Kristian Jensen (V), 2009-04-29:
Det er ganske enkelt ikke muligt at lave den sammenligning mellem æbler og elektriske pærer, som hr. Nick Hækkerup gennemfører her.
Man kan nemlig ikke lave en konvertering af skattelettelser, der på sigt er fuldt finansieret, til et øget offentligt forbrug.
Det har ingen økonomisk sammenhæng.
Jeg skal gerne medgive, at har man valget mellem ufinansierede skattelettelser og øget offentligt forbrug, vil det øgede offentlige forbrug på kort sigt give en umiddelbar beskæftigelseseffekt.
Man kan bare ikke veksle en fuldt finansieret skattereform til øgede offentlige udgifter, medmindre man accepterer, at det kræver en skattestigning, som på sigt giver et dårligere arbejdsudbud.
Derfor skal skattereformen ikke ses løsrevet fra de mange andre initiativer, som regeringen gennemfører for at håndtere den krise, vi er i, men i sammenhæng med og forlængelse af den stribe af initiativer, regeringen har taget og også er klar til at tage, hvis det måtte være nødvendigt.
Det er faktisk rigtig, rigtig godt at være skatteminister i dag.
Det er nemlig rigtig godt at få lov til at præsentere og have første behandling af et kompleks af lovforslag, der tilsammen markerer en historisk skattedag, nemlig en dag, hvor vi får foreslået - og inden sommerferien også vedtaget - en helt historisk skattereform.
Selv om vi i øjeblikket er i krise, og selv om vi kan se, at ledigheden stiger med foruroligende hast, så er Danmark generelt set en meget, meget stærk økonomi.
Landene omkring os, mine kollegaer i andre EU-lande, ser med misundelse på dansk økonomi og kigger på, hvordan det kan lade sig gøre at have et land med så lav en statsgæld, med så stærk en betalingsbalance, med så lav en ledighed og så høj en beskæftigelse.
Sagen er jo, at det kun kan lade sig gøre, fordi vi hele tiden løbende har sørget for at tilpasse og modernisere og række frem, så vi sikrer, at den lovgivning, der giver rammerne omkring udviklingen i Danmark, er tilpasset, moderne og fremtidssikret.
Det har vi også brug for at sikre at den er på skatteområdet.
For i en verden, hvor konkurrencen bliver mere og mere global, i en verden, hvor viden og medarbejdere flytter sig hurtigere og hurtigere, er det utrolig væsentligt, at vores skattesystem er indrettet sådan, at vi er i stand til at kunne tiltrække dygtig arbejdskraft også fra udlandet til Danmark.
Det er vigtigt, at vi laver en skattereform, som er med til at øge arbejdsstyrken på sigt.
Vi skal nemlig bringe Danmark videre og sikre, at de initiativer, vi nu tager, er med til at sikre, at når vi kommer ud på den anden side af krisen - og det gør vi jo - er Danmark gearet til at få vækst, velstand og fremgang med den struktur, som vi skal bygge op, og det skal vi bl.a. gøre ved at forbedre vores skattepolitik.
Vi har kaldt det her for forårspakke 2.0.
Det har vi gjort af den simple grund, at det er her om foråret, ting spirer og gror og vokser og bliver stærke.
Vi tror på, at den her skattereform vil være med til at få dansk arbejdskraft, dansk uddannelse og dansk initiativ til at spire, vokse, gro og blive endnu stærkere, end det er.
Så er det, må jeg sige, også en god politik at lade borgerne beholde deres egne penge og selv disponere over, hvordan de vil bruge de penge, de selv tjener.
Derfor er det godt, at vi her markant får sat marginalskatten ned, og det er godt, at vi får lavet en skattereform, som sænker indkomstbeskatningen med 29 mia. kr. Sagen er nemlig sådan lidt basalt set, at skat virker.
Skat virker forstået på den måde, at det, vi lægger skat på, får vi mindre af, og at det, vi letter beskatningen på, får vi mere af.
Når skat har den fantastiske virkning, at det virker, så er det jo fjollet at lægge skatten på arbejdsindkomsten, når vi gerne vil have større arbejdsudbud, og det er fjollet ikke at have beskatning nok på forurening, når vi gerne vil have mindre forurening.
