Høgni Hoydal (T), 2009-05-27:
Jeg noterede dog med tilfredshed, at statsministerens sætning om Færøerne faldt under udenrigsdelen.
Det var vel en freudiansk fortalelse – a freudian slip – der indikerede statsministerens gode opdragelse i den færøske selvstændighedstænknings grundlag, der jo bygger på internationalt ansvar, forpligtende samarbejde og solidaritet.
Jeg måtte dog også konstatere, at statsministeren er blevet mere grøn og går ind for genbrug, i hvert fald når det gælder sætningen om Færøerne og det såkaldte rigsfællesskab, hvor han jo valgte at genbruge de samme sætninger, som vi har hørt fra skiftende statsministre i adskillige år.
Det lyder jo næsten, som om det såkaldte rigsfællesskab er et fænomen, der unddrager sig al ændring, og som ligger uden for verdens udfordringer, ja, måske på en anden planet, og det endda i en tid, hvor forandring og krise er den levede virkelighed, også i Færøerne.
Ordet krise har samme sproglige oprindelse som ordet kritik.
Betydningen spænder jo fra det at gennemgå et afgørende forløb eller et vendepunkt i en udvikling til »at skille ad«, »at skelne«, »at vurdere« og »at revurdere«.
I enhver krise eller kritik er det afgørende, om dens udfald leder til nye muligheder, nye erkendelser og nye handlinger, eller om den blot symptombehandles og leder til status quo og sygnen hen eller i værste fald leder til direkte forfald og sammenbrud.
I dag står vi vel uden tvivl ved et af verdenshistoriens største knudepunkter, hvor den globale økonomi og de globale magtstrukturer endnu en gang er stødt på deres grænser, og hvor nu også verdens økologiske bæreevne har nået sine yderste grænser.
De seneste årtiers neoliberale økonomiske feberdans og de sidste tiårs neokonservative ideologi i stormagtspolitikken har været hoveddynamikken bag den nuværende globale krise.
Det har bygget på et verdensbillede, hvor hele verden skal skabes i vores eget billede, til fordel for vores egen økonomi, for at fastholde vores velstand og afskære os fra skærmydslerne i resten af verden, om nødvendigt med militære angreb.
Det har også bygget på en aktivistisk afvisning af andre udviklingsmuligheder og videnskabelige fakta om verdens bæreevne.
Vi befinder os i et intermezzo, i en slags limbo, hvor der, hvis der ikke reflekteres og handles nationalt, på verdensplan og i alle politiske enheder, nemt kan opstå nye krige og konflikter internt i lande, mellem lande, mellem regioner, kontinenter og kulturer, hvor yderligere fattigdom og humanitære katastrofer kan skabes i udviklingslandene, og hvor social fornedrelse kan bære brænde til yderligere fremmedhad og radikalisering i alle lande.
Men der er også potentialer til store ændringer.
Specielt klimakrisen har ledt til et paradigmeskifte.
Det grønne budskab og det økologiske verdenssyn, der i mange årtier var stemplet som outreret og flippet og forbeholdt langhårede venstrefløjstyper, er nu pludselig blevet kernen i alle politiske og økonomiske kredse, også hos de nålestribede
og ikke mindst hos dem, der kæmpede aktivt imod dette verdenssyn
Danmarks rolle og ledelse ved klimatopmødet i København og forberedelserne dertil fortjener al ros og opbakning.
Udfaldet af en ny klimaaftale er en af de afgørende faktorer for, om den globale krise leder til virkelige ændringer og nye udviklingsmuligheder, eller om vi blot falder tilbage til gamle strukturer.
På plussiden tæller også, at verdens eneste supermagt har fået en ledelse, der endnu giver et håb om forandring.
På negativsiden tæller, at de samme konflikter og uretfærdigheder i verdens magtfordeling endnu er uløste og ser ud til at optrappes i det limbo, vi befinder sig i.
Også det udkast til nye regler og regulering af finanskapitalen og hedgefonde, der nu foreslås af Europa-Kommissionen, tæller på negativsiden.
Det ser ud til, at man er i færd med at lave regler for udskiftningsbænken og for tilskuerne, mens spillet på banen fortsætter uden regler eller dommer.
De store prøvestene for forandring bliver foruden en klimaaftale og omlægningen til en grøn økonomi at lave nye regler for verdenshandelen til fordel for de udbyttede lande.
Det bliver en økonomisk omfordeling globalt, hvor de rige lande sætter handling bag intentionerne fra det sidste G20-topmøde.
Det bliver en løsning af konflikten mellem Israel og Palæstina med en reel palæstinensisk stat uden den indelukning og opsplittende bosætning, som stadig intensiveres.
