Karen Ellemann (V), 2016-02-05:
Tak for det og tak til Dansk Folkeparti for at indkalde til den her forespørgselsdebat.
Den store styrke ved plejefamilier er, at børn og unge, som ikke kan bo hos deres forældre, i en plejefamilie kan vokse op med en hverdag, der i langt højere grad ligner deres jævnaldrendes, hvor de netop vil opleve, at de er en del af en familie.
Vi ved, hvor meget det betyder for børn, at de vokser op med stabile relationer til voksne, som vil dem, og hvor de også føler, at de hører til.
Der findes tre typer af plejefamilier: Netværksplejefamilien, det, vi kalder de almindelige plejefamilier, og så de kommunale plejefamilier.
En netværksplejefamilie er en familie, som i kraft af sin personlige relation til et barn – det kunne f.eks. være moster og onkel eller bedsteforældre – er godkendt til at have barnet eller den unge i pleje.
Netværksplejefamilier får ikke løn, men har i stedet for ret til at få dækket de omkostninger, som er forbundet med at have barnet boende.
Det gælder f.eks. kost og logi, tøj og møbler til værelset.
Så er der de to andre typer, dem, vi kalder de almindelige plejefamilier og så de kommunale plejefamilier.
Det er begge plejefamilier, som får enten løn eller vederlag for at have et plejebarn boende.
Løn og andre spørgsmål om plejefamiliernes sådan mere kontraktretlige vilkår er ikke noget, der bliver reguleret i serviceloven, men det er altså et aftalespørgsmål mellem plejefamilien og kommunen.
Det er derfor op til den enkelte kommune og plejefamilien, om man så vil vi indgå aftaler om f.eks. fast løn med opsigelsesvarsel eller aflønning i form af vederlag eller måske noget helt tredje. Hvad der giver bedst mening for den enkelte plejefamilie og for kommunerne at aftale, kan afhænge af flere ting, f.eks. om der er tale om et barn, som alene har brug for at kunne bo hos plejefamilien i en periode og derudover i øvrigt ellers er ganske velfungerende, eller om der er tale om et barn, som har meget store behov, og at det er krævet, at den ene eller måske ligefrem begge plejeforældre ikke har anden beskæftigelse end at varetage omsorgen for det pågældende barn.
Der kan også være tale om, at plejefamilien ikke varetager plejefamiliehvervet på fuld tid, men altså alene har barnet i aflastning, f.eks. et par weekender om måneden.
Derfor er det godt og vigtigt, mener jeg, at der er vide muligheder for, at plejefamilierne og kommunerne kan lave de aftaler, der nu engang passer bedst til den givne situation.
Ja, vi har set forfærdelige historier, senest med dokumentaren her forleden aften, som viste et et forfærdeligt billede af svigt og manglende tilsyn med et ophold i en plejefamilie.
Når man ser de her forfærdelige enkeltsager, får man måske også et skævt billede af, hvordan den brede virkelighed reelt ser ud.
Det vil jeg gerne forsøge at folde lidt ud.
Tilbage i 2014 lavede Ankestyrelsen en større undersøgelse af samarbejdet mellem kommuner og plejefamilier.
Det var en undersøgelse, som viste, vil jeg mene, et lidt anderledes billede af forholdet mellem plejefamilier og kommuner end det indtryk, man umiddelbart får, når man ser forespørgselsdebattens ordlyd i dag.
Grundlæggende er det sådan i den her undersøgelse, at langt de fleste plejefamilier er godt tilfredse med det samarbejde, de har med kommunen, og tilfredsheden er også stor, når kommunerne omvendt skal vurdere det samarbejde, de har med plejefamilierne.
Selvfølgelig er der også tilfælde, hvor samarbejdet er svært.
Det kan måske ikke undgås.
Oven i det vil jeg også gerne understrege, at det jo er indlysende, at kommunerne sådan set kun har gavn af, at samarbejdet med plejefamilierne fungerer, og at det lykkes, for alternativet, altså hvis ikke man har et velfungerende samarbejde med plejefamilierne,
er, at de børn, der har behov for at være anbragt uden for hjemmet, så må se sig nødsaget til måske at være i både dyrere og måske knap så familievenlige rammer i stedet for at være på et anbringelsessted.