Det, der sker, er, at vi nu sænker marginalskatten med ca. 7 pct.
Det er den største enkeltstående sænkning af marginalskatten, siden indkomstskatten blev indført af mine partikollegaer i Venstre tilbage i 1903.
Jeg synes, det er glimrende, for vi har så afgjort brug for en lavere marginalskat, hvis vi skal være et land, der vinder i konkurrencen om at kunne tiltrække dygtig arbejdskraft, men lige så meget for at kunne fastholde dygtige unge til at arbejde i Danmark.
Samtidig med det har vi lavet en reform, der sikrer, at der er lavere beskatning til alle indkomstgrupper.
Vi sikrer også med en række af de andre tiltag, at der er taget hånd om, at skattereformen er fordelingsmæssigt afbalanceret.
Vi sikrer, at vi med det her kompleks af lovgivning, der ligger, øger gevinsten for kernetropperne i arbejdsstyrken og får den flittige smed, den dygtige sygeplejerske, lægen og ingeniøren til at gøre en ekstra times indsats.
Jeg mødte for nu snart 2 år siden nede i Jelling en mand, som arbejdede på en af virksomhederne i den danske industri for vedvarende energi.
Han kom hen til mig og sagde: Kristian, jeg er ret glad for mit arbejde.
Jeg synes, det er et glimrende sted at arbejde.
Jeg er glad for at være med til at producere noget, som laver vedvarende energi.
Jeg har gode kollegaer, og jeg har også en god chef, og der er gode forhold her, så jeg siger selvfølgelig ja, hvis de beder mig om at arbejde over.
Så jeg siger ja i januar og februar, marts, april, maj, juni, juli, august, september: Aha, så vil jeg ikke længere; så regner jeg i hvert fald på det.
Og oktober: Glem det.
Da havde han regnet ud, at hvis han også var fleksibel og tog overarbejde helt frem til oktober måned, ville han med det nuværende skattesystem aflevere 63 pct. af det, han tjente.
Og som han sagde til mig, så var hans fritid så dyrebar for ham, at han ikke ville aflevere 63 pct. af den løn, han tjente, hvis han skulle aflevere en times fritid fra familie, venner og hobbyer.
Nu kan det selvfølgelig godt være, at min ven nede fra Vejle - fra Jelling for at være helt præcis - er den eneste i Danmark, der har det sådan, og at han er helt, helt unik.
Men det passer bare ikke med det billede, vi har fra talrige henvendelser fra virksomheder, fra medarbejdere, fra rejsemontører, fra lastbilchauffører og fra alle mulige andre, som føler, at det nuværende skattesystem er tyngende for deres motivation til at arbejde.
Det passer ikke med, hvad de også kommer og siger.
Vi har brug for at få sat skatten ned på arbejdsindkomst for at få et stærkere samfund.
Når vi så skal gøre en indsats for at sætte skatten ned på arbejdsindkomst, er det selvfølgelig vigtigt, at vi også finder en balance med, hvordan finansieringen findes.
Og vi har sikret en fuld finansiering af skattereformen, krone for krone - en fuld finansiering.
Derfor er det, at der er kigget på, hvorledes erhvervslivet kan være med til at bidrage til finansieringen af en sænkelse af skatten for lønmodtagerne: Hvad er det for nogle særordninger, hvad er det for noget erhvervsstøtte, hvad er det for nogle regler, der har været lukrative ordninger for virksomhederne, og som vi kan rette op og ændre på for at kunne få et finansieringsbidrag?
For ønsket om ikke bare at give danskerne råderet over deres egne penge, men også at få en sund økonomi for samfundet og for de enkelte virksomheder, opfyldes nemlig ved en lavere marginalskat.
For vi mener, at det har en god balance, at når vi sænker skatten - også mest for dem, der tjener mest - er det også vigtigt at kigge på nogle af de ordninger, der hidtil mest har været brugt af de vellønnede, som der ikke længere er nogen begrundelse for, og som vi mener skal være med til at skabe den rigtige balance i forslaget.
Når vi har et ønske om at beskatte forurening og energiforbrug, siger det næsten sig selv, hvor det skal ske henne.
