Inger Støjberg (V), 2010-04-26:
Nu står vi her igen, kan man sige, men den her gang med en revideret genfremsættelse af beslutningsforslag B 75, som blev behandlet for lidt over et år siden.
Beslutningsforslaget blev jo som bekendt forkastet med 61 stemmer mod 49.
Jeg vil derfor nu igen redegøre for regeringens politik om, at det skal kunne betale sig at arbejde, og om, hvorfor jeg er helt uenig i oppositionens stadige opfattelse af, at alting var bedre i gamle dage.
Kontanthjælp er det nederste sikkerhedsnet for personer, der ikke kan forsørge sig selv og deres familie.
Formålet med kontanthjælpen er at sætte modtageren i stand til at klare sig selv, og derfor skal personer, der modtager kontanthjælp, udnytte og udvikle deres arbejdsevner og stå til rådighed for arbejdsmarkedet, i det omfang det kan lade sig gøre.
Formålet med kontanthjælpsloftet er at sætte en øvre grænse for, hvor meget et ægtepar på kontanthjælp kan få udbetalt i offentlige ydelser.
På den måde sikrer vi, at det altid kan betale sig at have et arbejde frem for at være på kontanthjælp.
Lad mig lige illustrere det ved et enkelt lille eksempel: Et ægtepar på kontanthjælp, omfattet af kontanthjælpsloftet, med to børn i alderen 3-6 år, som begge er i daginstitution, og hvor ægteparret har boligudgifter, der svarer til gennemsnittet, har et rådighedsbeløb på ca. 11.000 kr. om måneden efter skat, boligudgifter og daginstitutionsbetaling.
Et ægtepar, der arbejder henholdsvis 37 timer og 25 timer om ugen til en timeløn på 100 kr., der svarer nogenlunde til mindstelønnen, vil have ca. 1.000 kr. mere til rådighed netto om måneden end et par på kontanthjælp, efter at skat, boligudgifter og alt andet er betalt.
Hvis kontanthjælpsloftet ikke havde været der, ville ægteparret med de nævnte lønindtægter have ca. 500 kr. mindre til rådighed om måneden i forhold til et ægtepar på kontanthjælp.
Hvis dette var tilfældet, hvad var motivationsfaktorerne så for ægteparret på kontanthjælp til at gå ud og finde sig et arbejde?
Hvad angår børnefamilier, er det regeringens helt klare holdning, at det bedste, vi kan gøre for en familie på kontanthjælp, er at få forældrene i arbejde.
Det er ikke korrekt, når oppositionen fremfører, at kontanthjælpsloftet rammer børnefamilier ekstra hårdt.
Kontanthjælpsloftet er udformet på en måde, der tager særlige hensyn til børnefamilier, samtidig med at det stadig indeholder et vigtigt incitament til at arbejde.
Indtægter fra børnefamilieydelser og børnetilskud indgår ikke i kontanthjælpsloftet.
Som reglerne er i dag, kan personer på kontanthjælp, der er omfattet af kontanthjælpsloftet, som alle andre ud fra en behovsvurdering få hjælp til betaling af udgifter til f.eks. tandlæge eller medicin, ligesom børnefamilier også har mulighed for at få hjælp til betaling for børn i daginstitutioner, herunder også ved at få f.eks. økonomisk fripladstilskud.
Derudover er der mulighed for at ansøge om enkeltydelser, hvis en familie ikke har råd til at erhverve nogle konkrete ting.
Derudover er det sådan, at 97 pct. af de enlige forsørgere ikke er berørt af kontanthjælpsloftet.
Og reglen har virket efter hensigten.
Mange, der tidligere ville være blevet på en langvarig kontanthjælp, er nu kommet i arbejde.
En SFI-undersøgelse fra juni 2008 viser, at en tredjedel af de berørte ægtefæller har skaffet sig arbejde, hvilket regeringen er meget tilfreds med.
Derudover viser undersøgelsen, at reglen ligeledes motiverer til øget jobsøgning.
Af SFI-undersøgelsen fremgår det også, at en anden tredjedel anses for ikke at stå til rådighed og derfor er at betragte som reelt hjemmegående.
