Martin Lidegaard (RV), 2014-10-24:
Mange tak.
Og først og fremmest tusind tak til Folketingets partier for en god debat og den meget brede støtte til dansk tiltrædelse af associeringsaftalerne med Georgien, Moldova og Ukraine.
En særlig tak til de to debutordførere, som jeg synes begge to leverede en meget indholdsrig og interessant ordførertale.
Ved 25-årsmarkeringen for Murens fald lever vi atter i en tid, hvor rå magt sætter territoriale grænser og landes ret til fredelig selvbestemmelse er under pres, uanset om vi kan lide det eller ej.
Med aftalerne understreger vi vores støtte og opbakning til, at Georgien, Moldova og Ukraine selv vælger deres fremtid.
De understreger vores støtte til reformer til gavn for landenes befolkninger og til, at deres befolkninger ligesom vi har ret til at træffe frie valg uden krav om at respektere såkaldte geopolitiske interessesfærer.
Vi skal selvfølgelig lytte til Ruslands bekymringer, men vores associeringsaftaler må aldrig blive skrevet efter et russisk diktat.
De er bilaterale anliggender mellem os og de tre lande.
Jeg besøger selv både Ukraine og Georgien igen her til november.
Jeg ser frem til at drøfte den politiske udvikling – og bekræfte dansk støtte til fortsatte reformer – med regeringerne i to lande, men selvfølgelig også med civilsamfundet: Hvordan ser de deres landes fremtid?
Hvordan finder vi balancen?
Hvordan finder vi forsoning mellem de russisk- og de europæiskvendte kræfter?
Der har været flere interessante kommentarer i den her debat, som jeg afslutningsvis lige vil kommentere.
Venstres ordfører, Jakob Ellemann-Jensen, bemærker helt berettiget, synes jeg, at det er ærgerligt, at vi nu har underskrevet en associeringsaftale med Ukraine, som så er blevet udsat til først at få effekt den 1. januar 2016.
Det synes jeg sådan set også.
Men jeg synes, det er værd at bemærke, at det jo er et skridt, EU har taget, fordi vi blev bedt om det fra ukrainsk side, fordi præsident Porosjenko vurderede, at det var det, der gav ham de bedste kort på hånden i forhold til at finde den balance – den meget svære balance fristes jeg til at sige – som han skal finde internt i Ukraine.
Og jeg synes, det var svært for EU at gøre andet end at respektere den anbefaling.
Jeg synes også, det er vigtigt at bemærke, at selv om associeringsaftalen først træder fuldt i kraft den 1. januar, så træder den del, der handler om, at EU åbner sine markeder for Ukraine, i kraft med det samme.
Og det vil sige, at ukrainsk erhvervsliv og ukrainske producenter altså får mulighed for at afsætte deres produkter allerede nu, og det giver jo et godt økonomisk perspektiv for Ukraine.
Så nævner Jacob Lund fra Socialdemokratiet meget rigtigt, at der ikke findes nogen snuptagsløsninger i det her spørgsmål.
Det er en lang rejse, som de her tre lande nu har startet, og endestationen ligger langt ude i fremtiden.
Men netop derfor må jeg sige til både Dansk Folkeparti og Enhedslisten, at jeg sådan set opfatter EU som den dynamiske drivkraft, der i øjeblikket trækker de lande i den rigtige retning, ikke fordi EU tvinger landene til det, ikke fordi EU mod befolkningerne – sagt til hr. Nikolaj Villumsen – forsøger at trække noget ned over hovedet på dem, men fordi Ukraine og Georgien og Moldova ligesom de ti lande fra Østeuropa, der blev medlemmer for 10 år siden, kigger ind på en samfundsmodel i EU, hvor velstanden er højere, hvor demokratiet fungerer, hvor korruptionen er langt, langt mindre, hvor retsvæsenet er reformeret, hvor det kort og godt er et bedre sted at leve end der, hvor de bor nu.
Den magnet, som EU er i den sammenhæng, er en magnet, som de lande under ingen omstændigheder kan undvære.
Og det er noget, som deres befolkninger ønsker.
Det jo ikke EU, der siger til de her lande: Nu skal I være medlem af EU.
Det er jo befolkningerne selv, der har et meget, meget stærkt ønske om at komme tættere på EU.
Og det, som både Dansk Folkeparti og Enhedslisten efterlyser – demokratiske reformer, mindre korruption, højere standarder for miljø og arbejdsmarked, velfungerende regeringer, hvilket vi selvfølgelig er helt enige om – er jo lige præcis det, som de aftaler, vi forhandler i dag, handler om.
Den ene del er: I får lov til at handle med os, og vi vil også gerne handle med jer.
Men når man underskriver sådan en aftale med EU, så følger det altså med, at man rent faktisk gennemfører reformer inden for demokrati, antikorruption, forfatning osv. Nu vil jeg ikke geråde ud i en stor ideologisk diskussion med hr. Nikolaj Villumsen om liberalisme versus planøkonomi.
Men jeg tror nu godt, jeg tør sige, at en af de udfordringer, der har været i et land som Ukraine, jo har været, at f.eks. hele energisektoren har været fedtet ind i en stats- og planøkonomisk styring, der har gødet korruptionen, der har gødet korrupte politikere, der har gjort, at Ukraine måske er – og det siger ikke så lidt – det mest mishandlede land rent politisk set, som vi har i det tidligere sovjetområde.
Tanken om, at man nu kommer ind og siger: Lad os nu få ryddet op, så der ikke er de her meget tætte bånd mellem det politiske system og de enorme økonomiske interesser i Ukraine, er sund, uanset hvor man befinder sig på højre-venstre-skalaen.
Det er da helt nødvendige økonomiske reformer, som man slet ikke kan undvære.
Jeg er enig med hr. Nikolaj Villumsen i, at det her bliver svært, fordi en del af det jo er, f.eks. når vi snakker energipriser, at de kunstigt meget, meget høje subsidier, man har givet, bliver vi nødt til gradvis at afskaffe.
Det er jo ikke rart, hvis man er almindelig ukrainsk borger.
Og derfor bliver vi nødt til at have et langt tidsperspektiv på det, og man bliver selvfølgelig også nødt til at iværksætte sociale reformer samtidig, der gør det muligt for ukrainske familier at komme igennem det her.
Men selvfølgelig er det uholdbart, at så stor en del af statsbudgettet i Ukraine går til kunstigt at holde energipriserne nede, ligesom det heller ikke går, at Rusland, og det er jo det, der er sket, i et eller andet omfang har bestukket Ukraine med lave energipriser – for at beholde Ukraine inde i folden så at sige.
Hver gang jeg besøger Ukraine, får jeg den fornemmelse, at det her er et land, der skal reformere alt.
Man får fornemmelsen af, at selv om det nogle gange er svært at være politiker i Danmark, selv om der også nogle gange er svære ting at tage stilling til her, så er det godt nok en noget anden sag end det, man står over for at skulle reformere i Ukraine.
Og jeg tør godt efter bare 10 måneder som udenrigsminister – og jeg ved ikke, hvor mange gange jeg har snakket med mine kollegaer fra de lande efterhånden, det gør jeg meget, meget tit – garantere for, at det eneste fyrtårn, det eneste lys i mørket, Ukraine, Georgien og Moldova har at navigere efter i den enorme opgave, der står foran dem, er de her aftaler.
Og derfor er det af afgørende betydning, at vi ikke slukker det lys.