Villy Søvndal (SF), 2009-04-16:
Jeg vil gerne starte med at byde den nye regering og de nye ministre og ikke mindst den nye statsminister velkommen.
I SF ser vi frem til den kommende tids politiske arbejde, og vi håber på et godt og konstruktivt samarbejde med den nye statsminister.
Den krise, vi står midt i, er meget alvorlig.
De tidligere VK-regeringer, som hr. Anders Fogh Rasmussen har stået i spidsen for, har desværre været præget af benhård blokpolitik med Dansk Folkeparti.
Resultaterne er blevet derefter.
En ny statsminister og en ny regering er derfor også en ny chance.
Det er en chance for at lægge blokpolitikken på hylden og en gang for alle sige farvel til det snævre samarbejde med Dansk Folkeparti.
Vi håber, at statsministeren vil gribe den chance, men vi er jo ikke så naive i SF, og vi kan også godt læse aviser.
Her kan jeg forstå på Venstres politiske ordfører, hr. Peter Christensen, at regeringen nu erklærer SF krig.
Jeg kan også forstå, at SF og undertegnede er blevet udråbt til hovedfjenden.
Det er vi selvfølgelig lidt beærede over, men det virker nu også lidt hen i vejret, at man i en situation, hvor tusindvis af lønmodtagere mister deres job, hvor bandeoptøjer præger gaderne, og hvor velfærden skranter mange steder, så bruger tid på at føre krig med SF.
Jeg tror, at rigtig mange danskere synes, at man skulle bruge mere tid på at løse problemerne i stedet for at vælge at føre krig med SF.
En vigtig forudsætning for, at vi kan få et bredt politisk samarbejde, er, at man erkender krisens omfang.
Derefter skal man være klar til at handle.
Krisen forsvinder ikke, ved at man ignorerer den eller snakker om noget andet fra morgen til aften.
Hvis problemerne skal løses, kræver det lederskab og politiske initiativer, så ledigheden ikke eksploderer yderligere og bider sig fast.
Jeg vil bare give et par tal: I øjeblikket mister 5.000 danske lønmodtagere deres job hver måned.
Ledigheden er nu på 70.000 personer, og det svarer til det niveau, som regeringen forudsagde at man først ville nå ved udgangen af 2009, men det nåede man allerede efter 2 måneder.
Væksten i dansk økonomi er negativ; regeringen forudsagde i august, at der i 2009 ville være et overskud på 56 mia. kr. på statens finanser, nu ender det med et underskud.
Kort sagt: Regeringen har i katastrofal grad fejlvurderet krisens omfang fra dag et.
Den har gjort alt for lidt for at dæmpe krisen, og det, regeringen trods alt har gjort, har været for lidt og for sent.
Statsministeren har tidligere udtalt, at krisen er overstået her til sommer.
Jeg ville ønske, at han havde ret, men det har han ikke.
Det, der er brug for nu, er en meget mere realistisk analyse af krisens omfang og en ambitiøs plan, som kan skabe vækst og beskæftigelse til danskerne og ruste landet til fremtidens udfordringer.
Vi tror ikke på, at skattelettelser til de mest velstillede er den rette medicin.
Vi ved ikke, hvor mange af pengene der vil blive brugt på udlandsrejser.
Vi ved ikke, hvor mange der vil blive brugt på luksusvarer produceret i udlandet.
Vi ved ikke, hvor meget der vil blive sparet op.
Kort sagt: Vi aner ikke, hvor mange job det vil give.
Vi havde hellere set, at regeringen havde udvist ansvarlighed og rettidig omhu, at man havde investeret klogt og målrettet og investeret i de ting, som vi ved virker - ved at renovere den nedslidte offentlige boligmasse, ved at sætte skoler, ældreboliger og plejehjem i stand, ved at sikre energirenoveringer, også i de private hjem.
Det ville være initiativer, som ville skabe job i den private sektor til murere, til malere, til tømrere og andre, der er hårdt ramt af den stigende ledighed. Vi skal huske, at vi har et særligt ansvar for de unge.
Når statsministeren kækt siger, at hans søn på 19 år ikke kender begrebet ungdomsarbejdsløshed, lyder det lige lovlig smart.
Hvis statsministerens søn havde været murer, havde han hørt om fænomenet ungdomsarbejdsløshed, al den stund at halvdelen af de unge murere, der forlader skolerne, ryger direkte ud i arbejdsløshedskøen, når de får deres svendebrev.
