Michael Aastrup Jensen (V), 2016-04-12:
Tak for det.
Til det sidste først: Hr. Holger K. Nielsen ved jo godt, at nej, Rusland er ikke vores allierede i kampen mod ISIL.
Derfor er det sådan, at dem, der er vores allierede, er en del af koalitionen – og kun koalitionen.
Med hensyn til Ukraine
jeg er faktisk enig i meget af det, som hr. Holger K. Nielsen siger.
Danmark yder jo og vil fortsat yde stor støtte til at bekæmpe bl.a. korruption og sikre, at man får god regeringsførelse på programmet.
Vi ser jo f.eks. guvernøren i Odessa, den tidligere georgiske præsident, meget aktivt bekæmpe korruption, men have svært ved det, fordi der er andre kræfter, som kæmper den modsatte vej.
Så derfor er jeg enig.
Der er meget, der skal gøres internt i Ukraine.
Men lige meget hvad, så er det også sværere at løse de indre problemer, når man samtidig har en så stor fjende, som man har i Rusland.
Det kan i den grad mærkes i forhold til de udfordringer, Europarådet arbejder med.
Mest bemærkelsesværdigt er det, at den helt grundlæggende respekt for landegrænser er kraftigt udfordret.
Det har vi faktisk ikke set siden afslutningen på anden verdenskrig.
I den forbindelse tænker jeg naturligvis primært på Rusland, der fortsat opretholder besættelsen af Krimhalvøen i Ukraine.
Derudover har Rusland som bekendt indsat et marionetstyre i det østlige Ukraine, hvor russiske soldater fortsat deltager i daglige kampe mod den ukrainske hær.
Freden i Europa er ikke længere noget, vi kan tage for givet, når der dagligt dør mennesker i regulære kamphandlinger i Europa.
Derfor er der mere end nogen sinde behov for Europarådet og de grundlæggende værdier, som efterkrigstidens Europa blev bygget på.
Der er behov for, at vi vender tilbage til en normal situation i Europa, hvor det er varer og ikke kampvogne, som krydser grænser.
Det kunne måske lyde som en beskeden ambition, men givet udviklingen de seneste 2 år er det faktisk et ganske ambitiøst mål.
Der er en række af Europarådets medlemsstater, hvor der er særlig grund til at holde øje med situationen, når det gælder helt basale rettigheder.
Georgien er fortsat under monitorering, og på en række områder sker der fremskridt, bl.a. med dansk hjælp.
Der er dog også alvorlige problemer inden for Georgiens territorium, først og fremmest i de de facto russisk besatte områder, Abkhasien og Sydossetien.
Internationale observatører har ikke adgang til disse områder, og derfor er det komplet umuligt for alvor at afdække de problemer med menneskerettighederne, der findes i de besatte områder.
Der bør derfor fortsat lægges et massivt pres på Rusland, således at der er adgang til alle dele af Georgien for udenlandske observatører, og således at det kan monitoreres, hvorvidt både Rusland og Georgien lever op til deres internationale forpligtelser.
Det er i samme forbindelse meget bekymrende, at Rusland den ene gang efter den anden flytter de facto-grænsen mellem Sydossetien og Georgien.
Det er faktisk en direkte provokation mod det internationale samfund og ikke mindst de regler og normer, som normalt gælder.
Det siger sig selv, at et land, som gerne vil vise sig selv som et moderne, civiliseret land, ikke blot kan flytte sine grænsepæle efter forgodtbefindende.
De seneste 2 år er konflikten i Ukraine det, som har fyldt allermest for Europarådet.
Konflikten har samtidig spredt sig til den parlamentariske forsamlings egne rækker, hvor der er større uenighed, end der måske plejer at være.
Traditionen for konsensus og soft power er ved at blive visket bort.
Det er både en styrke og en svaghed.
Når forsamlingen taler med én tunge, er det et stærkt budskab, der kan leveres.
Omvendt betyder enigheden, at den klare politiske stillingtagen udviskes, og at resolutionerne bliver vage og uden indhold.
Det kan ikke længere siges at være tilfældet, at forsamlingen blot vedtager vage og indholdsløse udtalelser.
For et flertal i forsamlingen har gentagne gange vedtaget kraftige fordømmelser af den russiske besættelse af Krim og det fortsatte militære engagement i det østlige Ukraine.
