Jakob Axel Nielsen (KF), 2008-01-10:
Jeg forstår godt spørgsmålet, for det ligger jo lige for for fru Line Barfod at stille det spørgsmål.
Jeg sagde, at vi er sympatisk indstillet over for de brede intentioner i beslutningsforslaget, men det betyder jo ikke, at der ikke helt konkret i det af Enhedslisten fabrikerede beslutningsforslag er forhold, som vi finder helt uspiselige.
Lad mig blot nævne det noget komplicerede system med, at man skal betale en vis del af sit BNI til såkaldt sårbare lande, og at man i øvrigt heller ikke må tage imod dem, der kommer passivt hertil.
Det var det, jeg sagde.
Jeg sagde, at jeg synes, det er en tankegang, der tilhører et politisk system, som vi ikke har i Danmark, og som jeg heller ikke ønsker at vi får.
Der er altså elementer i beslutningsforslaget, som vi ikke kan acceptere, og derfor kan vi selvfølgelig ikke støtte det.
Hr. Per Clausens og fru Line Barfods beslutningsforslag, der er til første behandling i dag, har overskriften: »Forslag til folketingsbeslutning om rekruttering af sundhedspersonale fra udviklingslande«.
Forslaget, der indeholder seks punkter, er dog bredere, end titlen indikerer.
Det indeholder først tre punkter om regulering af rekruttering af sundhedspersonale fra ulandene.
Derudover er der to punkter, der handler om, at Danmark i samarbejde med de øvrige nordiske lande skal sikre mere sundhedspersonale i udviklingslandene.
Endelig er der et punkt om, at der skal udarbejdes en plan, der sikrer, at Danmark i løbet af de næste 10 år selv uddanner mindst det sundhedspersonale, der er brug for.
Forslaget er altså tredelt, og for overskuelighedens skyld vil jeg behandle hver del for sig, den sidste først, altså det med at tiltrække tilstrækkeligt, dansk uddannet sundhedspersonale.
Enhedslisten foreslår som nævnt, at der udarbejdes en plan, der sikrer, at Danmark i løbet af de næste 10 år selv uddanner mindst det sundhedspersonale, der er brug for.
Jeg kan bestemt tilslutte mig det, der er intentionen bag forslaget, at vi skal have tilstrækkeligt personale til at sikre et sundhedsvæsen i verdensklasse.
Men forslaget er - heldigvis - en postgang for sent ude, regeringen er nemlig allerede i fuld gang.
Sikringen af tilstrækkeligt sundhedspersonale kræver tiltag, der rækker markant ud over uddannelsesdimensionen, som Enhedslisten fokuserer på i beslutningsforslaget.
For det første handler det naturligvis om optag på de sundhedsfaglige uddannelser, det har vi øget, senest med en forøgelse af dimensioneringen af social- og sundhedsassistentuddannelsen med 1.100 pladser årligt fra 2008 til 2015 som led i trepartsaftalen af 17. juni 2007 med LO og AC.
For det andet handler det om at fastholde de medarbejdere, der allerede er på arbejdsmarkedet.
Det arbejde er i fuld gang, ikke mindst via trepartsaftalen, hvor der er aftalt en række initiativer til at forbedre rammerne for medarbejdere og ledere i den offentlige sektor.
For det tredje handler det om at anvende de personaleressourcer, der er til rådighed, bedst muligt.
Det kalder på opgaveglidning, på at sammenlægge specialer og afdelinger, på at tænke i nye baner og på at gøre op med gamle kasser og rammer.
Også her arbejder regeringen aktivt sammen med regioner og kommuner, der som sundhedsvæsenets driftsansvarlige står i første række til at sikre, at der arbejdes »smarter, not harder«, som der siges herovre i København.
Hertil vil jeg svare to ting, for det første - og væsentligst - at der ikke bare er tale om mere eller mindre tilfældige ad hoc-initiativer.
Denne regering har siden sin tiltrædelse prioriteret at sikre et bredere sundhedsvæsen højt, ikke mindst ved et klart fokus på personalesituationen.