Det, som kommunerne og plejefamilierne skal gøre for at undgå konflikt, er, at de selvfølgelig skal indgå klare aftaler om rammerne og vilkårene for samarbejdet.
Det må aldrig være sådan, at barnet kan komme i klemme i en strid mellem plejefamilien og kommunen om f.eks. løn.
Det vigtigste er barnets trivsel, og at der er ro og stabilitet omkring det anbragte barn.
Derfor bør der f.eks. laves klare aftaler om vederlagets størrelse, hvornår og hvordan et sådant vederlag eventuelt skal genforhandles, hvilken støtte og supervision plejefamilien har behov for, og selvfølgelig også aftaler om samarbejdet med de biologiske forældre.
Vi har i fællesskab i satspuljekredsen gjort rigtig meget for at styrke plejefamilieområdet de senere år.
Tilbage i 2014 iværksatte vi et større gennemsyn af plejefamilieområdet, hvor bl.a. Ankestyrelsens undersøgelse af samarbejdet mellem kommuner og plejefamilier har gjort os klogere på, hvordan området fungerer.
Det her gennemsyn førte så også til, at satspuljepartierne med satspuljeaftalen for 2015 afsatte knap 81 mio. kr. over 4 år til et større plejefamilieinitiativ, der bl.a. skal sikre mere stabile anbringelsesforløb og bedre rammer for plejefamiliernes arbejde.
Som en del af initiativet blev der bl.a. lavet en lovændring, hvor kravene til, hvornår man kan flytte et barn fra et anbringelsessted til et andet, blev skærpet, så børn alene kan flyttes, når det sker af hensyn til, hvad der er bedst for barnet.
Med lovændringen fik netværksplejefamilier også ret til mere faglig støtte, så de får den fornødne hjælp og støtte til at skabe en positiv udvikling for barnet og også støtte til at finde ud af, hvordan man håndterer eksempelvis konflikter med barnets biologiske familie.
De her lovændringer er lige trådt i kraft den 1. oktober 2015, så det er altså lige omkring 3 måneder siden, det er trådt i kraft.
Så blev der også afsat midler til en række andre initiativer, som skal understøtte bedre plejefamilieanbringelser.
Et af de initiativer er vejledning til kommunerne om god praksis for aflønning af plejefamilierne.
Den her vejledning skal give eksempler på gode vederlagsmodeller og inspiration til, hvordan f.eks. forhandling af vederlag og fastsættelse af øvrige vilkår kan håndteres.
Vejledningen bliver offentliggjort i løbet af efteråret.
Så blev der afsat midler til at undersøge alternative modeller for dækning af de udgifter, som netværksplejefamilier har ved at have et barn boende, og den undersøgelse bliver igangsat her nu.
Et andet initiativ er så en håndbog om anbringelser i plejefamilie, og det skal være en håndbog, som fokuserer på det gode forløb.
Som led i aftalen blev der også igangsat et kommunalt plejefamilienetværk.
Til sidst blev der igangsat et initiativ, som skal medvirke til at udbrede netværksinddragende metoder til kommunerne, f.eks. familierådslagning.
Så er der selvfølgelig, som vi har for vane at gøre i forbindelse med satspuljeaftalen,
planlagt en samlet evaluering af initiativerne, men først skal de selvfølgelig ud og have mulighed for at virke.
Det er så en evaluering, der forventes at være færdig ved udgangen af 2018.
Så her afslutningsvis vil jeg gerne gentage, at vi ikke har nogen grund til at tro, at det generelt set står skidt til med samarbejdet mellem kommuner og plejefamilier.
Faktisk er der overordnet set stor tilfredshed på begge sider af bordet, og i de tilfælde, hvor der har været udfordringer, har vi så i fællesskab iværksat flere tiltag for at styrke plejefamilieområdet, senest med satspuljeaftalen.
De initiativer vil jeg naturligvis følge tæt, og det har jeg også en forventning om at vi vil gøre i satspuljekredsen, fordi vi har en fælles interesse i at få skabt tryghed og få skabt stabilitet for de børn og unge, der er anbragt i plejefamilier i Danmark.