Søren Pind (V), 2011-04-28:
Det Radikale Venstre har på ny fremsat et forslag om dobbelt statsborgerskab, som åbner for en principiel debat om statsborgerskabet og dets betydning.
Det er naturligvis en debat, som jeg hilser velkommen.
Et lignende forslag blev fremsat i april 2008 af Ny Alliance og genfremsat af Det Radikale Venstre i november 2008, så vi har allerede her i Folketingssalen haft en række drøftelser om spørgsmålet.
Der er tale om et vanskeligt spørgsmål, og det er derfor vigtigt, at vi nøje overvejer argumenterne for og imod dobbelt statsborgerskab i forhold til den enkelte borger såvel som i forhold til de lande, hvor den pågældende har statsborgerskab.
Det er netop denne udredning, som forslagsstillerne henviser til i bemærkningerne til forslaget, og som ganske glimrende skitserer nogle af de fordele og ulemper, der kan være forbundet med en accept af dobbelt statsborgerskab.
Som bekendt er det et grundlæggende princip i den danske indfødsretslovgivning, at dobbelt statsborgerskab skal begrænses, så vidt det er muligt.
Baggrunden herfor er, at det er den generelle politiske opfattelse, at statsborgerskabet betyder noget ganske særligt.
Statsborgerskabet er noget, vi bliver født med og vokser op med, og som er med til at forme vores identitet.
En person opnår et særligt loyalitetsforhold til det land, hvor den pågældende er statsborger.
Derfor er spørgsmålet om dobbelt statsborgerskab principielt.
Det Radikale Venstre henviser i sit forslag til et ønske om at bringe den danske indfødsretslovgivning på højde med de fleste europæiske landes lovgivninger på området, således at også den danske lovgivning tager højde for den øgede bevægelighed af personer over landegrænserne, for stigningen i antallet af ægteskaber mellem personer af forskellige nationaliteter og for øget kulturel mangfoldighed.
Jeg er enig i, at globaliseringen har medført øget bevægelighed.
Det ser regeringen selvfølgelig positivt på, og det er vigtigt, at danske statsborgere er mobile og dermed kan bidrage til globaliseringen og til den vækst, der også kan følge i kølvandet på den.
Globaliseringen betyder, at mange danske statsborgere på grund af arbejde eller familiære forhold flytter til andre lande for at tage permanent bopæl dér, og jeg har stor sympati for, at disse personer kan have et ønske om at opnå statsborgerskab i det land, hvor de nu bor, uden derved at miste deres danske statsborgerskab.
En af fordelene ved dobbelt statsborgerskab er netop muligheden for at overføre dansk indfødsret til sine børn, og herudover kan det ikke udelukkes, at der i visse tredjelande vil være en nemmere adgang til at indrejse, når man er statsborger i landet.
Samtidig er jeg udmærket godt klar over, at danske statsborgere, uanset at de flytter permanent til f.eks. Amerika, stadig føler sig særdeles danske, fastholder den danske kultur, fortsat danser om juletræet og holder andre danske traditioner i hævd.
Men spørgsmålet om det dobbelte statsborgerskab er vanskeligt og skal overvejes nøje.
Globaliseringen og den øgede mobilitet betyder også, at mennesker i mange tilfælde kun slår sig ned i et andet land i en begrænset periode.
Mennesker er ekstremt mobile, og muligheden for at bevare mere end et statsborgerskab behøver derfor ikke i alle tilfælde at imødekomme nutidens behov.
Svaret på globaliseringen er ikke, at mennesker skal have flest mulige statsborgerskaber og dermed pas, afhængigt af hvor de arbejder på et givent tidspunkt.
Derimod forudsætter den øgede mobilitet, at nationale regler, f.eks. krav om bestridelse af job, adgang til bestyrelser m.v., i videst muligt omfang skal ændres, således at der ikke stilles krav om statsborgerskab i det pågældende land.
Det Radikale Venstre henviser også til, at udredningen af reglerne om dobbelt statsborgerskab konkluderer, at en videre accept af dobbelt statsborgerskab ikke har medført problemer for de lande, der giver mulighed for det i deres lovgivning, og at udredningen desuden dokumenterer, at fordelene ved at tillade dobbelt statsborgerskab langt overstiger ulemperne.
Når man argumenterer for og imod accept af dobbelt statsborgerskab, er det ikke blot et spørgsmål om at veje fordele og ulemper op mod hinanden.
Der er en relation – en relation til den danske indfødsretslovgivning – og der er mest af alt tale om et principielt spørgsmål.
Men i overvejelserne indgår naturligvis også de ulemper, udfordringer eller ligefrem direkte problemer, som personer med dobbelt statsborgerskab kan blive mødt af.
Jeg vil gerne pege på netop det forhold, at den enkelte kan stå over for problemer, som når den pågældendes ene hjemland ikke er i stand til at yde beskyttelse f.eks. i forbindelse med fængsling i den pågældendes andet statsborgerretsland.
