bosætningen forøges, så der kan komme gang i væksten i landdistrikterne.
Det er jo ikke fremmende for tingene, at man vælger sådan noget, eller at man holder fast i, at man har en kickstart, som man påstår virker, samtidig med at alle med det blotte øje kan se, at den ikke virker.
Og hvis nogen så virkelig går til biddet og siger, at de da somme tider holder i kø ude på motorvejen, fordi der er nogle projekter, der er i gang derude, må man svare, at hvis man lige kigger sig for, vil man se, at det jo – som der allerede har været nævnt her i debatten – ofte er udenlandske firmaer, der er løbet af med ordren, fordi sådan nogle projekter kommer i EU-udbud og ofte bliver vundet af andre end de danskere, som skulle have været i arbejde på grund af regeringens kickstart.
Det er jo ikke synderlig smart.
I det mere spøgefulde hjørne – men alligevel med alvor – er der nogle, der har sagt, at kickstarten sådan set har virket et enkelt sted, nemlig i grænsebutikkerne.
Men det er jo heller ikke lige det, vi troede var tanken med kickstart.
Når vi kommer til regeringen i de talrige møder, vi håber at blive indbudt til ovre hos finansministeren – vi skal nok sætte tiden af til det – vil vi komme med nogle pakker til regeringen med forslag, hvor vi foreslår nogle ting, der koster nogle penge, men vi vil også fortælle regeringen, hvor vi foreslår, at vi så finder pengene henne.
Eksempelvis som når vi foreslår, at fedtafgiften og den forhøjede sukkerafgift her fra 1. januar 2013 ikke bliver til noget.
Det koster jo selvfølgelig nogle penge at fjerne fedtafgiften, men det vil være godt for danske arbejdspladser at gøre det, det vil være godt for handelen i Danmark frem for i udlandet.
Så vi ønsker et konstruktivt forløb med regeringen, hvor vi får gjort op med fedtafgiften og får gjort op med den forhøjede sukkerafgift.
Og et forslag til finansiering kunne jo være,
at man hæver topskattegrænsen med mindre end det, der blev aftalt i sommer med nogle andre partier.
Vi har jo forstået, at man ikke er forligsbundet, når man nu har trykket på knapperne hernede og vedtaget de ting, der er en del af skatteforliget, så bagefter kan man lave tingene om.
Man kan altså hæve topskattegrænsen med mindre, dvs. man kan lade de bredeste skuldre i det her land finansiere fjernelsen af eksempelvis fedtafgiften og den forhøjede sukkerafgift, som jo i høj grad belaster de små indkomster.
Det vil jo være en økonomisk omfordeling, som man må forstå burde tiltale flere af regeringspartierne, hvis man lyttede lidt efter i valgkampen sidste år.
Som nævnt vil vi også foreslå, at fradraget efter boligjobordningen bliver fortsat.
Det koster jo også nogle penge.
I stedet for at hæve udviklingsbistanden, som regeringen foreslår, vil vi sætte udviklingsbistanden til 0,7 pct. af BNI, som FN jo også har anbefalet de industrialiserede lande at gøre.
Det skaffer os nogle penge, som vi så målrettet vil foreslå anvendt til boligjobordningen.
Vi vil også gerne have en større bekæmpelse af social dumping.
Vi vil have det sådan, at de, der arbejder her i Danmark, selvfølgelig skal arbejde på danske vilkår i højere grad end i dag.
Jeg kørte tilfældigvis igennem Odense her for nylig, og pludselig så jeg en kassevogn med et skilt på, hvor der stod aviskørsel.
Og jeg så nogle folk hoppe ind og ud af varebilen med aviser – der var altså tale om omdeling af aviser i det danske samfund.
Det, jeg syntes var problemet ved det her, var bare, at det var en bil på polske nummerplader.
Det synes jeg måske ikke sidder lige i skabet i forhold til danskere, der betaler rigelig høje registreringsafgifter på deres biler og må se sig udkonkurreret på den måde.
Og det foregår inde i vores store danske byer i dag.
Altså, det duer jo simpelt hen ikke.
Så på den måde er der en lang række ting at gøre, og vi glæder os til møderne.
Vi vil komme med konkrete forslag og meget konkret finansiering til det, vi foreslår.