Anne Grete Holmsgaard (SF), 2007-04-12:
Kvoteloven er en efter vores mening meget vigtig lov, fordi det jo er den, der implementerer, kan man sige, den nationale allokeringsplan, som lægger loftet for udslippet af næsten halvdelen af Danmarks CO2.
Derfor er det heller ikke ligegyldigt, om det er en lov, hvor regeringen har tænkt sig bare at sige, at det er o.k., fordi de har flertallet hjemme med Dansk Folkeparti, eller om regeringen reelt ønsker at drøfte og forhandle den her lov med oppositionen.
Så jeg vil gerne have, at transport- og energiministeren forholder sig til, om han og regeringen er indstillet på en så stor åbenhed og imødekommenhed og fleksibilitet, at man reelt er villig til at forhandle kvoteloven, sådan at man sikrer, at den her kvotelov er en lov, der med størst mulig sikkerhed rent faktisk giver det mindre udslip, som den på papiret siger den skal give.
Så skal vi i øvrigt ikke glemme, at kvoteloven, eller rettere sagt den lokale allokeringsplan, også skal godkendes af Europa-Kommissionen.
Der ved vi jo, at en række lande i EU, temmelig mange lande, har fået deres forslag til national allokeringsplan tilbage med besked om, at den ikke var acceptabel.
Derfor vil jeg også gerne spørge ministeren: Har Europa-Kommissionen reageret på den danske nationale allokeringsplan, eller har Europa-Kommissionen endnu ikke reageret på den?
Jeg synes faktisk, det er vigtigt, at vi får at vide, om der har været en reaktion, og hvis der har været en reaktion, hvad reaktionen har bestået i, og om det er en reaktion, vi også kommer til at se.
Den anden halvdel, som kvoteloven jo hænger sammen med, er det udslip, der foregår uden for den kvotebelagte sektor, dvs. fra transportsektoren, fra opfyring uden for det, der er kraft-varme-dækket, fra landbruget m.v. Det hænger jo nøje sammen med det.
Og kvoteloven er baseret på, at vi gør noget sammen i den anden sektor, så også derfor mener jeg, at regeringen kun kan give det svar, der hedder: Ja, vi vil gerne lave en ægte forhandling om det her.
Der er jo indregnet 1,3 millioner t, som der er lagt op til skal forhandles i en bred forhandling.
Hvad nu, hvis det mislykkes og man rent faktisk ikke får de 1,3 millioner t?
Jeg har en række tvivlsspørgsmål, må jeg sige, i det her – jeg har nævnt nogle af dem allerede – og det er effekten af de tiltag, der er gjort inden 2006, og den nedskrivning, der er lavet af det danske CO2-udslip på papiret, som resulterer i en manko på 13 millioner t.
Jeg vil ikke nævne det hele her, for det kan jeg ikke nå, men jeg vil godt sige, at der er indregnet en effekt på 1 millioner t om året fra de to havmølleparker.
Er det nu virkelig sikkert, det tal?
Mig bekendt bliver de ikke nettilsluttet før 2009 og 2010, dvs. sige midt inde i den 5-års-periode, hvor man altså sammenlagt skal have 5 millioner t fra dem.
Det andet er energispareplanen.
Her er der indregnet 2 millioner t pr. år, men er der en status på, hvor meget energispareplanen rent faktisk har givet i 2006, vil vi meget gerne se det.
Så er der indregnet en forventet lavere elproduktion på grund af kvoter – det lyder fair nok – men også på grund af kapacitetsudvidelse i de andre nordiske lande.
Mig bekendt er den kapacitetsudvidelse ikke kommet ret langt – jo, måske for så vidt angår det finske a-kraft-værk og et gaskraftværk i Göteborg, men mig bekendt er de norske gasværker forsinket temmelig meget, så hvordan er man kommet frem til det her meget store tal, som er 4,5 millioner t om året?
Så er der en effekt af forventet højere oliepriser og kvotepriser.
Hvad baserer man egentlig det på, og hvad regner man med?
Og så er der noget, der hedder modelregninger, som er fuldstændig uklart.
Summen af alt det her er, at det faktisk ikke er forklaret.
Jeg kan heller ikke se, om der er lavet nogen følsomhedsanalyser i forbindelse med fremskrivningen af energiforbruget.
Men jeg stopper her og har en lang række flere spørgsmål, som jeg vil stille i udvalget, og så vil jeg godt gå til det fremadrettede.