At en familie vælger at have en af parterne til at gå derhjemme, er jo dens eget valg, som hver familie skal have lov til at træffe, men den hjemmegående skal ikke forsørges af det offentlige.
Det er regeringens opfattelse, at en forhøjelse af kravet om antallet af arbejdstimer fra 300 til 450 timer vil bidrage til, at endnu flere ægtepar på langvarig kontanthjælp i højere grad vil søge ud på arbejdsmarkedet og dermed bringe sig ud af offentlig forsørgelse.
Man skal ved 450-timers-reglen huske på, at de 450 timer jo er over 2 år, og at det svarer til ca. 5 timer om ugen.
At ledigheden på nuværende tidspunkt er stigende, ændrer ikke på, at man skal stå til rådighed for at modtage kontanthjælp, og at 300-timers-reglen eller 450-timers-reglen netop er rådighedsregler.
Hvad angår starthjælpen, var situationen før starthjælpens indførelse, at en meget stor gruppe af nyankomne udlændinge sad fast i kontanthjælpssystemet, fordi de ville tabe penge på at arbejde.
De høje ydelser hæmmede i høj grad integrationen, fordi de netop havde den bivirkning, at modtagerne ikke kom ud på arbejdsmarkedet.
Derfor var det afgørende for regeringen, at ydelserne fik et niveau, der betød, at det altid kunne betale sig at arbejde, og i dag har stort set alle familietyper en økonomisk fordel, blot ved at den ene tager et arbejde på mindstelønsniveau.
Vores egne tal viser, at der er flere personer på introduktionsydelse på starthjælpsniveau, der er blevet selvforsørgende, end personer på introduktionsydelse på kontanthjælpsniveau.
Eksempelvis er lidt under 50 pct. af dem, der ellers ville få introduktionsydelse på starthjælpsniveau, blevet selvforsørgende eller er kommet på SU 4 år efter, at de første gang modtog hjælp.
Det er kun tilfældet for lidt under 35 pct. af dem, der kom til landet, før starthjælpen blev indført, og som derfor ville få ydelser på kontanthjælpsniveau, hvis de ikke havde været selvforsørgende.
Således er der i dag langt flere i gruppen af starthjælpsmodtagere, der forsørger sig selv, end der er i gruppen, der efter de gamle regler ville modtage introduktionsydelse på kontanthjælpsniveau.
Det er fint for mig, at færre på offentlig forsørgelse ikke er et succeskriterium for Socialdemokraterne og Det Radikale Venstre, men det er det altså for regeringen.
Der bliver ganske rigtigt udbetalt mange enkeltydelser til starthjælpsmodtagere.
Det er der sådan set heller ikke noget mærkeligt i, for nyankomne flygtninge modtager ekstra i den første tid, og det er, uanset om de er på starthjælp eller introduktionsydelse på kontanthjælpsniveau.
Dette er helt i overensstemmelse med regeringens politik: Hvor der er et særligt behov, skal der gives, men når behovet ophører, ophører disse enkeltydelser også.
Her til sidst vil jeg gerne afslutte med at sige, at regeringen selvfølgelig forstår, at det kan være ekstra svært at finde sig et arbejde, hvis man har været på offentlig forsørgelse i meget lang tid.
Derfor har vi også sat en række initiativer i gang i form af integrations- og aktiveringsprojekter, som er særlig tilpasset netop de her grupper, der er tale om.
For regeringen er det en kombination af en aktiv beskæftigelsespolitik og det, at det altid skal kunne betale sig at arbejde, der simpelt hen er den bedste måde til at sikre, at personer på offentlig forsørgelse har de bedste forudsætninger for også at komme i arbejde.
Ved at fremme beslutningsforslaget ville Folketinget således vedtage en beslutning, der ville resultere i en tilbagegang i den positive udvikling, som vi har set igennem de seneste par år, og det synes jeg simpelt hen ikke det danske samfund kan være tjent med.
Til sidst kan jeg blot sige, at regeringen med disse ord ikke støtter beslutningsforslaget.