Line Barfod (EL), 2010-06-10:
Jeg kan ikke lade være med at kommentere den debat, der lige har været, og minde om, at det var regeringen og Dansk Folkeparti, der for nogle år siden vedtog, hvad børnene i samtlige danske vuggestuer og børnehaver skulle beskæftige sig med, som vedtog, at samtlige børn i dette land skulle lege med ler.
Det er ikke, fordi jeg har noget imod, at børn leger med ler, men det mener jeg altså man er i stand til selv at finde ud af i den enkelte vuggestue og børnehave om man skal.
I Enhedslisten har vi den holdning til, hvad børn skal have af mad ude i vores vuggestuer, børnehaver og skoler, hvad vores ældre skal have, og hvad man skal have på sygehusene osv., at det burde kommunerne have både frihed og økonomiske rammer til at bestemme.
Det er rigtig svært for dem med den lovgivning og de økonomiske rammer, der er i dag, særlig med det seneste makværk om mad til vores børn i vuggestuer og børnehaver.
Vi mener, det faktisk ville kunne give rigtig mange arbejdspladser rundtomkring i det, som medierne kalder Udkantsdanmark, og at det ville kunne sikre, at vi fik en god økologisk produktion, og dermed være til gavn for både miljøet og klimaet, hvis man gav kommunerne lov til at lave aftaler med lokale producenter om at aftage deres økologiske fødevarer, så man var sikker på, at man kunne få solgt nogle gode madvarer.
Det ville være rigtig godt for vores børn, vores ældre, de offentligt ansatte osv., der fik noget god mad.
Det ville være godt for vores miljø og vores klima, og det ville være rigtig godt for at skabe arbejdspladser.
Men den slags frihed ønsker hverken Venstre, Konservative eller Dansk Folkeparti at støtte.
Så er det blevet sagt flere gange under debatten om de her forslag og i det hele taget i debatten om de såkaldte aftaler mellem regeringen og Kommunernes Landsforening, at det jo er en aftale, og at aftaler skal holdes.
Der er det altså vigtigt at holde fast i, at hr. Thor Pedersen, dengang han var finansminister, flere gange bekræftede her i Folketingssalen, at selve den økonomiske ramme, som jo er grundlaget for aftalerne, er et diktat.
Det er ikke en aftale.
Det er ikke kommunerne, der ønsker, at der skal være så få penge.
Det er regeringen, der dikterer den økonomiske ramme, og derfor bliver det selvfølgelig meget svært at påstå, at det skulle være en aftale, kommunerne har indgået, og at de selv har påtaget sig at skære så voldsomt.
Jeg synes, kommunerne skulle lade være med overhovedet at indgå i de aftaler, så længe den ramme, der er dikteret fra regeringen, er så elendig, at man ikke kan andet end at skære ned på velfærden.
Men det er jo op til kommunerne at bestemme, og det prøver vores folk ude i kommunerne så at arbejde for.
Men jeg synes, at regeringen og Dansk Folkeparti skulle holde op med det hykleri at påstå, at der er tale om en aftale, når det reelt er et diktat, hvad der er den økonomiske ramme.
Problemet med den lovgivning, man lægger op til her, er, at den vil føre til endnu mere kassetænkning og til endnu mere problemeksport fra den ene kommune til den anden.
Vi har jo set problemet nogle gange, når en familie med mange børn flytter til en kommune og kommunen så konstaterer, at der bliver begået overgreb mod de børn, og at de bør tvangsfjernes.
Så står kommunen med det helt konkrete problem: Skal de tænke på børnene, sørge for at gøre det, der er bedst for børnene, og sørge for at overholde lovgivningen, eller skal de overholde de økonomiske rammer, så de ikke risikerer at blive ramt af de straffesanktioner og dummebøder, som regeringen og Dansk Folkeparti vil pålægge dem?
Det er den situation, som man sætter dem i, og det er et kæmpe problem, hvis vi gerne vil have, at kommunerne skal kunne handle fornuftigt og gøre det, der er bedst, og hvis vi oven i købet gerne vil have, at de overholder lovgivningen.
Et andet stort problem er, at det tvinger kommunerne til at se på pengene for 1 år ad gangen, tvinger hver eneste børnehave og skole osv. til kun at se på økonomien for 1 år ad gangen – og brænde benzin af, som vi så tidligere i forsvaret.
Heller ikke det gør noget indtryk på regeringen og Dansk Folkeparti, der ellers påstår, at man vil være økonomisk ansvarlig.
Men man har ikke lært, at økonomisk ansvarlighed også handler om at kunne tænke langsigtet og bredt og ikke kun tænke i forskellige små kasser for 1 år ad gangen.
Det helt grundlæggende problem er jo, at regeringen og Dansk Folkeparti slet ikke ønsker at have så vidtstrakt et kommunalt selvstyre som muligt eller ønsker, at borgerne og de ansatte skal have så stor indflydelse som muligt på, hvad der foregår.
I stedet er det, som man har prøvet at få igennem i de sidste mange år, jo en voldsom tvangsprivatisering og markedsgørelse.
Man er blevet ved med at sige, at det ville gøre, at alting blev billigere og bedre, mens de resultater, som vi har set rigtig mange steder, viser, at det både bliver dyrere og dårligere.
Det koster enorme mængder af bureaukrati, når alting i det offentlige skal behandles, som om det var en privat virksomhed, når man vil have, at børnehavebørn skal behandles, som om de var tomater i et supermarked, og når man vil have, at kommunerne skal tænke i, hvad det er, de kan tjene penge på her og nu, i stedet for at tænke i, hvad der er bedst for vores børn, vores ældre og vores handicappede.
Vi ser det også på de tekniske områder, når kommunerne bliver tvunget til at sende tingene i udbud og købe hos store firmaer, som så har monopol på at levere, i stedet for at kunne lave aftaler med mindre lokale firmaer – ikke bare for at kunne sikre arbejdspladser, men først og fremmest for at kunne sikre nogle gode produkter, f.eks. it-systemer, som virkelig kunne være en hjælp i kommunen.
Men der tvinger regeringen og Dansk Folkeparti kommunerne til at købe hos store monopoler, som de bliver afhængige af, og som koster dem mange penge.
Vi har bl.a. set det med KMD, som man tvang kommunerne til at sælge.
Hvad skete der så?
Jo, dels udbetalte KMD et udbytte på 100 mio. kr. til sine aktionærer, som i stedet for kunne have været brugt til kommunal velfærd, for det er jo der, pengene kommer fra; dels hævede man altså priserne ude i kommunerne med 50 pct. Og kommunerne har ikke en chance for at vælge en anden leverandør, fordi KMD har monopol på de fleste af de systemer, de leverer.
Men det er altså det ønskesamfund, som regeringen og Dansk Folkeparti synes de gerne vil have, hvor pengene går til aktionærer i firmaer i stedet for at gå til vores folkeskole, vores børnehaver, vores ældreomsorg osv. Det bliver bare endnu værre med de forslag, vi har her, og derfor håber jeg, at man snart tør se vælgerne i øjnene, snart tør udskrive et valg, så vi kan få et andet flertal, der kan gå ind og sikre, at vi får langt mere demokrati og nogle ordentlige økonomiske rammer for en god kommunal velfærd fremover.