Det skal ske ved at kigge på vores afgifter på energi og vores afgifter på forurening og sætte dem i vejret og sørge for, at de er tidssvarende og sørge for, at de også fremadrettet følger med i inflationsudviklingen.
Vi har derfor fundet en balance, en balance i forhold til miljøsigtet, en balance i forhold til fordelingssigtet og en balance, der sikrer, at vi letter og lemper målt på varig virkning for præcis det samme beløb sådan, at det er en fuldt finansieret skattereform.
Og ja, en lavere marginalskat betyder størst gevinst til de højestlønnede.
Men kigger man på, hvor det er, man får den samfundsmæssige nytte ud af en skattereform som den her, ser man, at det er i form af det ekstra arbejdsudbud, der kommer; det er det, at danskerne ønsker at arbejde lidt længere, at man ønsker at være længere tid på arbejdsmarkedet eller har motivationen til at tage en uddannelse, der gør, at man bliver mere vellønnet, mere produktiv.
Det er netop for at sikre et stort arbejdsudbud i den her skattereform og dermed sikre et bidrag, som jeg skal komme tilbage til, til sikring af velfærden, at vi har kigget på grænsen for topskatten og netop i høj grad har kigget på at afskaffe mellemskatten.
Jeg synes, udgangspunktet må være, at danskerne har ret til det, de selv tjener ikke hvad de måtte få af ændringer i forhold til det nuværende system, men hvad de betaler i forhold til den værdi, de skaber.
Hvis man i stedet for at måle ud fra en tankegang om, at de værdier, der skabes i Danmark, tilhører staten, i stedet måler ud fra en tankegang om, at værdier, der skabes, tilhører dem, der skaber dem - ja, så er det sådan, at de 10 pct. bedst lønnede i Danmark i dag betaler 11 gange mere i skat end de 10 pct. med de laveste indkomster, og efter vedtagelsen af skattereformen betaler de 10 pct. rigeste 10,9 gange mere end de 10 pct. med de laveste indkomster.
Der er altså et markant større, solidarisk bidrag fra de mest vellønnede i Danmark i dag, og det er der også efter skattereformen.
Vi havde i forbindelse med skattereformens tilblivelse, særlig i perioden fra Carsten Koch præsenterede Skattekommissionens udspil og til aftalen blev indgået, en diskussion om boligejerne.
Jeg vil gerne understrege, at vi har sikret boligejerne ganske godt mod pludselige ændringer i deres økonomi, og det har vi gjort med fire initiativer.
I modsætning til det, hr. Niels Helveg Petersen udlagde det som, er det faktisk et socialt afbalanceret forslag, for det betyder netop, at det alene er folk med store gældsposter - typisk folk der har købt store huse - der mærker faldet i fradragsværdien.
Det er altså med til at afbalancere fordelingsvirkningerne i forhold til det, Carsten Koch og Skattekommissionen foreslog, og ikke det modsatte, som hr. Niels Helveg Petersen fremførte.
Det er med til at sikre, at rigtig mange danskere ikke mærker en lavere fradragsværdi.
For det tredje har vi indført en langsom indfasning af faldet i fradragsværdi, hvilket betyder, at langt de fleste danskere vil have rig mulighed for at kunne tilpasse sig de nye og kommende fradragsmuligheder og ikke pludselig oplever en stor ændring i deres økonomi.
For det fjerde har vi lavet en kompensationsmodel, der siger, at hvis værdien af de lavere fradragssatser for renter og ligningsmæssige fradrag gør, at det, man så at sige taber på den side af skattereformen, er større end det, man vinder på indkomstskattelettelserne, betaler vi forskellen.
Vi kompenserer altså, og dermed er der frem til 2019 skabt en fuld afdækning af boligejernes økonomi - en fuld sikring af, at vi her har et skattesystem, der sikrer, at boligejerne på baggrund af de ændringer, vi vedtager med skattepakken, ikke oplever at få en dårligere økonomi, når man kigger på fradragsretten for renter, ligningsmæssige fradrag og den lettelse, de får i indkomstskatten.
Fra regeringens side har vi fra starten sagt, at vi vil lave en grøn skattereform.
