Per Stig Møller (KF), 2009-04-24:
Indledningsvis vil jeg godt gøre opmærksom på, at beslutningsforslaget i henhold til bemærkningerne hertil, bygger på en præmis, som jeg ikke er enig i.
Den består i en formodning om, at europæiske virksomheder og lønmodtagere udsættes for uretfærdig konkurrence fra udviklingslande, som ikke overholder ILO's kernekonventioner om arbejdstagerrettigheder.
Det kan godt være, at nogle af udviklingslandene tror, at der er en konkurrencefordel ved ikke at overholde arbejdstagerrettighederne, men ILO og WTO har i en fælles rapport fra 2002 konkluderet, at overholdelse af arbejdstagerrettigheder ikke hæmmer et lands konkurrenceevne.
Der foreligger ej heller dokumentation for påstanden om, at virksomheder skulle søge at placere sig der, hvor arbejdsstandarderne er lavest.
Jeg er til gengæld enig i en anden grundlæggende præmis bag beslutningsforslaget, nemlig at Danmarks og EU's handelspolitik skal bidrage til en global bæredygtig vækst, ikke mindst når det gælder arbejdsforhold.
I bemærkningerne til forslaget rejses spørgsmålet om, hvorfor EU ikke indfører forpligtende sociale klausuler i bilaterale frihandelsaftaler.
Det korte svar er, at det gør EU ikke, fordi EU baserer sig på dialog, samarbejde og incitamenter i arbejdet for at fremme sociale standarder globalt.
Denne tilgang, som er et led i EU's bestræbelser for at fremme ILO's målsætning om anstændigt arbejde for alle, vurderes for det første at fungere betydelig bedre end et sanktionsbaseret system.
Sanktioner risikerer nemlig at udelukke et reelt samarbejde.
Så taler man jo ikke længere sammen, så kan man ikke længere påvirke hinanden.
Dialogen kommer i så fald slet ikke i gang.
Det så vi i WTO-forhandlingerne, hvor udviklingslandene stærkt modsatte sig at inkludere arbejdstagerrettighederne i Doharunden, fordi man mente, at de udviklede lande i virkeligheden ville benytte dette protektionistisk, og det er jo også det, som Enhedslistens forslag går ud på.
For det andet vil EU's handelspartnere kunne se en interesse i at skjule forhold, der kan udløse sanktioner, og så forbedrer det jo reelt ikke vilkårene.
Her tilbyder EU handelsmæssigt sårbare udviklingslande et positivt incitament i form af særlige toldpræferencer, hvis landene ratificerer og effektivt implementerer i alt 27 konventioner om god regeringsførelse og bæredygtig udvikling.
Blandt disse er ILO's otte kernekonventioner om arbejdstagerrettigheder.
De særlige GSP+-præferencer kan fratages lande igen, hvis betingelserne ikke overholdes.
Det samme gælder GSP-ordningen som helhed, hvorfra EU har udelukket lande som Myanmar/Burma og Hviderusland, der påviseligt groft ser bort fra centrale menneske- og arbejdstagerrettigheder.
Bilaterale frihandelsaftaler er til gengæld gensidige.
Det indebærer, at parterne under forhandlingerne må finde en balance mellem forpligtelser og rettigheder, som giver begge parter fordele.
Hvis et af parternes krav eksempelvis om overholdelse af arbejdstagerrettigheder bliver for håndfast, vil den anden part i sidste ende kunne nægte at indgå handelsaftalen.
EU vil på den måde miste en væsentlig mulighed for via dialog og samarbejde positivt at påvirke sine handelspartneres bestræbelser for at forbedre arbejdstagerrettighederne.
Og begge parter vil gå glip af økonomisk vækst, som de seneste årtier har løftet millioner af mennesker ud af fattigdom og skabt øget fokus på grundlæggende vilkår som arbejdsforhold og miljø, thi den økonomiske vækst gør det muligt at løfte forholdene lettere end uden økonomisk vækst.
Om arbejdstagerrettighedsaspekterne i de igangværende forhandlinger, som Enhedslisten henviser til i bemærkningerne, forhandlinger om frihandelsaftaler med henholdsvis Sydkorea, Columbia, Andin, Filippinerne og ASEAN kan jeg oplyse følgende: Koreaforhandlingerne er nu i slutspilsfasen, og fra dansk side arbejder vi hårdt for et resultat.
Desværre er det ikke sikkert, at forhandlingerne når i mål.
Den økonomiske krise og stigende protektionisme globalt har gjort det vanskeligere at overkomme de sidste forhindringer i forhold til bl.a. bilindustrien i visse lande.
Men netop på grund af krisen er det meget vigtigt, at vi når et resultat, som vil vise, at samarbejde og åbenhed er muligt og den rigtige vej ud af krisen.
Det er protektionisme ikke, det er at fordybe krisen.
Som aftalen tegner nu, er der enighed om et kapitel vedrørende bæredygtig udvikling, herunder arbejdstagerrettigheder.
Ud over forpligtelser om at overholde grundlæggende arbejdsstandarder lægges der op til nyskabende mekanismer for monitorering og dialog om sociale standarder, som bl.a. involverer parternes civilsamfund.
Endvidere har Sydkorea accepteret at ratificere og implementere de ILO-kernekonventioner, som mangler, og det vil være som et led i en samlet aftale.
Og det kan Enhedslisten jo også kun være glad for.
Forhandlinger med ASEAN, herunder Filippinerne, skrider meget langsomt frem.
Det vil Enhedslisten nok også være glad for.
Bæredygtighedsdelen har været diskuteret i en ekspertgruppe, men endnu ikke i detaljer.
EU arbejder for et så stærkt forpligtende kapitel om bæredygtighed og herunder arbejdstagerrettigheder som muligt.
Det samme gælder i forhold til forhandlingerne med Andin-landene, Columbia, Ecuador og Peru, som heller ikke går for hurtigt.
Jeg vil vove den påstand, at så godt som intet i denne redegørelse kan være nyt for Enhedslisten, måske bortset fra enkelte detaljer omkring den seneste udvikling i EU's frihandelsforhandlinger, som jeg her har berettet om.
Partiet har nemlig stået for en lang række af folketingsspørgsmål, forespørgselsdebatter og beslutningsforslag, som har kredset om opfordringer til at anvende straf og sanktioner som middel til fremme af arbejdstagerrettigheder hos vores handelspartnere.
Regeringen har ved disse lejligheder peget på en alternativ og efter vores mening mere effektiv fremgangsmåde, der består i konstruktivt samarbejde og dialog.
Selv om det endnu ikke helt er lykkedes at overbevise Enhedslisten om fordelene ved denne tilgang, vil jeg ikke undlade at udtrykke et fromt håb om, at vi nu kan lade emnet ligge et stykke tid og indtil videre enes om at være uenige.
Det er jo sådan nærmest et spøgelse og en genganger, så vi behøver jo ikke at bruge så mange kræfter på det.