For Europa er der kun én acceptabel løsning på krisen i Ukraine, og den er, at Ukraine får mulighed for at genetablere kontrollen med grænsen til Rusland.
Netop det punkt er ligeledes en del af Minskaftalen, men meget tyder på, at det bliver overordentlig svært at få denne del gennemført, for viljen fra russisk side er simpelt hen ikke til stede.
Derfor er der altså fortsat brug for, at der lægges et hårdt pres på Rusland fra et samlet Europa.
Hvis ikke Ukraine kan kontrollere sine egne grænser, bliver det umuligt at få genskabt stabiliteten i landet, og netop stabiliteten er forudsætningen for, at landet igen kan komme økonomisk på fode, således at der i Ukraine er en fremtid for landets indbyggere.
Konflikten i Ukraine bunder jo i det helt afgørende forhold, at Rusland ikke vil acceptere, at Ukraine er et selvstændigt land.
Det er velkendt, at Kreml ganske enkelt mener, at Ukraine bør være en del af Rusland.
Det skyldes dels den fælles historie, men mindst i lige så høj grad Ruslands territoriale ambitioner og ønske om at dominere de lande, som omtales som det nære udland.
Disse ambitioner giver sig udslag i den form for bølleadfærd, vi har set de seneste år.
Derfor er det nødvendigt at understrege, at Ukraine – og kun Ukraine – selv bestemmer, i hvilken retning landet skal gå.
Det er ikke russiske trusler og kampvogne, som skal bestemme, om Ukraine vil søge i retning af demokrati, åbenhed og integration i Europa, eller om landet skal lade sig integrere i den russiske toldunion sammen med en række af de andre tidligere sovjetrepublikker.
Europarådets arbejde bygger på de grundlæggende europæiske frihedsrettigheder, herunder forsamlingsfriheden og ytringsfriheden.
I en række lande er disse værdier under stort pres.
I alle tre lande bliver kritiske journalister fængslet eller omkommer under mystiske omstændigheder.
Det er naturligvis helt og aldeles uacceptabelt, at disse tre lande ikke sikrer deres egne borgere de mest basale frihedsrettigheder, og at deres borgere ikke uden risiko for fængsel eller vold kan ytre deres mening.
Dette burde være en grundrettighed for alle europæere.
Der har været mange udfordringer inden for Europarådets virkeområde det seneste år, og de fleste af udfordringerne ligger i den østlige del af Europa.
Der er dog også en udfordring, som hele kontinentet deler, og hvor der er brug for et effektivt samarbejde, og det er terrortruslen.
Europa er det seneste år gentagne gange blevet ramt.
Angrebet på Krudttønden og synagogen her i København rystede os alle, og frygten hang i luften over København lang tid efter.
Paris blev ramt flere gange, og senest er Bruxelles også blevet ramt.
Det er derfor helt på sin plads, at Europarådet har vedtaget en handlingsplan mod terrorisme.
Det kan naturligvis aldrig blive helt så forpligtende som inden for rammerne af EU, men det til trods er der brug for, at alle har fokus på bekæmpelse af terror.
Samtidig er det vigtigt, at vi i Europarådet også har fokus på, at terrorbekæmpelsen ikke bliver en løftestang til at stække borgernes rettigheder.
Det kan man med rette frygte, når det gælder lande som Rusland og Tyrkiet.
Til slut vil jeg takke den øvrige danske delegation til Europarådets Parlamentariske Forsamling for det engagement, der bliver lagt i arbejdet.
Det er et vigtigt arbejde, som foregår i Europarådet, også selv om det sjældent rammer overskrifterne i de danske medier.
For Danmark er det afgørende, at Europarådet bidrager med merværdi til de øvrige samarbejdsstrukturer i Europa.
Europarådet skal ikke kun være en snakkeklub, men i stedet være et vigtigt forum for Europas lande, hvor organisationens udmeldinger tages seriøst.
Fokus på merværdi vil derfor være et omdrejningspunkt, når Danmark fra november 2017 til maj 2018 har formandskabet for Europarådets Ministerkomité, og i den henseende vil jeg som formand for delegationen til den parlamentariske forsamling se frem til et fortsat godt samarbejde med Danmarks repræsentant, nemlig vores ambassadør i Strasbourg, som jeg også synes vi har et rigtig godt og konstruktivt samarbejde med.
Med de ord vil jeg slutte min tale.