Martin Lidegaard (RV), 2015-03-20:
Jeg beklager, men jeg er blevet stærkt inspireret af debatten, der har været, og vil derfor gerne knytte et par enkelte kommentarer til nogle af de ting, der er blevet sagt, for jeg synes ikke, at de sådan skal stå helt frit svævende i luften.
Søren Pind, som jeg synes havde en rigtig god ordførertale, pegede på et behov for at styrke Udenrigsministeriet økonomisk og gjorde rede for, at Venstre havde sat 70 mio. kr. af.
Der skylder man måske – i ædruelighedens tegn – at sige, at Venstre samtidig foreslår at beskære ulandsbistanden til 0,7 pct., hvilket, om jeg så må sige, også automatisk vil afstedkomme en stor beskæring af Udenrigsministeriets administration, som vil være betydelig større end de 70 mio. kr., og at jeg i hvert fald også opfatter dansk udviklingsbistand som en meget væsentlig del af den danske udenrigspolitik.
Det må jeg sige jeg er lodret uenig i.
Danmark har under den tidligere udviklingsminister gennemført et nyt strategiarbejde med en rettighedsbaseret ulandsbistand, men også en ulandsbistand, der så småt begynder at dreje over i retning af en verden, der er mere kompleks, forstået på den måde, at mange af verdens fattigste mennesker befinder sig i mellemindkomstlande, som vi normalt ikke giver ulandsbistand til.
Man kan illustrere det ved at sige, at der i øjeblikket er flere fattige mennesker i Indien end i hele Afrika, og derfor bliver vores ulandsbistand jo også nødt til at begynde at adressere politikudviklingen i nogle af de her lande.
Det er derfor, vi sidste år har lanceret et ret stort nyt myndighedssamarbejde, hvor vi forsøger, om jeg så må sige, regering til regering, ministerium til ministerium, at forære vores regulering og samfundsmodel til nogle af de her lande.
Det gælder på miljø- og klimaområdet, det gælder på beskæftigelsesområdet, socialområdet, det gælder f.eks. ældreforsorg, og det gælder fødevareproduktion.
For det er en måde for os at påvirke de lande udenrigspolitisk på, samtidig med at vi så i parentes bemærket gør det muligt for dem efterfølgende at købe vores produkter, fordi vi tilfældigvis er nogle af dem, der er bedst til at leve op til de standarder, de så forhåbentlig sætter både socialt, miljømæssigt og udenrigspolitisk.
Det er vel at mærke sket uden at give køb på fattigdomsorienteringen i vores udviklingspolitik, og det er gjort på en måde, så vi også har chancer for at påvirke de lande, der er nærmest i øjeblikket, f.eks. Ukraine, Georgien og Moldova, som i den grad har brug for samme form for myndighedssamarbejde
Jeg har arbejdet med ulandsbistand i mange år, og jeg synes sådan set, at vores ulandsbistand både multilateralt og bilateralt står stærkere, end den nogen sinde gjort, når man kigger på de resultater og de fantastiske indsatser, der bliver lavet.
Mette Bock nævner helt korrekt politisk lederskab som vigtigt.
Der sker ændringer i verden og i vores udenrigspolitik, og det er rigtigt, at de sidste 10 år har budt på mange ændringer.
Jeg er enig i, at det i høj grad er en politisk diskussion, der skal tages, og det fører mig over til min sidste bemærkning.
For jeg er sådan set enig med Holger K. Nielsen – og det skal bare være sådan en slags appetitvækker til den diskussion, vi kan få, når den sikkerhedspolitiske analyse foreligger – at der i den danske offentlighed og også i vores interne debatter er et uforholdsmæssigt stort fokus på det, man kunne kalde de militære bidrag.
Det er ligesom det første, man tænker på, altså hvad vi kan bidrage med.
Det har jeg selv været ude at påpege flere gange.
Så det er jeg enig i, og jeg fornemmer egentlig, at der er ved at være en stigende konsensus i alle dele af Folketinget af, at de militære indsatser aldrig kan stå alene.
De kan være nødvendige, ja, men de kan aldrig stå alene, og de er i hvert fald aldrig nok til at vinde freden bagefter, og derfor har vi i forbindelse med den sidste intervention gjort os så stor umage med at have en bredspektret indsats.
Men der, hvor jeg bare må sige at jeg er uenig med Holger K. Nielsen, er i forhold til det der med, at det skulle være en leflen for USA.
Jeg ved jo godt, at Holger K. Nielsen så har sådan et billede af Anders Fogh Rasmussen og George Bush i Camp David, men det der forsimplede billede af det, altså at enten er man ligesom med USA eller også er man med EU, at enten er man atlantisk orienteret eller også er man europæisk orienteret, er jeg sådan set ret uenig i.
For det første afhænger det jo enormt meget af, hvem der sidder ved magten de forskellige steder, og jeg synes, at den udenrigspolitik, som Barack Obama og John Kerry i øjeblikket forsøger at føre i forhold til Irak, er bredspektret og den er bygget på flere søjler; den er jeg i hvert fald meget enig i.
For det andet er det, der vel kendetegner, kan man sige, kronisk strategisk dansk udenrigspolitik, netop, at vi har et godt forhold både til Washington og til Berlin, som vi kan tage som et billede på hele EU.
Grunden til, at vi er interessante for amerikanerne at snakke med, er, at vi har sådan et godt forhold til tyskerne og resten af EU, og omvendt er vores placering som det eneste nordiske land, der både er med i EU og NATO, rigtig meget værd.
Men alt dette er bare for at sige, at jeg synes, det har været en rigtig god debat – tak til SF for at få den op.
Jeg kan jo høre, at der danner sig en vilje og lyst til at lave en beretning, som forhåbentlig kan favne den motivation.
Det vil vi fra regeringens side meget gerne være med til at bidrage til, hvis det er ønsket.