Morten Østergaard (RV), 2010-12-15:
Nullerne.
Nullerne er vel også samlet set den mest præcise betegnelse for resultaterne af et årti med VKO i det økonomiske førersæde.
Da man overtog magten, var dansk økonomi holdbar.
Det har den ikke været på noget tidspunkt siden.
Men VKO kastede sig ud i en chancesejlads med vinden i ryggen, og i de gode år forsømte man at forberede de dårlige.
I valgkampen i 2007 lovede man både velfærdsudvidelser og skattelettelser uden tanke på, at træerne sjældent vokser ind i himlen, og helt uforberedte på den økonomiske krise, som ramte os.
Der blev tværtimod truffet beslutninger, der forstærkede højkonjunkturen.
Denne asymmetri er farlig og uden økonomisk fundament.
« Det er altså en politisk kurs uden økonomisk fundament.
Det er måske økonomer som nationalbankdirektøren eller de økonomiske vismænd, som finansministeren havde i tankerne, da han mandag aften i DR 2’s Deadline i en af sine efterhånden velkendte ansvarsfralæggelser afviste al kritik med, at økonomerne jo altid er bekymrede, og som finansministeren sagde: Det må jo være noget, de lærer på universitetet.
Med den tilgang er det måske lettere at forstå, hvorfor det sejler, og hvorfor regeringen konstant og konsekvent må revidere sin økonomiske politik, fordi forudsætningerne brister – senest i mandags i den økonomiske redegørelse, hvor regeringen dumper med et brag.
Nøgleforudsætningen om nulvækst i de offentlige udgifter har vist sig lige præcis så urealistisk, som den er uansvarlig.
Regningen er ikke betalt.
Allerede nu er VKO-planen fra maj skredet med 5 mia. kr., og lægger man regeringens egne prognoser til grund, er hullet i 2015-planen således nu 10 mia. kr. Bruger man Nationalbankens nok noget mere realistiske prognoser for offentlig vækst, er hullet på 15 mia. kr., og så er vi ikke engang begyndt at tale om de huller, der er i skattereformen, som jo har vist sig at være underfinansieret på en række områder.
Men regeringen mangler altså et sted mellem 10 og 15 mia. kr. for at få sin 2015-plan til at hænge sammen.
Det bedste forsvar er som bekendt et angreb, og finansministeren har da også igen og igen angrebet oppositionens politik for at være løs i kanterne.
Jeg håber og forventer derfor i dag, at finansministeren meget præcist vil redegøre for, hvordan regeringen vil nå målet om strukturel balance i dansk økonomi i 2015.
For hvis ikke regeringen har de her svar efter nu at have forhandlet sin tiende finanslov på plads, den sidste inden folketingsvalget; hvis ikke man har de svar, så forsvinder den sidste rest af troværdighed som dug for solen.
Hvad så med det her års finanslov?
Kan man her finde et flertal, som tager ansvar, og som har lavet en finanslov, der peger frem?
For at finde svaret på det spørgsmål, må man jo først se, hvad det er for nogle hovedudfordringer, vi står over for, og der er vel i al væsentlighed tre.
Den første er: Danmark er på vej ind i en lavvækstfælde, hvor vi spås den næstlaveste vækst blandt OECD-landene i de kommende år.
Vores konkurrenceevne er under skiftende konservative erhvervsministre løbende blevet svækket.
Krisen kostede os op imod 200.000 arbejdspladser, det største jobtab, siden man begyndte at måle det i begyndelsen af 1970'erne.
Det er jo derfor, Radikale Venstre tidligere på efteråret spillede ud med et forslag om en ny globaliseringsaftale, der skal sikre et fortsat og kontinuerligt løft i investeringerne i uddannelse og forskning med en ekstra milliard hvert eneste år.
Det var derfor, vi fremlagde forslag til en national innovationsstrategi, som målrettet fokuserer på at kombinere klog offentlig efterspørgsel og regulering med dansk erhvervslivs styrkepositioner i forhold til de globale udfordringer, og som rummer vækstmuligheder dér, hvor Danmark er bedst rustet til at udnytte dem.
Vi er klar til at tage ansvar for væksten.
Regeringens finanslov giver derimod ikke nogen svar.
Når de store årgange går på pension og langt mindre årgange træder ind på arbejdsmarkedet, udfordres både den private sektors vækstmuligheder og den offentlige økonomi.
Der bliver flere, der skal forsørges, og færre til at gøre det.
