Søren Pind (V), 2015-02-03:
Lad mig indlede med at takke regeringen for redegørelsen.
I dag har udenrigsministeren og jeg været til en fælles drøftelse med unge gymnasieelever om den kolde krig, og set i det lys, og når man læser den her redegørelse, er der jo i virkeligheden grund til at glæde sig.
For hvor forandret!
Tænk, hvis en regering bestående af Socialdemokratiet og Det Radikale Venstre dengang skulle have givet en tilsvarende udenrigspolitisk redegørelse.
I dag har vi udsendte soldater, vi har anerkendt sammenhængen mellem udviklingsbistand, militær bistand, demokratisk bistand og handel og kommers; i det hele taget er der sket kolossale forandringer i vores verdenssyn, og sandheden er jo egentlig den, at der i præcis den sammenhæng er langt mere, der forbinder, end der skiller.
Jeg tror så, regeringen også godt kan sige sig selv, at når jeg nu har indledt på den måde, er der ikke kun ét men, men en række menner, og så vil jeg bede regeringen om at huske på indledningen, når vi når så langt.
For der er vel heller ikke grund til at lægge skjul på, at der bag ved de udenrigspolitiske fraseringer og diskussioner i løbet af året i virkeligheden har ligget dybt forskellige analyser bag ved de tilkendegivelser, som henholdsvis regeringen, henholdsvis Venstre er kommet med – også en dybere forskel, end vi egentlig har været ved, og også en dybere forskel, end der egentlig er sædvane for, når det kommer til udenrigspolitik.
Jeg tænker selvfølgelig dels på situationen i Syrien, og jeg tænker på situationen i Ukraine.
Den er fortællende, den orienterer om, hvad der er sket, men den fortæller jo ikke historien igennem de sidste år om regeringens talrige holdningsændringer, hvad enten det gælder Syrien eller indsatsen for at standse Rusland i Ukraine.
Det er, som om der ikke ligger en samlet strategi bag ved regeringens indsats.
På et tidspunkt, da Syrienskonflikten startede, mente man ikke, at militær intervention kunne komme på tale, man mente i det hele taget, at det var noget, man nok hellere måtte overlade til humanitær bistand.
Regeringen præsterede endda på et tidspunkt at tage ned til EU og meddele, at det, man kunne levere, var skudsikre veste, for det var nok det, der var brug for.
Og konstant har vi set holdningsændringer.
Det har præget beslutningerne.
Det har præget beslutningerne i en grad, så man må sige, at der mangler en sammenhæng.
Og det har også præget beslutningerne sådan, at man må sige, at når man agerer på den måde, kommer man på et tidspunkt for sent til historien.
Højdepunktet i forhold til det indtraf vel, da regeringen besluttede sig for at tage ned til EU og forhindre briterne og franskmændene i at levere våben til de demokratiske oprørere.
Det er så en politik, man i dag har besluttet sig for at forfølge, men sagen er jo den, at det nok er for sent.
Der er behov for, at vi afklarer, hvad Danmarks interesser er på lang sigt.
Der er behov for, at vi lægger en ramme ned omkring vores beslutninger, så vi ikke skal stå og vakle og ændre holdning og tilpasse os konstant.
Jeg er fuldt bekendt med, at Danmark ikke er så stort et land, at vi kan diktere verdenspolitikken, så nogle gange skal smidighed absolut være på sin plads, sådan skal det ikke forstås, men når vi f.eks. har efterlyst en grundlæggende dansk sikkerhedspolitisk analyse af, hvad vi kunne bidrage til i Syrien, har regeringen jo afvist det, og det synes vi er ærgerligt.
Det er også derfor, vi har foreslået nedsættelsen af en udenrigskommission som et første skridt mod en mere strategisk og langsigtet udenrigs- og sikkerhedspolitik i Danmark – en politik, hvor dagens begivenheder ikke overskygger morgendagens muligheder og trusler.
Begge dele er indtil videre blevet afvist af regeringen.
I stedet står vi med en udenrigspolitik, der ganske vist ofte promoveres af sympatiske ansigter, men som i høj grad er baseret på improvisation og er uden klare pejlemærker.
Det kan selvfølgelig for nogle politikere være en ære i sig selv, men for os ser det ud, som om den kortsigtede realpolitiske analyse dominerer uden nødvendig omtanke for de langsigtede konsekvenser.
Når nu jeg indledte med at sige "hvor forandret!", synes jeg også, det ved denne lejlighed er passende at sende de næsten 500 udsendte, som man, når man gennemlæser redegørelsen, kan se i disse tider er ude at tjene Danmark, en stille tanke og en stille tak.
De udøver en indsats uafhængig af siddende regeringer og flertal i Folketinget, som vi alle sammen med rette kan være stolte af.
Jeg ønsker dem alt godt her fra Folketingets talerstol og ser så i øvrigt frem til debatten.