Jeg synes, det er meget vigtigt, at jeg får en melding fra regeringen på, om man er interesseret i at lave en aftale om, hvad Danmark skal kæmpe for med hensyn til kvotedirektivet; hvordan det skal ændres.
Som det er i dag, har vi på papiret et sådan set godt virkemiddel, men det har nogle meget store, afgørende huller.
Et af hullerne er, at man giver gratiskvoter til nye værker.
Det betyder sådan set, at man giver investeringstilskud til kulkraftværker – det sker jo i Tyskland i øjeblikket – og det vil sige, at det kvotesystem, som faktisk skulle nedbringe CO2udslippet, i dag betyder, at man giver investeringstilskud til kulkraft, altså det modsatte af det, man skulle nå frem til.
Det er det ene.
Det andet er, at energieffektivisering ikke belønnes i kvotesystemet.
Det synes jeg er vigtigt.
Og det tredje er at få transportsektoren ind.
Det er det ene kompleks, jeg godt vil tage op som det fremadrettede.
Jeg vil gerne høre, om regeringen er indstillet på at lave en fælles politik om, hvad Danmark kæmper for for at få justeret kvotedirektivet, så det kan blive et virkelig effektivt middel til at nedbringe CO2-udslippet.
Det andet er det, jeg har kaldt plan B.
Jeg mener, at der er så store usikkerheder i det her – og det er bittert, at der er det – at der faktisk er en meget stor reel risiko for, at vi om nogle år kan konstatere, at vi faktisk ikke når målet.
Og der er jo ikke så mange år at løbe på.
Hvad er strategien for at nå målet?
Sagt med andre ord: Vil ministeren i dag sige helt hug- og stikfast: Ja, selvfølgelig når vi de 21 pct.?
Det er det ene spørgsmål.
Det andet spørgsmål er: Er ministeren villig til at gå ind i rent faktisk at drøfte det, jeg har kaldt en plan B?
Skal vi så i al hast hive penge op af statens kasse til at købe kvoter for, eller skal vi købe noget andet?
Mit umiddelbare bud er, at vi skal lave en buffer, at staten altså skal holde på nogle af kvoterne.
Nu er de alle sammen delt ud til virksomhederne.
Jeg synes, det ville være klogere, hvis man havde en buffer.
Hvis det går godt, fint, så kan de kvoter auktioneres.
Fint nok, det kan der tjenes nogle penge på, og de bør bruges til vedvarende energi og energieffektivitet.
Men hvis det går skidt, har man inddraget nogle kvoter, og så har man faktisk den mulighed, at man sådan set kan sætte en streg over dem, for så er der altså en reguleringsmekanisme, der gør, at man ikke kommer ud i en situation, hvor man ikke aner, hvad man skal gøre.
Det her er jo overordentlig vigtigt, for
hvis det rent faktisk bliver COP'en, altså klimatopmødet i 2009, der bliver afgørende for den næste kvoteperiode, vil alles øjne være rettet mod Danmark, og der er det fuldstændig afgørende, at vi i praksis også kan vise, at man kan nå ambitiøse mål, og at vi ikke står tilbage og har nogle problemer på det tidspunkt.
Vi kan se, hvor meget den stigning, vi havde i CO2-udslippet sidste år, på små 3 pct. – det korrigerede tal, altså, når vi har fraregnet eksporten til de andre nordiske lande – betyder uden for Danmarks grænser også, for de begynder at reagere på det: Sig mig, hvad sker der egentlig?
Det hjælper ikke noget at gå og varme sig med, at vi kan en masse gode ting, hvad vi også kan, hvis udlandet får det indtryk, at nu går det den gale vej i Danmark, og jo slet ikke, hvis det rent faktisk er rigtigt, at det går den gale vej.
Og det gør det jo på den måde, at den 3-procentsstigning, vi har haft, rent faktisk er et problem.
Til sidst vil jeg sige, at vi har det sådan, at vi synes, det ville være bedst, hvis vi kunne nå frem til en aftale om det her, så vi i oppositionen også kunne stemme for det, men det forudsætter altså, at der er en fleksibilitet fra regeringen og en vilje til ikke bare at sige, at nu er vi oppe på de halvtreds komma en eller andet procent, men rent faktisk at gå seriøst ind i det her og få lavet en kvotelov, som virkelig er en stærk lov.