På grund af den måde, som Folketinget og Skatteudvalget har valgt at tilrettelægge debatten på, sidder vi i den mærkelige situation, at vi diskuterer lettelserne i dag og skal diskutere finansieringerne i morgen og igen på næste torsdag.
Men da det er en samlet pakke, hvilket en lang række af ordførerne jo også har nævnt i de ordførertaler, der er blevet holdt, er det også vigtigt at fremhæve de elementer, der kommer på finansieringssiden.
Vi øger afgiftstrykket af de grønne afgifter og energiafgifterne ganske markant med skattereformens forårspakke 2.0, og det betyder, at vi faktisk samlet set opnår en bedre efterlevelse af vores miljømål, end Skattekommissionen gjorde med sit udspil.
Det er sådan, at når vi på næste torsdag skal diskutere L 207, kan man på side 95 - jeg tilgiver gerne, hvis Skatteudvalgets medlemmer ikke har læst så langt frem på næste uges lektie - læse en samlet oversigt over det fald i CO2-udledning, det fald i energiforbrug og den stigning i vedvarende energi, denne skattereform, som den er aftalt mellem regeringen og Dansk Folkeparti, vil udlede.
Man vil se, at på to ud af tre miljømål er vi mere ambitiøse og går længere end det, som Skattekommissionen foreslog, nemlig på bruttoenergiforbruget, som reduceres mere med regeringens aftale, og på vedvarende energi, som øges mere med regeringens aftale, end den ville have gjort med det, Skattekommissionen foreslog.
Det er korrekt, at oppositionens rolle jo ofte er at finde små hår i suppen og derfor har noteret sig, at på ét ud af tre punkter er der med denne aftale en lavere miljøvirkning, nemlig med hensyn til CO2-reduktion.
Vi har lyttet i den høringsfase, der har været.
Vi har lyttet til de bekymringer, der har været, primært fra erhvervslivet, angående spørgsmålet om afgiftstrykket af energiafgifter i det nuværende, lidt sure marked, der er for virksomhederne, og i den nuværende konkurrencesituation.
Derfor har vi valgt at indfase energiafgifterne anderledes, således at vi i stedet for at indføre den fulde afgiftsstigning, som vi lagde op til, indfaser med en tredjedel af niveauet startende allerede næste år, altså i 2010, og først med det aftalte fulde niveau i 2013, så der er nogle år til at omstille sig og reducere virksomhedernes energiforbrug yderligere.
Vi har yderligere aftalt, at vi vil lave en undersøgelse, en vurdering af de energiintensive virksomheders konkurrenceevne i løbet af 2012 for at se på, hvordan konkurrenceevnen er i forhold til virksomhederne i landene omkring os.
Vi vil så vurdere, hvorledes vi skal gennemføre den energidel af skattereformen, som er aftalt nu.
Hvis vi kigger på, hvad skattereformen kommer til at betyde på lang sigt, er det sådan, at uanset de bedrøvelige meldinger om afskedigelser og fyringer, som vi oplever i Danmark i øjeblikket, vil vi på mellemlang sigt - om 4, 5, 6,10 år - stå i en situation, hvor vi mangler arbejdskraft.
Når konjunkturerne engang vender, når det bliver sådan, at der igen bliver en efterspørgsel på arbejdskraft, kan vi jo se af de dåbsattester, vi kender, at mange danskere står over for at forlade arbejdsmarkedet, men at ikke så mange står over for at blive færdige med deres uddannelser og træde ind på arbejdsmarkedet.
Det betyder, at vi har brug for at skabe yderligere arbejdskraft.
Vi skal ikke bare have fokus på at lave omfordeling af velstand, som Socialistisk Folkeparti, Enhedslisten og Socialdemokraterne så gerne vil bruge tiden på; vi skal også have fokus på at skabe velstand, og en forudsætning for at skabe velstand er at øge arbejdskraftudbuddet.
At sænke marginalskatterne, som vi gennemfører nu, vil få den effekt, at vi får et øget arbejdsudbud, der vil give skatteindtægter svarende til 5,5 mia. kr. - 5,5 mia. kr., som vi fra regeringen og Dansk Folkepartis side har valgt at bruge til at sikre vores velfærd.
