Mai Mercado (KF), 2015-01-16:
Det skulle ikke forstås som en kritik, og jeg synes egentlig også, processen har været god, altså underforstået at først tog vi de lette sten på vejen og flyttede dem – med den lovning, at nu kommer de lidt større drøftelser.
Og det håber jeg meget, for jeg oplevede også, at der kom nogle konkrete indspark undervejs i forhandlingerne, som sådan lidt blev skudt til hjørne, og jeg håber bare ikke, at de bliver skudt så langt til hjørne, at de ryger ned i en eller anden syltekrukke og aldrig kommer op igen.
Det her er et område, hvor vi er meget, meget optaget af at løse problemerne og også finde nye løsninger, og derfor har det været meget magtpåliggende for mig, at vi, når vi skal ud i en ny forhandling, så ikke risikerer at ende med kun at sidde med et meget snævert forhandlingsrum, men at vi rent faktisk også forsøger at kigge på, hvordan andre lande har organiseret det her, og hvad det er, der gør, at vi grundlæggende har de problemer indlejret i systemerne.
Til trods for formandens opfordring er det jo ikke, fordi debatten slår sig meget løs i dag, må man sige.
Men jeg vil alligevel spørge om noget, for det her er et område, som er afsindig vigtigt, og jeg tror, rigtig mange bliver grebet af de historier, de fortællinger, som vi alle sammen som socialordførere og som nogle, der arbejder med socialpolitik, møder i de her chikanesager.
Og det er jo meget inkrementelle ændringer, altså bittesmå, gradvise justeringer af et allerede eksisterende system, som vi lige nu lovbehandler.
Derfor vil jeg bare spørge socialministeren, om han kunne forestille sig, at vi på de møder om samværschikane, vi skal have i næste runde, i højere grad kunne tænke ud af boksen og tænke på, om man kunne strukturere systemet anderledes til gavn for de her børn og til gavn for også de forældre, som alligevel bliver holdt ude af børnenes liv.
800 børn lever uden at se enten far eller mor, fordi myndighederne har besluttet at stoppe kontakten.
Det kan der være mange årsager til, men det er mange børn, og det er en sørgelig situation, de står i, som man kun kan få rigtig ondt i hjertet over.
Og det er en hård virkelighed for alle, når mor og far slås i statsforvaltningen.
Med de dokumentarer, som er blevet vist over det seneste år, er der heldigvis kommet et større fokus på området, som jo også betyder, at vi som politikere modtager mange kommentarer og bemærkninger.
Nogle af de kommentarer og bemærkninger, jeg har modtaget, går på, at nu må mor og far også stoppe krigen, at nu må det ophøre for børnenes skyld.
Men jeg tror bare ikke, at det er så enkelt, for hvilke forældre vil ikke deres børns bedste?
Jeg tror grundlæggende, at forældrene vil deres børn det godt, men jeg tror også, at deres perspektiv på, hvad der er godt for børnene, kan blive ændret igennem en grim skilsmisse.
Derudover er det jo også svært at fælde dom, fordi det er en svær problematik.
Er der tale om en reel bekymring for barnet, som afholder den ene forælder fra at udlevere det – det kunne være psykisk vold, det kunne være fysisk vold, endda misbrug – eller er det ren chikane fra en forsmået, hævngerrig forælder?
Det er meget forskelligartede eksempler, vi møder, og det viser høringssvarene også.
Og man må bare sige, at Foreningen Far har et helt andet fokus, end eksempelvis Landsforeningen af Kvindekrisecentre har – og jo med god grund.
Så spørgsmålet er, hvordan vi får inddæmmet og stoppet chikanen.
Forebyggelse og skilsmissekurser tidligt er jo en del af løsningen, men hvad med de forældre, som allerede er i dyb konflikt med hinanden?
Som politikere har vi et ansvar for både at forebygge konflikterne og dæmpe dem, når de er i gang.
Det her lovforslag er et godt skridt på vejen, men der er også mange af høringssvarene, som siger, at det ikke er nok, og det ansvar oplever jeg egentlig at socialordførerne gerne vil tage på sig.
I dag behandler vi så den første chikanepakke; socialministeren har annonceret, at der kommer en mere, og det er rigtig positivt.
Jeg oplever egentlig også en stor enighed blandt ordførerne om gerne at ville gøre noget på det her område, altså at man gerne vil ændre systemet.
Der vil jeg bare sige, at jeg tror, at vi har brug for at vende hver en sten og tænke systemet helt på ny, for lige nu – med de beslutninger og det lovforslag, som ligger foran os – ser det altså ud til, at man lapper videre på et system, som har nogle indbyggede og åbenlyse mangler.
Der er blevet sat spørgsmålstegn ved brugen af børnesamtaler og deres kvalitet både hos fogeden og i Statsforvaltningen og de forskellige konklusioner, de kan kaste af sig.
Der bliver påpeget en uacceptabelt lang ventetid.
Der bliver påpeget, at det kan være svært at henvende sig og blive taget alvorligt i Statsforvaltningen, og at det kan betale sig at modarbejde den ene eller den anden forælder.
Vi Konservative har foreslået, at man kigger mere overordnet på det her område, og vi har efter britisk forbillede foreslået nedsættelsen af en familiedomstol.
Jeg må så også erkende, at det jo ikke er, fordi der indtil nu har været det store ønske om at undersøge det her perspektiv.
Derfor kunne jeg ikke lade være med at spørge SF og Radikale om det, og jeg håber da, at det, der er givet udtryk for i dag, også står til troende, når vi kommer til forhandlingerne, netop at man gerne vil undersøge den mulighed.
Forslaget om en familiedomstol, som netop skal sikre, at man samler kompetencerne, sådan at domstolens personale både vil være erfarne, men også klædt på til at håndtere de sager hurtigt og effektivt, drejer sig også om fuld information, altså at domstolen har mulighed for at indhente alle informationer, at man ikke skal løbe spidsrod mellem fogedretten og statsforvaltningen, og ikke mindst også at mindske ventetiderne og at styrke retssikkerheden for alle.
Som jeg har hørt det, bliver forslaget bakket op af Foreningen Far, og selv om dokumentaren i går, som hedder »Med børnene som våben«, primært handlede om mødre, der blev afskåret fra at se deres børn, ved vi, at det også gælder fædre, og at der desværre også er en tendens til, at der finder en forfordeling sted.
Derfor håber jeg, at vi vil se et Folketing, som tager ansvaret på sig, og som aktivt vil arbejde på at hjælpe de mange børn, som lige nu er fanget i chikanen mellem mor og far.