Johs. Poulsen (RV), 2010-06-01:
Jeg vil her ved andenbehandlingen af lovforslaget om etablering af et testcenter i Østerild tillade mig at starte med at citere en avisleder i en af Danmarks største aviser, der er kendt for at være en af den borgerlige regerings stærke støtter, nemlig Jyllands-Posten, der for få dage siden skrev: »Det er ikke noget, statsminister Lars Løkke Rasmussen har gjort et stort nummer ud af, men Danmark har faktisk fået en minister for miljøødelæggelser. Selv samme minister kunne passende betitles ”minister for manipulation og magtarrogance”, men på den post ville hun være i skarp konkurrence med flere af sine kolleger.
Ingen nævnt, ingen glemt.
Enhver, der følger med i medierne, konfronteres dagligt med borgerlige ministre, som ganske har mistet fornemmelsen for deres hele eksistensberettigelse: At de skulle være folkets tjenere.
« Det her er jo ikke noget, jeg siger.
Jeg læser op og citerer fra en af Danmarks største aviser, Jyllands-Postens leder, for ganske kort tid siden, og man kan jo godt spørge sig selv, hvad der får dem til at skrive en leder af den her karakter.
Set med mine øjne er der ikke tvivl om, hvad det er.
Inden man overhovedet har beskæftiget sig med, hvad mulighederne reelt er, hvis man kigger ud over hele landet, inden man overhovedet har beskæftiget sig med, hvad de mulige alternative kunne være, og hvordan de kunne se ud, træffer man en beslutning.
Man skriver altså facit tilbage i september-oktober 2009, og så sætter man sin daværende miljøminister efterfulgt af den nuværende miljøminister til at føre opgaven ud i livet.
Man har med andre ord valgt en fremgangsmåde, hvor man først skriver facit, og dernæst har man lavet de regnestykker, der skulle passe til facit.
Det er ikke tilfredsstillende.
På den indholdsmæssige side må man også sige, at man tilbage i 2009 valgte en navngiven lokalitet, som altså var et af de få steder, der er tilbage i Danmark, hvor vi rent faktisk kan opleve stilhed og mørke, og som regeringen selv i deres arbejde med naturkanonen havde udpeget som et af den danske naturs særprægede områder, som var valgt til at være med i kanonen, fordi det havde en særlig stor værdi.
På samme tidspunkt havde man udvalgt det til at være med i det.
Det siger jo noget om, at man i hvert fald indholdsmæssigt står med noget, der er helt uacceptabelt.
Angående processen har jeg allerede antydet, at der har man haft en proces, der handlede om at lave regnestykkerne, efter at facit var skrevet.
Vi så det meget tydeligt i forhandlingsforløbet først og fremmest omkring det at forsøge at få opstillet alternativer til Østerild.
Det har aldrig været regeringens ønske at opstille alternativer.
Regeringen har ikke prøvet på det på noget tidspunkt.
Man har lavet en screening i forbindelse med VVM-undersøgelsen i Østerild, og den screening konkluderede man sagde, at der ikke var andre steder, den kunne placeres.
Presset af primært Danmarks Naturfredningsforening laver man så to alternative undersøgelser på Kallesmærsk Hede og ved Stauning, og da man når til at vurdere dem, er situationen den ganske enkle, at ministeren siger, at det ikke kan lade sig gøre både at have en lufthavn i området ved Stauning og samtidig have et testcenter.
Da det bliver undersøgt til bunds, viser det sig, at det ikke holder.
Da det viser sig, at det argument så ikke holder – altså at lufthavnen skal nedlægges, hvis der skal være et testcenter, som altså er det argument, man har fremført på baggrund af undersøgelsen – opfinder man et nyt argument, der går på antallet af ekspropriationer.
Her viser ministerens egen såkaldte alternative rapport, der altså først kommer til veje i den allersidste fase, bl.a. også fordi S og SF går ind i en aftale om det, 118 ekspropriationer – det står sort på hvidt – som det mindste, hvis man skal gennemføre det.
Men også der kan man pille tallene fra hinanden og med sikkerhed komme ned på omkring 30, og hvis man så i øvrigt anvender samme målemetode, som man gør i Østerild, kan man komme endnu længere ned.
Der stopper sagaen, der stopper historien, fordi ministeren så ikke vil gå længere i tegningen af et muligt alternativ.
Virkeligheden er jo, at hvis man havde undersøgt også det til bunds, ville man kunne være nået frem til et billede, der viste, at der var alternativer.
Under alle omstændigheder handler alternativdiskussionen om, hvorvidt man vil skrue på forskellige parametre i sammenhængen.
Så dette er kort sagt historien om et lovforslag, som både indholdsmæssigt og procesmæssigt efter vores opfattelse er skandaløst i sin udformning, og det er meget, meget trist at konstatere.