5,5 mia. kr. vil være med til at fremtidssikre vores uddannelsesniveau, vores sundhedsvæsen, vores ældreomsorg, kort sagt vores velfærd.
Det er altså en vigtig del af målsætningen bag hele reformen, at vi får styrket økonomien, og det er en vigtig del at nedsætte marginalskatterne, fordi det har den effekt, at det styrker økonomien, således at vi har råd til at tage god hånd om de svageste i samfundet.
På kort sigt, ja, så er det rigtigt, at skattereformen er underfinansieret med 13 mia. kr. i 2010.
Det har vi valgt som en kickstart ind i dansk økonomi.
Vi har valgt det for at sikre, at der fortsat er gang i danske butikker, at der er gang i danske servicevirksomheder, og at der er mulighed for at opretholde et højt aktivitetsniveau i den danske økonomi.
Forårspakke 2.0 er jo en del af regeringens krisehåndtering.
Jeg ved godt, at oppositionen meget ønsker at optræde, som om det her er det eneste forslag, regeringen har valgt at lægge frem for at håndtere den krisesituation, vi står i.
Det er en påstand, som vi hører ofte, men det bliver påstanden bare ikke mere rigtig af.
Uden at skulle lægge hele listen frem vil jeg bare nævne en likviditetspakke på 65 mia. kr., der har sikret erhvervslivet øget likviditet, en transportpakke på 5 mia. kr., som øger de offentlige investeringer i veje, jernbaner og infrastruktur, at vi har afskaffet det offentlige anlægsloft, så kommunerne har fri mulighed for at investere i skolerenoveringer, i plejehjemsbyggeri, i haller og andet, de måtte have på deres ønskeseddel, en boligrenoveringspulje, hvor problemet vel nærmest har været, at efterspørgslen har været så stor, at det er svært at følge med,
så endelig en underfinansiering, som betyder, at vi har større lettelser i 2010, end vi har finansiering, men at vi hen ad vejen vil sikre, at finansieringen kommer på plads, og sikre, at skattereformen er finansieret fuldt ud krone for krone.
Der er ikke fjernet en eneste mulighed for, at vi fra regeringens side kan tage nye initiativer.
Vil man have øgede offentlige udgifter, ja, så er der kun to muligheder.
Den ene er omprioriteringer inden for de eksisterende udgifter, og den anden er skattestigninger og dermed at ramme danskernes privatøkonomi og forbrugertilliden endnu hårdere.
Det er en myte - som jeg godt kan forstå at nogle partier ønsker at viderebringe, men det bliver den bare ikke rigtig af - at man sådan med et snuptag og et knips med fingrene kunne konvertere en fuldt finansieret skattelettelse til øgede offentlige udgifter uden efterfølgende at skulle hen og finde finansieringen et andet sted.
Det lader sig bare ikke gøre.
Derfor er skattereformen indrettet således, at den virker både på kort og på lang sigt.
Der er en række ordførere, der undervejs har nævnt noget om forhandlingsforløbet vedrørende skattereformen.
Se, efter valget i 2007 var der en række partier, der tilrådede og anbefalede regeringen at række hånden ud til et samarbejde, som også ville inkludere, at vi tog fat på en skattekommission, som ikke havde stået i vores valgprogram, og som vi satte nogle andre grænser for end de grænser, som oppositionen egentlig havde foreslået.
Men vi rakte hånden ud til et samarbejde ved at tage nogle af de ideer med, som ikke var vores, men andre partiers.
Det er så det, som vi i dag oplever at blive kritiseret for.
Det er blevet nævnt, at det var utroværdigt, at vi rakte hånden ud til et samarbejde.
Men da det så kom, og da regeringens udspil efterfølgende kom, måtte vi bare konstatere, at den usikkerhed for boligejernes økonomi, som jeg nævnte før, var til stede.
Og det gav os anledning til i regeringen at gøre vores stilling op og opstille tre klare krav for det videre forhandlingsforløb.
På samme måde som SR-regeringen gjorde i 1993, havde vi brug for at lave en kickstart ind i dansk økonomi i 2010, og derfor var en af vores forudsætninger, at den skulle være underfinansieret.
