Karen Ellemann (V), 2016-01-19:
I beslutningsforslag B 36 foreslås det, at regeringen skal fremsætte et lovforslag, der giver opsættende virkning i klagesager for borgere med handicap, der har fået frataget eller nedsat hjælp, uden at den pågældende har forbedret sin funktionsevne.
En opsættende virkning skal efter beslutningsforslaget tjene to formål.
For det første skal borgeren have den hjælp, kommunen har frakendt, indtil der foreligger en afgørelse fra Ankestyrelsen.
For det andet skal ordningen skabe et økonomisk incitament for kommunerne til at træffe den rigtige afgørelse første gang.
Beslutningsforslaget og formålet bag det har en række fællestræk med det beslutningsforslag om kompensationsordningen, som vi netop har behandlet.
Regeringens overordnede synspunkter svarer derfor i væsentligt omfang til de synspunkter, som jeg redegjorde for i forbindelse med det foregående beslutningsforslag, B 35.
Vi er enige i, at alle borgere skal have den hjælp, de har ret til efter lovgivningen, og at de skal have den rigtige afgørelse om hjælpen i første omgang.
Opsættende virkning vil imidlertid betyde, at der vil blive ydet hjælp i klageperioden, også i de klagesager, hvor Ankestyrelsen når frem til, at kommunens afgørelse er korrekt, og det er alt andet lige tilfældet i omkring to tredjedele af klagesagerne efter serviceloven.
Med opsættende virkning som foreslået vil en række borgere altså få adgang til ydelser, de viser sig ikke at være berettiget til, og det forekommer for mig at se sådan set at være mindre rimeligt.
Det vil formentlig også medføre betydelige offentlige merudgifter, og det kan samtidig få antallet af klager til at stige, og derfor mener vi i regeringen ikke, at det vil være hensigtsmæssigt, at der i almindelighed vil skulle tillægges en klage til Ankestyrelsen opsættende virkning, hvis klagen angår borgere med handicap, der har fået frataget eller nedsat hjælp, som foreslået.
I visse sager, hvor afgørelsen kan have særligt indgribende betydning for borgeren, er der faktisk allerede i dag mulighed for at tillægge klagen opsættende virkning.
Ankestyrelsen kan efter retssikkerhedslovens § 72 efter begæring tillægge en klage over afgørelser om botilbud til voksne opsættende virkning, og klager over afgørelser om anbringelse af børn og unge har som udgangspunkt opsættende virkning.
Herudover kan en kommune selv – eller Ankestyrelsen – efter praksis helt undtagelsesvis tillægge en konkret klage opsættende virkning, hvis den har vidtrækkende konsekvenser, som ikke eller kun vanskeligt lader sig genoprette.
Ankestyrelsen kan endvidere hastebehandle en klagesag, hvis styrelsen finder, at der er behov for det.
Drejer en sag sig om merudgifter eller andre pengeydelser efter serviceloven, får borgeren ydelsen med tilbagevirkende kraft, hvis altså Ankestyrelsen giver borgeren medhold.
Endelig skal man være opmærksom på, at udgangspunktet jo ikke er, at kommunerne pludselig stopper al hjælp til en borger, der hidtil har modtaget betydelig hjælp.
Ofte vil der være tale om, at hjælpen nedsættes eller ændres til en anden type hjælp, så borgeren fortsat får hjælp, også i klageperioden.
Som jeg sagde før i forbindelse med B 35 om en kompensationsordning, var jeg sådan lidt grundlæggende uenig i den præmis, der også synes at ligge bag B 36, nemlig at kommunerne helt grundlæggende og meget bevidst og usagligt træffer afgørelser i strid med lovgivningen for at spare hjælpen i en klageperiode, og at der er behov for at fjerne et økonomisk incitament til en sådan adfærd.
Jeg vil stadig væk mene – og jeg går ud fra – at kommunerne grundlæggende har viljen til at løfte deres ansvar for, at sagsbehandlingen er i overensstemmelse med lovgivningen, og jeg mener derfor ikke, at en regel om opsættende virkning sagligt vil påvirke kommunernes afgørelser. Så vil jeg gentage, at det er vigtigt, at vi i Folketinget tager ansvar for, at lovgivningen er forståelig for både borgere og for kommuner, og at den er udformet på en måde, så den er til at administrere korrekt.
Det er derfor, at regeringen som sagt har besluttet at igangsætte det her vigtige arbejde, og jeg er meget, meget glad for de tilkendegivelser, der faktisk kommer fra rigtig mange af Folketingets partier, om, at man er indstillet på, at her er vi altså i arbejdstøjet.
Vi har igangsat arbejdet med en reform af servicelovens voksenbestemmelser, og jeg har lagt op til et bredt samarbejde, hvor bl.a. også brugerorganisationerne bliver inddraget på et tidligt tidspunkt, og i det her arbejde er jeg indstillet på at få drøftet alle gode forslag, herunder også forslag om opsættende virkning på enkeltstående områder.
Men det er altså vigtigt at understrege, at der også er en økonomisk ramme, der skal overholdes.
Så jeg håber, at vi på den her måde – organisationer og politikere – i fællesskab vil være i stand til at finde en samlet løsning til gavn for de borgere, der har behov for hjælp efter serviceloven.
Det tror jeg på er den eneste rigtige, den eneste fornuftige og den eneste holdbare vej, altså at vi får skabt klarhed i lovgivningen, at vi bliver ved med at understøtte kommunerne i at kunne træffe korrekte afgørelser på baggrund af faglige og økonomiske hensyn og ud fra den enkeltes behov, og at vi også fortsat og fremadrettet arbejder for at sikre en hurtig klagesagsbehandling.
Så på den her baggrund kommer regeringen ikke til at støtte beslutningsforslag B 36.