Morten Messerschmidt (DF), 2008-05-21:
Tak for en udmærket debat, og også tak til den sidste ordfører, som jeg vil sige ud fra en måske lidt stedmoderlig tilgang - sådan hørte jeg det i hvert fald - valgte at støtte forslaget.
Det stedmoderlige består selvfølgelig i, at samtidig med at Enhedslisten åbenbart kan støtte forslaget, leverer man straks skyts til, hvordan de, der ikke støtter forslaget, kunne komme med alternativer.
Jeg vil sige, at jeg nærmest bliver foruroliget, når jeg hører udenrigsministeren erklære sig rolig.
For når man tænker på, hvor vidtgående den her traktat er, og når man tænker på, hvor mange områder der nu - f.eks. med traktatens artikel 9 på beskæftigelsesområdet, på det socialpolitiske område, på det arbejdsmarkedspolitiske område - vil blive reguleret af EU, når man tænker på hele charteret om de grundlæggende rettigheder, om tiltrædelse af menneskerettighedskonventionen, og når man tænker på de 70 nye områder, hvor der bliver flertalsafgørelser, så er det her en grundlæggende omstrukturering af magten i Europa, hvor magten går entydigt fra medlemslandene, altså fra Danmark, og til EU's organer.
Jeg synes, at når man nu sådan med åben pande og nærmest et væld af hyldestord til traktaten har ratificeret og insisteret på, at det var den retning, man skulle gå, altså at mere og mere magt skulle overføres til EU, så er det også kun naturligt, at man orienterer den befolkning, som altså fremover vil have andre magthavere og andre politikere - den befolkning, som fremover skulle reguleres af andre landes politikere om, at der altså sker noget graverende.
Derfor synes jeg også, at det er at føre det ned på plat niveau, når Venstres ordfører siger, at vi skal komme med en adresseliste.
Adresselisten er en telefonbog, for alle, der er omfattet af den nye traktats jurisdiktion, skal selvfølgelig orienteres om, hvad det er, der sker, altså at der den 1. januar 2009 sker en graverende ændring ikke bare af den måde, som Danmark regeres på, men den måde, som EU reguleres på.
Og at det her er en særlig lov, og ikke en helt almindelig lov som alle de andre, vi laver, understreges jo af, at dette som et ganske særegent eksempel har forrang frem for grundloven.
Når EU fremover skal tiltræde menneskerettighedskonventionen og skal regulere spørgsmål om ytringsfrihed og forsamlingsfrihed og alle de andre frihedsrettigheder, vil det jo gå forud for grundlovens bestemmelser om det samme.
Så er det ikke længere Højesteret, der har det endelige ord om, hvordan ytringsfriheden skal forstås, men EF-Domstolens præjudicielle afgørelser.
Og danskerne har altså en klar ret til at vide, hvor det er, disse grundrettigheder fortolkes, og vi har en pligt til at sørge for, at den viden bliver bragt ud.
Endnu mere graverende er det selvfølgelig, at regeringen sådan i det skjulte går og pønser på at få afskaffet forbeholdene, for forbeholdene har jo klare referencer til Lissabontraktaten.
Det er klare referencer i den forstand, at hele retspolitikken bliver flyttet op i det overstatslige niveau, altså op i det niveau, hvor Europa-Parlamentet får indflydelse.
Det vil sige, at Danmark kun har 13 ud af 751 stemmer.
Der bliver flertalsafgørelser, og det vil sige, at vi kan stemmes ned.
EF-Domstolen får det sidste ord, i modsætning til før hvor det var Højesteret.
Hele retsområdet bliver altså grundlæggende omlagt via Lissabontraktaten.
Det er det område, som regeringen går og pønser på, at danskerne skal stemme om engang til efteråret.
Vi kan ikke rigtig finde ud af, hvad det præcis er, vi skal stemme om, vi ved, at det er indeholdt i retsforbeholdet.