Vi havde ikke sagt noget om med hvor meget, om det skulle være det ene beløb eller det andet beløb.
Det var naturligvis noget, som de partier, der ville forhandle med os, skulle have indflydelse på.
Vi sagde, at det skulle gå hurtigt, fordi vi kunne mærke, at den usikkerhed, der var om borgernes økonomi, var med til at fastlåse nogle ting: boligmarkedet yderligere, forbrugertilliden, lysten til at investere.
Derfor var det vigtigt hurtigt at få afklaret det politiske forhandlingsforløb.
Endelig skulle det være sådan, at når vi så var færdige med at forhandle, når vi havde givet og taget i forhold til de ønsker, partierne måtte have, skulle vi være enige om, at der var skattestop derfra.
Det anså vi ikke for at være et voldsomt kontroversielt bud, eftersom Socialdemokratiet jo havde bekendt sig til og havde sagt, at de i mangel af initiativ og lyst til at foreslå noget bedre end regeringen jo havde adopteret regeringens skattestop.
Det anså vi ikke for at være det store problem, da SF jo holdningsmæssigt flyttede sig så hurtigt, at hvis der opstod mulighed for at kunne fremstå som endnu mere lysten efter en regeringspost, ja, så ville der nok også være et lys der.
Vi kan godt forstå, at Det Radikale Venstre måske havde et problem på det område, men da Det Radikale Venstre jo normalt bare vil være et parti, som kommer ind i forhandlinger med en vis fleksibilitet, var det faktisk vores udgangspunkt, at de tre krav ville det være muligt at få afklaret hurtigt, så vi kunne komme videre.
Vi blev mødt med en surhed, som jeg ikke har set i noget forhandlingslokale før og forhåbentlig aldrig ser igen, fra S' og SF's side, hvor man nærmest demonstrativt, selv om vi trods alt havde en drøftelse, der strakte sig over tre kvarter, nægtede at få skænket kaffe i sin kaffekop, således at man bagefter kunne gå ud og sige til journalisterne: Det gik så stærkt, at jeg ikke kunne nå at få en kop kaffe.
Der blev forsøgt flere gange fra ministrenes side nærmest at hælde kaffen op, så vi trods alt kunne vise en vis form for imødekommenhed.
Der blev sagt fra socialdemokratisk side, dagen før forhandlingerne startede, at de overhovedet ikke glædede sig til forhandlingerne, for det var garanteret både kold kaffe og tørt brød, der ville være på bordet.
Derfor sørgede vi for, at der løbende var frisk, varm kaffe, og der var indkøbt nogle chokoladecroissanter - som man garanteret vil kunne finde et bilag på, og som andre bilagsordførere fra Socialdemokratiet vil muntre sig over senere hen - for at tilbyde det bedste af det bedste, for ligesom at sikre en god og positiv ånd.
Men da man nu havde fået at vide af sine spindoktorer hjemmefra, at man bagefter skulle kunne sige, at det gik så stærkt, at man ikke kunne nå at drikke en kop kaffe, var det indgangsvinklen.
Det faldt så lidt til jorden, da SF's gruppeformand, lige efter at sætningen om, at det gik så stærkt, at man ikke kunne nå at drikke en kop kaffe, var udtalt, kom med tilføjelsen, at det kunne han ikke forstå, for han nåede at få tre kopper undervejs.
Det var altså en planlagt surhed.
Jeg er meget ked af, at også Det Radikale Venstre valgte at gå allerede efter det første forhandlingsmøde.
Jeg tror, at det ville have været nyttigt for Danmark at få en skattereform, som også inkluderede Det Radikale Venstre med de ganske fornuftige og i modsætning til andre partier meget præcise tanker, som Det Radikale Venstre har præsenteret på skatteområdet.
Jeg er ked af, at det ikke var muligt.
Det var en skam.
Men vi må jo sige, at hvis vi havde ventet, til partierne havde gjort sig klart, hvad de ville på skatteområdet, ja, så havde vi siddet med nok efterhånden noget koldere kaffe og lidt mere tørt brød i Finansministeriet, for vi har end ikke i dag, 2 måneder efter det første forhandlingsmøde, set et eneste bud på, hvad det var, S og SF gerne ville.