De implicerede myndigheder, herunder mit eget ministerium, Undervisningsministeriet og Ministeriet for Videnskab, Teknologi og Udvikling, vurderer løbende, om der er behov for yderligere initiativer, bl.a. ved at foretage fremskrivninger af udbud og efterspørgsel for de relevante personalegrupper både i forhold til uddannelseskapacitet og i forhold til de øvrige indsatsområder.
Et godt eksempel er uddannelse af læger.
Sundhedsstyrelsen udarbejder løbende prognoser for udbuddet af læger.
Derfor har vi netop gennemført en reform af den lægelige videreuddannelse.
Som et led i trepartsaftalen vil vi fra i år en gang årligt foretage en vurdering af den samlede rekrutteringssituation i den offentlige sektor sammen med Danske Regioner, KL og de relevante arbejdstagerorganisationer.
Der vil blive nedsat en teknikergruppe til forberedelse af statusmøder.
Dette tiltag, hvor vi ser på hele den offentlige sektor under ét, er et godt supplement til den specifikke overvågning af sundhedssektoren.
I regeringen følger vi altså nøje situationen.
Derfor er det min bedste overbevisning, at der ikke er noget sagligt grundlag for at nedsætte endnu en arbejdsgruppe eller udarbejde endnu en plan på området.
Jeg foretrækker handling frem for handlingsplaner.
Enhedslisten foreslår dernæst, at Danmark skal regulere rekrutteringen af sundhedspersonale fra udviklingslandene via en række forskellige tiltag.
Før jeg gennemgår de enkelte forslag, er der en række faktuelle forhold, jeg gerne vil slå fast.
Først vil jeg åbent erkende, at der i hvert fald i en periode er behov for udenlandsk uddannet personale, hvis vi fortsat skal kunne sikre den fremgang i kvalitet i det danske sundhedsvæsen, som vi har sikret siden 2001, og det vil vi.
Det afspejler sig i den plan for international rekruttering af arbejdskraft, som regeringen fremlagde i oktober sidste år.
Heri indgår en række tiltag, der har som mål at markedsføre Danmark som arbejdsland.
Det betyder på ingen måde, at vi dræner udviklingslandene for sundhedspersonale.
Af disse kommer de 11 fra Afrika syd for Sahara - det er under 1 pct.
Heldigvis synes også mange sundhedspersoner fra Tyskland, Sverige og de øvrige EU-lande, at Danmark er et attraktivt sted at arbejde.
Dernæst er forestillingen om, at den enkelte sygeplejerske eller læge skulle være en form for national ejendom, som en stat kan råde over efter forgodtbefindende, udtryk for en tankegang, der heldigvis hører et helt andet politisk system til end vores, og det ser jeg ingen grund til at lave om på.
Jeg vil desuden gerne gøre op med den desværre udbredte forestilling om, at migration af sundhedspersonale kun er en ulempe for de lande, hvorfra udvandringen finder sted.
Så simpelt er det langtfra.
Mange migranter vender hjem efter nogle års ophold i udlandet - det kan man også læse i Politiken i dag - med nyttige erfaringer, som kommer deres oprindelsesland til gavn, og mens de er væk, sender mange migranter penge, som indgår i oprindelseslandets økonomi.
At dette ikke bare er et forsøg på ansvarsfralæggelse ses af, at eksempelvis den indiske regering er tilhænger af, at landets befolkning tager ud for at arbejde.
Det gælder også sundhedspersonale.
Konkret har den britiske og den indiske regering indgået en aftale om rekruttering af sundhedspersonale til Storbritannien fra Indien.
Og nu til det konkrete forslag om regulering af rekruttering.
For det første mener jeg ikke, at Danmark har et problem med rekruttering af sundhedspersonale fra sårbare lande, jævnfør som jeg sagde, at blot 11 læger uddannet i lande i Afrika syd for Sahara arbejder her.
For det andet har jeg svært ved at se fornuften i forslaget om uddannelseskompensation til lande med mindre end halvdelen af det danske BNP.
Udover, at det rent praktisk ville være ekstremt kompliceret at gennemføre - hvad nu, hvis en sygeplejerske, som Danmark har betalt kompensation for, efter et par måneder vælger at tage hjem igen eller vælger at arbejde i Norge i stedet - mener jeg, at forslaget så overser en række væsentlige forhold.
