Søren Søndergaard (EL), 2016-05-27:
Jeg vil starte med at sige tak til SF for forslaget.
Det kan vi støtte, også selv om vi i udvalgsarbejdet er villige til både at klippe en hæl og en tå for at få et bredt flertal for at komme i det mindste ét skridt videre i opklaringen af den her forfærdelige forbrydelse.
For lad os sige det klart: Branden på Scandinavian Star var ikke nogen ulykke, det var ikke noget uheld, det var en forbrydelse – en forbrydelse, som kostede 159 mennesker livet, og som er den alvorligste kendte forbrydelse i Skandinavien siden anden verdenskrig.
Trods alvoren stod opklaringsarbejdet meget tilbage at ønske for nu at sige det mildt.
F.eks. blev helt oplagte spor ikke efterforsket, hverken af de norske eller af de danske myndigheder.
Men mange slog sig alligevel til tåls, for der blev jo, justitsminister, udpeget en gerningsmand.
Mange pårørende og mange, som havde arbejde med sagen kunne ikke helt forstå det.
De kunne ikke få det til at passe sammen, men de resignerede.
Myndighederne måtte jo vide noget, som ikke var almindelig tilgængeligt.
Denne illusion bristede i 2014, da norsk politi måtte erkende, at de ikke havde noget som helst konkret bevis mod den pågældende mand – intet, absolut intet.
Grundlæggende set var han ikke mere mistænkt end alle andre om bord på skibet den skæbnesvangre nat.
Derfor har de norske myndigheder igangsat en ny undersøgelse.
Det er også derfor, vi diskuterer situationen her i dag.
Vi står ikke med en opklaret forbrydelse, vi står med et uopklaret mord på 159 mennesker, og derfor tilsiger enhver anstændighed selvfølgelig, at vi går tilbage og tager et kritisk blik på den del af den samlede undersøgelse, som de danske myndigheder var involveret i, både for at se, om der er nogle konklusioner, som skal ændres i det nye lys, og især – især – for at sikre, at alle relevante oplysninger og ressourcepersoner øjeblikkeligt bliver stillet til rådighed for de norske myndigheder og deres undersøgelse.
Det er vores selvstændige ansvar.
Desværre må vi konstatere, at det ikke er det, der er sket, og vi har et meget konkret eksempel.
I juli 2014 rettede skibsinspektør Flemming Thue Jensen en henvendelse til Søfartsstyrelsen.
Flemming Thue Jensen var ikke en hr. hvem som helst.
Han var en af de første, som kom om bord efter branden og havde derfor et unikt førstehåndsindtryk.
Som udgangspunkt måtte hans oplysninger derfor anses for at være utrolig relevante for den fornyede efterforskning, som de norske myndigheder igangsatte i 2014, og som netop var udgangspunktet for Flemming Thue Jensens henvendelse.
På den ene side havde vi altså et førstehåndsvidne, som gerne ville af med oplysninger, på den anden side havde vi en norsk efterforskning, som ønskede at få oplysninger.
Og vi ved præcis, hvor den gruppe, som blokerede oplysningerne, er.
De er et eller andet sted i Søfartsstyrelsen, hos Rigsadvokaten, rigsadvokaturen, eller i Justitsministeriet.
Et af de tre steder eller nogle af de tre steder i forening traf man en beslutning om, at de oplysninger, som Flemming Thue Jensen ønskede skulle gå videre, blev blokeret fra at gå videre.
Det er jo en meget alvorlig sag.
For det fører til et meget enkelt spørgsmål: Hvor mange andre oplysninger ligger rundtomkring hos de danske myndigheder og hos tidligere ansatte, som ikke er blevet videreformidlet til den norske undersøgelse?
Hvor mange ligger der?
Det spørgsmål må selvfølgelig afklares, for så længe det svæver i uvished, så længe er Danmark ikke en del af opklaringen af Skandinaviens værste forbrydelse 70 år, så længe er vi tværtimod en del af problemet.