Et andet element, som ordførerne har fremhævet, har været, at den her skattereform er hastværk, at den er hastet igennem under dårlige og umulige arbejdsvilkår, og det har pudsigt nok i høj grad været Socialdemokratiets og Det Radikale Venstres ordførere, der har fremført et sådant synspunkt.
Det bringer mig frem til den gode læsning, jeg har haft tid til.
Da der ikke var så meget nyt under solen fra Socialdemokratiets ordførers side, kunne jeg bruge tiden til at genopfriske, hvordan verden så ud i foråret 1998, da man helt klart i perioden op til den 18. maj ikke mente, at der var behov for noget skattemæssigt indgreb.
Det sagde man tydeligt: Der var ingen aktuelle planer.
Det var status til og med den 18. maj.
Den 2. juni fremlagde man så pinsepakken.
Den 2. juni blev lovforslagene præsenteret i Folketingssalen.
Den 4. juni - 2 dage efter -
blev den daværende oppositions ordfører budt den opgave at stå og forholde sig til et dybt kompliceret skatteforslag.
Og dengang var der ikke nogen snak om, at det var kompliceret.
Næ, oppositionens ordfører undskyldte sig, hvis der skulle være en enkelt unøjagtighed, og håbede, at der ville blive båret over med det, men der var ingen anklage mod regeringen om, at det her var hastværk.
Det blev fremsat den 2. juni, førstebehandlet den 4. juni og vedtaget den 26. juni 2006.
Vi fremlægger det udspil åbent og ærligt den 2. februar.
Vi laver en aftale den 1. marts.
Vi har fremsat lovforslagene den 22. april, og vi førstebehandler dem i dag.
Til de ordførere fra Socialdemokratiet og Det Radikale Venstre, der mener, at den her pakke bliver hastet igennem, anbefaler jeg et historiekursus eller bare en genopfriskning af det, man selv var med til at gennemføre.
Jeg synes, at debatten i dag har været en mærkelig ikkedebat, en debat, som ligesom har været ført med et forsøg på at lade være med at sige noget.
Og jeg må sige, at den optræden, som den socialdemokratiske ordfører havde på talerstolen under sin ordførertale i dag og især under debatten lige efterfølgende, har været den mest pinlige optræden, jeg har oplevet i de 11 år, jeg har siddet i Folketinget.
Jeg er skuffet over det, og det er jeg, fordi jeg havde forventet meget mere end en sådan arrogant og nedladende holdning over for de helt konkrete spørgsmål, der er blevet stillet, til, hvad Socialdemokratiet måtte have af konkret skattepolitik.
Vi har hverken kunnet få svar på, hvad man selv ville foreslå, eller hvad man ville tage ud af den skattereform, der er lagt frem.
Det har været stik i alle retninger.
Der er en skatteordfører for Socialdemokratiet, der siger, at reformen gør for lidt for klimaet, og der har været ordførere fra Socialdemokratiet, der har sagt, at den gør alt for meget, for det, vi tager fat på, der gør noget ved klimaet, er jo alt for voldsomt.
Der er en arbejdsmarkedsordfører, som støtter regeringens forslag om at begrænse rejsefradragsreglerne, og der har været en socialdemokratisk ordfører, der her i dag har foreslået, at vi skulle tage det helt af bordet.
Der har været en ligestillingsordfører, som på den ene side ønskede ligestilling i skattedebatten, men på den anden side ikke ønskede at gennemføre noget forslag, for mig bekendt mener Socialdemokratiet stadig væk ikke, at vi skal lave kønsdiskriminering i skattelovgivningen og lave skattelovgivningen kønsdefineret.
Så der er meldinger, der stritter i alle retninger, og intet klarsyn over, hvad Socialdemokratiet vil.
Det nytter ikke noget at spørge til Socialdemokratiets politik; det var ordene, citeret efter hukommelsen, fra hr. Nick Hækkerup.
Nej, det nytter jo ikke noget, for jeg er bange for, at der ikke er nogen politik, og derfor har det været en debat, der har været pinlig for folkestyret.
