Tom Behnke (KF), 2012-04-17:
Fra De Konservatives side er vi ikke så bekymret for det her lovforslag, for det, der gør sig gældende, er, at i forhold til kommunernes serviceniveau og i forhold til valg af løsning, sker der alene det, at man lovfæster retspraksis.
Det er ikke – som Enhedslistens ordfører, fru Stine Brix, mente – at man nu lovfæster lov.
For efterhånden som noget udvikler sig, kan det være godt, at vi her i Folketinget ligesom konfirmerer tingene og siger, at det er sådan, det er tænkt.
Kommunerne handler rigtigt, og ankenævn og ankestyrelser træffer de rigtige afgørelser, og nu skriver vi det så ind i loven, så vi er enige om, at det er det, der gør sig gældende.
Når vi fra Konservatives side støtter det her, er det, fordi vi synes, at den praksis, der er i øjeblikket, er den rigtige.
Vi er også tilfredse med, at ministeren bare for en sikkerheds skyld har bebudet, at Ankestyrelsen vil følge med i, om kommunerne nu på grund af det her lovforslag ændrer praksis derude, for det er jo ikke meningen.
Det er ikke meningen, at der skal være en ny orden, tværtimod.
Det her er en lovfæstelse af gældende praksis, og det bliver fulgt nøje, hvilket vi er meget tilfredse med.
For os som konservative er det afgørende vigtigt, når vi taler om de borgere, der har brug for hjælp af den ene eller den anden art, at man laver en meget konkret og individuel vurdering af den enkelte borgers behov for hjælp, og at man sætter ind med den rigtige hjælp.
Det er helt afgørende.
Men det er også vigtigt, at man – i det omfang der findes flere forskellige hensigtsmæssige og rigtige løsninger – har mulighed for at vælge den løsning, der også økonomisk er mest hensigtsmæssig.
Det er der jo ikke noget som helst odiøst i, og det er i øvrigt den måde, det foregår på derude.
Man kunne måske runde det her punkt af med at sige, at hvis det var sådan, at Enhedslisten virkelig fik sin vilje, og man delte forslaget op og teoretisk forestillede sig, at den del af forslaget ville bortfalde, så ville vi stå i en helt ny situation, hvor kommunerne ikke måtte tage et økonomisk hensyn, så borgerne – uanset om der fandtes to fuldstændig ligestillede tilbud – ville kunne forlange at få det dyreste.
Og jeg tror, at end ikke Enhedslisten er indstillet på, at det skal være sådan.
Jeg tror faktisk, at Enhedslisten ligesom vi er indstillet på, at gældende praksis skal fortsætte, og det er det, der sker med lovforslaget.
Så er der hele spørgsmålet om refusion i anbringelsessager.
Her har jeg tidligere givet udtryk for, at jeg er enig med den nuværende socialminister i, at der bør være en større solidaritet mellem kommunerne, når vi taler om sager, der er store og omfattende, enten fordi de er økonomisk tunge, eller fordi der er tale om større børneflokke.
Og grunden til, at jeg allerede dengang var meget enig med den nuværende socialdemokratiske socialminister, var jo, at også den tidligere konservative socialminister var fremme med de her tanker, og det er jo en videreførelse af det, så det er vi fra Konservatives side helt enige i.
Det må være sådan, at kommunerne i højere grad er solidariske med hinanden, så en enkelt meget omfattende eller meget dyr sag i en enkelt kommune ikke skal vælte hele den kommunes økonomi.
Der må man stå mere sammen.
Vi har så siddet og kigget lidt på den nuværende ministers forslag om, at reglen kun skal træde i kraft, hvis der er tale om fire børn eller flere, og spørgsmålet er, om det er hensigtsmæssigt.
Vi kunne jo prøve at spørge ind til det og prøve at høre, om der er nogle økonomiske beregninger på, hvad ministerens forslag får af konsekvenser, i forhold til hvis vi satte grænsen et andet sted.
Vi er jo enige i intentionerne, og vi er enige med ministeren i, at vi bør gøre noget her for at lette de her sager og for at sikre børnenes tarv.
Det er jo det, det drejer sig om, nemlig at kommunerne vælger den rigtige løsning, også selv om den rigtige løsning er en dyr løsning.
Så vi er enige i målet, men vi vil gerne spørge ind til refusionsordningerne og blive lidt klogere på, hvorfor man lige er landet på fire børn eller flere, og vi vil også spørge ind til, hvad motivationen er for, at beløbsgrænsen, som jo gælder uanset hvad, bliver sat ned fra de nuværende ca. 900.000 til ca. 700.000.
Jeg synes ikke, det er så grundigt beskrevet i bemærkningerne til lovforslaget, som man kunne ønske sig.
Men det må vi se på under udvalgsbehandlingen.
Under alle omstændigheder er vi fra Konservatives side positive over for forslaget – et forslag, som alene lovfæster gældende retspraksis.