Og det bliver en fælles og FN-ledet håndtering af de væbnede konflikter i Afghanistan og Pakistan og af den optrappende krise på den koreanske halvø.
Vi må turde sige, at i de kommende årtier og i dette århundrede kan vi ikke fastholde et forbrug og en profitjagt, som vi har gjort i de foregående årtier.
Vi må også turde sige, at vi ikke kan gå i krig på et forkert grundlag og så vende det blinde øje til de menneskelige konsekvenser for civilbefolkningen, der drives på flugt i årevis.
Jeg er rystet over det manglende politiske ansvar i Danmark for Irakkrigen og nu også for de irakiske flygtninge, der har siddet her i så mange år i en flygtningelejr.
Det vidner om en afskærmende holdning, hvor man udadtil følger politiske spor og ideologier, men indadtil vil holde konsekvenserne ude af øje og ude af sind.
Det er efter min mening gammelnationalistiske ideologier om, at vi er bedre end alle andre, og at det gælder om at dele verdens befolkning op i onde og gode og at afskære os fra dem, der vil nasse på vores velstand.
Jeg appellerer til regeringen og andre partier om at frigøre sig fra det verdensbillede.
Der er for mig ingen tvivl om, at både i Danmark, i Norden, i Europa og globalt ligger kimen til opsplitning, radikalisering og fremmedhad i den nuværende økonomiske krise og den øgede ledighed.
Den uforståelige retorik og symbolpolitik med tørklædeforbud, afvisning af nye regler for flygtninge og hadske udfald mod alle, der ikke ligner os selv eller vil skabes i vores billede, bør imødegås målrettet og med klare strategier, hvis konfrontation og radikalisering skal undgås.
Den gammelnationalistiske tænkning gælder desværre endnu også for Danmarks forhold til sine nordatlantiske besiddelser.
Nordatlanten er et enormt spisekammer; klimaændringerne har for en stor del deres udspring i Nordatlanten; der er en stor kamp om ressourcerne; Ruslands nye eller genfundne rolle som stormagt kommer til at få stor indflydelse i hele den nordatlantiske region; og nye energiformer er også åbenbare i Nordatlanten.
Derfor er det nødvendigt, at f.eks. Færøerne kan indgå i et forpligtende internationalt samarbejde også på klimaområdet.
Vi har behov for at føre vores egen udenrigspolitik, at indgå traktater, aftaler, der kan etablere Nordatlanten som en region, hvor bæredygtig udnyttelse af ressourcerne, fornybar energi, klimaændringer, civilt beredskab og sikkerhedspolitik og solidariske samfund kan fremtidssikre vores samfund i Nordatlanten, og hvor vi kan gøre vores bidrag gældende til verdenssamfundet og verdensfreden.
Men de afgørende redskaber for vores udvikling er præcis de redskaber, vi er afskåret fra, så længe man krampagtigt fastholder den såkaldte danske enhedsstat, der almindeligvis går under navnet rigsfællesskab.
Jeg må sige ligeud til statsministeren – han er nok klar over det – at siden selvstændighedsprocessen i Færøerne blev sat på parkeringspladsen i 2004, har vi set de samme tendenser til økonomisk uansvarlighed, at man ligesom ser verdens udvikling som noget, der ikke vedkommer os, og det kan kun lede til øgede konflikter fremover, også i forholdet mellem Danmark og Færøerne, hvor man håber, at Danmark skal redde os ud af krisen og beskytte os mod den onde omverden.
Færøerne kan ikke leve i en osteklokke i den kommende tid.
Det kan intet land, og derfor må vi også i Færøerne træde ud af den her selvtilfredse selvforståelse, hvor vi tror, at verdens problemer ikke vedkommer os.
Til sidst skal jeg hilse fra fru Juliane Henningsen, vores grønlandske kollega, som jo er i valgkamp i Grønland, og jeg skulle sige, at man i Grønland glæder sig til at udfylde selvstyreaftalen og til at deltage i en forpligtende traktat om den kommende klimaaftale og Københavnsmødet i december.
Lad mig afslutningsvis, hr. formand, sige, at dersom Færøerne ikke kan føre sin egen udenrigspolitik fremover, får vi enorme problemer, når Danmarks forhold til EU skal afklares i denne valgperiode, som statsministeren har sagt, og når nu også Island er i færd med at få et nyt forhold til EU.
Vi står uden de redskaber, vi ligger stadig væk som en osteklokke og kan ikke deltage og adressere de udfordringer, der kommer i forbindelse med et muligt islandsk medlemskab og en øget integration af Danmark i EU.
Det er også en af grundene til, at vi bliver nødt til at revurdere det her såkaldte rigsfællesskab, som stadig væk er fastholdt i en gammelnationalistisk opfattelse af en dansk enhedsstat.