Det giver ikke udviklingslandene én grund til at gøre det attraktivt for sundhedspersonale at blive i hjemlandet, snarere tværtimod.
Og der er i forslaget ikke taget højde for lande med privatfinansiering af sundhedsuddannelser - her kan jeg f.eks. nævne Indien, hvor 45 pct. af universiteterne, der uddanner læger, var private i 2004 - og jeg kan ikke se, hvorfor landet skal kompenseres for en uddannelse, som den enkelte selv har finansieret.
Med dette beslutningsforslag ønsker Enhedslisten tydeligvis, at den internationale rekruttering af sundhedspersonale til Danmark skal foregå ordentligt, og det kan jeg selvfølgelig også kun sige ja til.
Men ligesom med forslaget om en handlingsplan for uddannelse af tilstrækkeligt sundhedspersonale, er Enhedslisten også her for sent ude.
Arbejdet er allerede i fuld gang.
WHO arbejder i øjeblikket med at udvikle et globalt adfærdskodeks for etisk rekruttering af sundhedspersonale, og WHO's initiativ er inspireret af det britiske Code of Practice for international rekruttering af sundhedsprofessionelle, der eksplicit skal forhindre, at udviklingslandene drænes for sundhedspersonale, men samtidig også skal sikre, at arbejdstagere fra udviklingslandene ikke fratages deres rettighed til at arbejde på lige fod med alle mulige andre.
Jeg kan oplyse, at den britiske kodeks indebærer, at der ikke må rekrutteres aktivt fra sårbare lande.
Med dette som udgangspunkt anser jeg det derfor for unødvendigt at etablere yderligere internationale aftaler, når der allerede er flere initiativer på området.
Endelig fremsætter Enhedslisten forslag om, at Danmark i fællesskab med de øvrige nordiske lande samarbejder om at øge uddannelseskapaciteten og fastholde sundhedspersonalet i udviklingslandene.
Jeg kan kun erklære mig enig i denne målsætning, og Danmark skal i vores indsats over for udviklingslandene selvfølgelig ikke opbygge med den ene hånd og dræne med den anden.
Ikke desto mindre har regeringen også her allerede iværksat initiativer, oven i købet også i samarbejde med de øvrige nordiske lande, så Enhedslistens beslutningsforslag er også for dette punkts vedkommende blevet overhalet indenom.
Men jeg glæder mig dog over, at Enhedslisten er så glad for regeringens politik.
Danmark samarbejder med de nordiske lande inden for rammerne af sektorprogramstøtteprocesserne i de enkelte samarbejdslande.
Gennem den sektorspecifikke tilgang bidrager Danmark til en generel styrkelse af udviklingslandenes sundhedssystemer, der skal skabe stabile strukturer og forbedre incitamenterne for sundhedspersonalet.
Det indebærer bl.a. opbygning af uddannelsesfaciliteter for sygeplejersker og jordemødre, scholarships, programmer til læger og støtte til nationale sundhedsministerier til opbygning af kapacitet på sundhedsområdet.
Hertil kan man selvfølgelig indvende, at vi kan gøre endnu mere for at hjælpe sundhedssystemerne i udviklingslandene.
Netop derfor arbejder regeringen aktivt for, at man også i EU-regi tager hånd om de alvorlige problemer med manglende sundhedspersonale i udviklingslandene.
Gennem EU ydes der allerede støtte til styrkelse af sundhedspersonalekapaciteten gennem programmer i en række lande.
Regeringen indgår således allerede i et nordisk såvel som i et større europæisk samarbejde om at styrke sundhedsvæsenet i udviklingslandene.
For at runde af vil jeg sige, at der efter min mening er tale om et beslutningsforslag, som rigtignok identificerer vigtige udfordringer for både Danmarks og udviklingslandenes sundhedsvæsener, men som ikke desto mindre er aldeles overflødigt, fordi regeringen allerede har taget hånd om de problemstillinger, der rejses. Regeringen kan på denne baggrund ikke støtte beslutningsforslaget.