Det kan vi ikke være bekendt, og det kan regeringen gøre bedre - ellers må vi have en ny regering i en fart.
I år er Danmark vært ved det store klimatopmøde.
Det forpligter.
Vi skal have modet til at have nogle ambitiøse målsætninger og turde tage de nødvendige beslutninger.
Det giver os muligheder, muligheder for at vise hele verden, hvad vi kan på områder som vedvarende energi, energirenovering og grøn teknologi.
Her ligger mange af fremtidens arbejdspladser og venter.
Nu ser vi dem gerne foldet ud.
Kunne vi f.eks. enes om, at det sidste kulkraftfyrede værk er bygget i Danmark?
Kunne vi enes om at fremrykke investeringer i vindmøller og biogasanlæg?
For lige nu fyrer mange af de firmaer, som leverer til vindmølleindustrien, folk.
Kunne vi enes om, at mindst halvdelen af al el skal komme fra vind i 2020?
Kunne vi enes om en plan, som kan få flere danskere til at køre i elbiler?
Kunne vi enes om ikke at nedlægge busruter og opprioritere den kollektive trafik?
Kunne vi blive enige om at anvende de skattekroner, der i dag bruges på Bjørn Lomborg, til noget mere fornuftigt?
Hvis man ser bort fra klimaafsnittene, var der langt mellem snapsene i statsministerens tale.
Som sagt håber vi i SF på et bredere samarbejde, men talen i tirsdags styrkede nu ikke vores forhåbninger.
Der var hverken friskhed, fornyelse eller forandring i den tale, statsministeren holdt i tirsdags.
Det var bare mere af det samme: mere blokpolitik, mere ulighed.
Og hvorfor skulle statsministeren også stå for fornyelse og forandring?
Han har jo som central minister i alle årene været en del af Foghregeringens inderkreds.
Den nuværende statsminister har som indenrigsminister og finansminister stået bag den stramme kurs over for kommunerne, som har betydet, at der er blevet skåret ned på alle dem, der har svært ved at råbe op: børnene og de ældre.
Lige nu står rigtig mange kommuner i meget store vanskeligheder.
Den nye statsminister har, lige fra han gik ind i politik, været optaget af at mindske den offentlige sektor.
Det private er altid bedre, som liberalisterne siger.
Derfor forfalder de ting, der tilhører fællesskabet: vores folkeskoler, vores børnehaver og vores plejehjem.
Danskerne kender også den nuværende statsminister fra hans indsats på sundhedsområdet.
I Danmark tror jeg folk er stolte af at have et stærkt offentligt sundhedsvæsen, hvor der er gratis og lige adgang for alle.
Det har altid været en torn i øjet på liberalistiske ideologer, og derfor har også statsministeren som sundhedsminister arbejdet målrettet på at underminere det offentlige sygehusvæsen bl.a. ved at favorisere privathospitalerne økonomisk.
Et andet værktøj, som er forsøgt anvendt i forbindelse med sundhedssektoren, er de private sundhedsforsikringer, som jo er boomet, siden VKO kom til magten.
Det er mere end tidoblet, det antal danskere, der i dag har sundhedsforsikringer, og det er lykkedes regeringen at skabe et A-hold og et B-hold i sundhedsvæsenet.
Heller ikke på skatteområdet har der været grund til begejstring over den nye statsministers bedrifter.
Det var jo statsministeren, der sad for bordenden under forhandlingerne.
Han ønskede ikke en bred aftale om skat.
Der blev offentliggjort en drejebog i Jyllands-Posten, der viste, hvordan man skvisede de partier ud, man ikke ønskede med; det var bl.a. S og SF.
Vi fik en reform, som er historisk skæv i sin fordeling.
Nogle af de allerlavest lønnede taber på den her reform.
I en situation med økonomisk krise forstår vi ikke, at VKO endnu en gang valgte at forgylde regeringens kernevælgere i stedet for at tænke på helheden.
Derfor vil vi i god tid inden et valg fremlægge vores alternativ på skatteområdet, så folk ved, hvad de kan forvente.
Danmark trænger til en ny regering, der kan skabe reel forandring og fornyelse til gavn for danskerne, en regering, der vil satse på vækst og beskæftigelse, så arbejdsløsheden ikke får lov til at bide sig fast, en ny regering, der vil tage krisens udfordringer alvorligt, og som har viljen til at skabe velfærd for de mange.
Det er det, vi stiller op til.