Vi er klar til at tage ansvar for reformer, mens regeringen blot udsætter sin 2020-plan med jævne mellemrum og skubber en gigantisk regning foran sig.
Den sidste hovedudfordring er ubalancen i arbejdskraftens kvalifikationer.
Vi vil om få år stå med for mange ufaglærte og for få kvalificerede medarbejdere, og derfor kunne vi aldrig drømme om at skære i uddannelse, hverken i uddannelses- eller i beskæftigelsessystemet.
Tværtimod.
Vi afviser besparelserne på arbejdsmarkedsuddannelserne, som både arbejdsgivere og lønmodtagere advarer imod, fordi regeringens besparelser vil forhindre de ledige i at tage de mest jobrettede kurser.
Radikale Venstre har fremlagt og finansieret et historisk efteruddannelsesprogram for lærerne i folkeskolen, så ingen elever skal undervises af lærere, der ikke har linjefag i de fag, der undervises i.
Regeringen er optaget af nye test, statslige kontrolforanstaltninger og flere elever i klasserne, men hvornår forstår man, at det er undervisning af veluddannede, topmotiverede lærere med de bedste pædagogiske faciliteter, som giver resultaterne?
Hvornår vil man droppe den fejlslagne ideologiske skolepolitik, som ikke engang i de forjættede PISA-undersøgelser kan vise resultater, for i stedet at basere sig på den viden om, den evidens, der er for, hvad der giver resultater i folkeskolen.
Så der er fravær af reformer og konkrete væksttiltag, massive besparelser på uddannelse og forskning og dertil en nulvækstkur, som ingen uden for Finansministeriet tror på realismen i, og som hver dag forøger den regning, som regeringen vil sende til danskerne via kommuner og regioner, som jo altid må gøre det beskidte nedskæringsarbejde, når Christiansborg forsømmer at holde styr på økonomien.
Når økonomien sejler, holder de mest udsatte for.
Under VKO har vi oplevet en kraftig stigning i antallet af udsættelser.
Det er ikke nok med fattige børnefamilier, 450-timers-regel og starthjælp.
Næh, der skal også skabes en ny underklasse af fattige ældre.
VKO vil hellere finde pengene hos familier med handicappede børn, hos flygtninge, barnløse og børnefamilier frem for at lave de nødvendige reformer.
Men hvad vil vi så huske finansloven for?
Ja, det bliver jo det samme som alle de ni andre finanslove, for mens økonomien er hårdt presset, bruger Venstre, Konservative og Dansk Folkeparti tiden på noget helt andet, nemlig udlændingepolitikken.
Endnu en gang måtte danskere med udenlandske ægtefæller agere prügelknabe for et VKO, der situationens alvor til trods igen valgte at fokusere kræfterne på at isolere Danmark yderligere i Europa, når det kommer til udlændinge- og integrationspolitikken.
Det nye dyr i åbenbaringen var et pointsystem.
Med enhver form for liberalt tankegods efterladt solidt på bagperronen har VKO nu inviteret statsmagten helt ind i danskernes kærlighedsliv.
Har man en udenlandsk ægtefælle, og ønsker man at slå sig ned i Danmark, afgøres det hele af en statslig nytteværdivurdering af ens ægtefælle.
Fru Pia Kjærsgaard, integrationsministeren og statsministeren vil nu nøje vurdere, om en danskers udenlandske udkårne er fin nok til at opnå opholdstilladelse ved f.eks. at have en kandidatgrad fra et af verdens 20 bedste universiteter eller en adresse i et godt borgerligt kvarter osv. osv. Før valget i 2007 sagde den nuværende konservative gruppeformand, fru Henriette Kjær, at udlændingepolitikken var strammet nok, men det varede kun, indtil fru Pia Kjærsgaard og Dansk Folkeparti igen sagde »hop«, og regeringen som altid svarede »hvor højt?«.
Men mon ikke befolkningens reaktion har overrasket mange?
Pointsystemet går langt over stregen, det løser ingen problemer, og på den måde var årets forhandlinger som et dacapo over nullernes politik: Ingen løsninger, der peger fremad, men altid nye udlændingepolitiske stramninger og symbolpolitik.
Nullerne kommer ikke tilbage.
Skal vi skabe holdbarhed og troværdighed om økonomien og råderum til at udvikle vores fælles velfærd og måden, vi lever med hinanden på, så skal nullernes politik heller ikke vende tilbage.
For det er tid til at tage ansvar for økonomien, for folkeskolen og for resten af uddannelsessystemet og for danskerne, også dem med udenlandske ægtefæller.