For få år siden var Socialdemokratiet et regeringsdueligt parti, og nu sejler det rundt som et forslået ringvrag uden retning og uden politik.
Det er jo sådan, at hr. Frank Aaen flere gange er fremkommet med en henvisning, bl.a. til pinsepakken, om, at man da sikrede økonomisk fremgang for alle indkomstgrupper.
Ja, det fremgår jo også af lovforslaget, at det sikres med skattereformen, som vi vedtager.
Dengang var hr. Frank Aaen af den opfattelse, at hvis bare man sikrede en indkomstfremgang til alle grupper, var det fint.
For sagen er netop, at der med den her skattereform er lettelser på indkomstbeskatningen og en fremgang i rådighedsbeløbet til alle indkomstgrupperne.
Uanset hvilken af de familietyper, vi har lavet beregninger på, er der en indkomstfremgang, netop fordi vi tager finansieringen fra nogle af dem, der får de største glæder af skattereformen, og så i høj grad fra erhvervslivet.
Der er fremgang for alle grupper, samtidig med at reformens adfærdsændringer, det, at vi får mere arbejdskraft, er med til at styrke velfærden og dermed gøre, at vi bedre kan tage hånd om lige præcis de svageste i samfundet.
Det er blevet sagt, at lejerne vil mærke forandringerne i skattereformen.
Ja, det vil de - i form af flere penge mellem hænderne.
SF sagde, at ændringerne for lejerne var noget, der ville komme som en tyv om natten.
Hvis man skal bruge det billedsprog, må jeg sige, at det er den første tyv, jeg har hørt om, der dirker låsen op, lister sig ind igennem huset i nattens mulm og mørke og lægger penge på natbordet til ejerne.
Vi sikrer, at de har et større rådighedsbeløb, ved at vedtage det, ved at stemme for, end hvis man vælger at gøre, som jeg forudser at hr. Jesper Petersen gør, nemlig at stemme imod skattereformen.
Ved at man stemmer imod, får lejerne færre penge og ikke flere penge.
Det er sådan, at Det Radikale Venstre nævnte spørgsmålet om pinsepakken; det har jeg været inde på.
Derudover blev der også nævnt en uforståenhed omkring det, at kontrol skulle give flere midler.
Og jeg tror, at Enhedslisten tog helt fejl på spørgsmålet om det, at man kunne medfinansiere gennem skattekontrol, og at det var et spørgsmål om, at nu skulle man spare i skat.
Næ, uanset hvad der sker med skattereformen her, ændrer det ikke en tøddel ved SKAT's økonomi.
Det, der er sagen, er, at der i et af de lovforslag, vi skal behandle i morgen, L 201, er en lang række initiativer, som sikrer, at medarbejderne i SKAT mere effektivt kan kontrollere.
Det er initiativer, som sikrer, at den skattebetaling, der er fra danskerne, er mere retfærdig, fordi den er mere præcis; det er initiativer, som sikrer, at der for nogle af dem, som har kunnet benytte mulighederne for eventuelt at have en restskat, de først indbetalte senere, fremadrettet er en rentebetaling.
Det er med til at finansiere.
Det er ikke fugle på taget; det er helt konkret lovgivning.
Og vi skal behandle det i morgen, så jeg forventer egentlig, at skatteordførerne i morgen har læst på lovforslaget.
Det eneste, jeg overhovedet har kunnet finde og være enig med hr. Frank Aaen om, er, at det tegner til, at oppositionen nu er ved at være enige omkring skat.
Det tegner faktisk et ganske klart billede af, at Enhedslisten og SF og Socialdemokratiet er meget enige om, hvilken kurs der skal lægges i skattepolitikken, nemlig en kurs, der er stik modsat af at lade danskerne disponere frit over deres egne penge, og en kurs, der går i retning af, at staten skal lægge sig tungere på at beslutte, hvad værdierne og velstanden i Danmark skal bruges til, og som skal gå væk fra at gennemføre alt det, som er med til at styrke velfærden, og alt det, som er med til at øge arbejdsudbuddet.
Det gør regeringen.
Jeg håber, at oppositionen engang får tid og mandshjerte til at gøre det.