Vi kan heller ikke rigtig finde ud af, hvornår det er, vi skal stemme, for det går regeringen og pusler med lidt for sig selv.
Vi ved bare, at der i et eller andet omfang er nogle overvejelser, men vi ved fuldstændig klart, hvordan Lissabontraktaten ændrer på retspolitikken i EU, og derfor har vi i forbindelse med de, synes jeg, ærgerlige overvejelser, som regeringen gør sig om at ophæve retsforbeholdet, en pligt til at sørge for, at datagrundlaget, informationsgrundlaget, er så let tilgængeligt for befolkningen, som overhovedet muligt.
Det samme gør sig gældende i forhold til forsvarsforbeholdet, hvor man med en hidtil uset klarhed i artikel 45 i den nye traktat præciserer alle de ansvarsområder, som EU's nyoprettede forsvarsagentur fremover skal have.
Det er ikke længere Forsvarsministeriet, der skal blotlægge Danmarks strategiske overvejelser, altså overveje, hvem der er fjender, og hvem der er venner; overveje, hvem det er, vi skal handle våben med, hvilke våben vi skal købe osv.
Det er heller ikke NATO, som hidtil har været meget involveret.
Nej, det er EU's nye forsvarsagentur.
Vi ved ikke præcis hvordan, vi ved ikke helt præcis hvornår, men vi ved, at man går og drømmer om det, og selvfølgelig skal befolkningen have den lettest mulige adgang til information om noget så vidtgående.
Jeg havde godt forudset, at diskussionen om oplysningsmidlerne til EU-oplysningen ville spille en rolle her i debatten.
Men jeg må sige, at jeg ikke er særlig imponeret over de argumenter, der har været bragt frem.
For ved alle andre lejligheder får vi at vide, at EU ikke skal være sådan en satellit, der bare flyver rundt i den politiske debat.
Nej, EU skal være en del af dagligdagen.
Det skal være noget, der sådan gennemsyrer hearts and minds, var jeg lige ved at sige, altså hjerner og hjerter, som vi kender det fra et andet politisk område.
Det skal være noget, som vi alle sammen tænker på, uanset hvad det er, vi regulerer.
Det skal være en del af den indenrigspolitiske dagsorden, hører vi konstant fra de partier, som støtter Lissabontraktaten.
Men hvis det er sådan, at EU skal være en helt almindelig del af den indenrigspolitiske dagsorden, hvorfor i alverden skal man så have en særegen oplysningspulje til det?
Skal vi så også have en særegen oplysningspulje til udlændingepolitik, og skal vi så også have en særegen oplysningspulje til socialpolitik og alle mulige andre politiske områder?
Det ville jo være fuldstændig absurd.
Man må stå ved sin politik.
Det gør vi i hvert fald i Dansk Folkeparti.
Vi synes, det er helt fint, at man ændrer oplysningsmidlerne, sådan at det er noget, vi vedtager fra år til år.
Nogle gange vil der være bedre ting at bruge pengene på.
Det kvitterer vi for at regeringen har erklæret sig enig i i finanslovforhandlingerne.
Det er egentlig heller ikke overraskende.
Tværtimod er det meget symptomatisk for EU-debatten.
Så længe man kan holde debatten her på Christiansborg, så længe man kan lulle befolkningen i søvn ved at sige, at det er et spørgsmål om peace in our time og i øvrigt om at sikre vækst og fremgang, og så at glemme alle de negative ting, som vi andre febrilsk forsøger at pege på,
jamen så er vi tilbage, hvor vi plejer at være.
Så er vi i den EU-debat, som jasiden ønsker, og det står i diametral modsætning til det, vi ønsker i Dansk Folkeparti.
Vi vil gerne have en konstruktiv debat om alle de problemer, som EU forårsager, men det forudsætter altså, at folk ved, hvad det er, vi taler om, og det kan de kun vide, hvis de får traktaten hjem i stuerne.