Det betyder også, at et land som Amerika, som ellers generelt accepterer dobbelt statsborgerskab, advarer om, at dobbelt statsborgerskab kan medføre en række problemer for borgerne, og at dobbelt statsborgerskab derfor ikke kan anbefales som sådan.
I forlængelse heraf har Amerika i forhold til spørgsmålet om valgbarhed i flere lande på samme tid indsat en bestemmelse i lovgivningen, hvorefter det skal vurderes, om en amerikansk statsborger ved at blive valgt ind i et andet lands lovgivende forsamling derved har ønsket at frasige sig sit amerikanske statsborgerskab.
Jeg vil gerne først og fremmest slå fast, at erhvervelse af statsborgerskab i Danmark ikke er en del af og dermed ikke er det absolutte mål med integrationsprocessen.
Jeg er imidlertid enig i, at mange flygtninge og indvandrere med opholdstilladelse i Danmark ville føle en større samhørighed med landet, hvis de opnåede indfødsret.
Og netop gennem integrationsprocessen bliver de i stand til at kunne opfylde de betingelser, der stilles for erhvervelsen af dansk statsborgerskab.
Personer med dansk indfødsret har stemmeret, er valgbare ved folketingsvalg og har mulighed for at få udstedt dansk pas.
Der er altså tale om rettigheder, som kan være væsentlige faktorer for den individuelle persons samhørighedsfølelse med landet.
På den anden side er jeg af den opfattelse, at danske statsborgere med udenlandsk oprindelse, som har givet afkald på deres hidtidige statsborgerskab, vil have nemmere ved at knytte stærke bånd til Danmark og dermed integrere sig, end det er tilfældet for dem, som har bevaret deres hidtidige statsborgerskab.
Jeg vil også bemærke, at der kun stilles krav om løsning fra hidtidigt statsborgerskab, hvor det vurderes at være muligt eller hensigtsmæssigt.
Der gælder således en række undtagelser fra kravet om løsning fra hidtidigt statsborgerskab i forhold til udlændinge bosiddende i Danmark, som ansøger om dansk indfødsret.
Lad mig først og fremmest nævne, at mange af de udlændinge, som ansøger om indfødsret, kommer fra lande, hvor der sker automatisk fortabelse af statsborgerskabet ved erhvervelsen af et fremmed, ligesom tilfældet er i Danmark.
Herudover stilles der ikke løsningskrav over for ansøgere med flygtningestatus eller over for ansøgere fra lande, hvor erfaringen har vist, at det er umuligt eller forbundet med overordentlig store vanskeligheder at blive løst.
Har en ansøger dokumenteret at have gjort et seriøst, men forgæves forsøg på at blive løst, vil der heller ikke blive stillet løsningskrav.
Herudover accepterer regeringen i overensstemmelse med den europæiske konvention om statsborgerret dobbelt statsborgerskab for personer, der ved fødslen automatisk opnår dobbelt statsborgerskab.
Det er fortsat regeringens holdning, at man opnår et særligt tilhørsforhold og en særlig loyalitet over for det land, man er statsborger i.
Man kan derfor spørge sig selv, om det er hensigtsmæssigt at være nationalitetsmæssigt knyttet til mere end ét land.
Ud over de mere principielle betragtninger er der nemlig efter regeringens opfattelse også en række ulemper forbundet med dobbelt statsborgerskab.
F.eks. bør det som nævnt undgås, at en person gennem dobbelt statsborgerskab har stemmeret og valgbarhed i flere lande, og det er væsentligt, at det som udgangspunkt alene er personer, som fuldt ud har vedkendt sig at være danske, der kan stemme og stille op til et dansk folketingsvalg.
Imod dobbelt statsborgerskab taler også risikoen for, at familieretslovgivningen samt proces- og strafferetslovgivningen i flere lande kommer i konflikt med hinanden, og risikoen for ikke at kunne opnå diplomatisk beskyttelse af det ene land ved ophold i det andet land.
Jeg kan som eksempel nævne, at en person med dobbelt statsborgerskab, hvor det ene er dansk, efter omstændighederne vil kunne undgå retsforfølgning for en forbrydelse begået her i Danmark ved at flygte til sit andet hjemland, hvis dette land ikke har mulighed for eller ønsker at udlevere egne statsborgere eller at overtage retsforfølgningen.
Som et andet eksempel kan jeg også nævne, at vi har oplevet store vanskeligheder med at yde beskyttelse af danske statsborgere, som tillige har f.eks. tyrkisk statsborgerskab, ved en eventuel fængsling i Tyrkiet.
Danmark vil i et sådant tilfælde alene kunne yde beskyttelse af sine egne statsborgere, hvis det andet land, hvor den pågældende tillige er statsborger, accepterer, at Danmark yder den beskyttelse.
Udredningen fastslår som bekendt, at der er en tendens til, at flere lande i større eller mindre omfang accepterer dobbelt statsborgerskab.
Bl.a. accepterer Finland, Frankrig, Irland, Island, Italien, Luxembourg, Polen, Schweiz, Sverige og Storbritannien dobbelt statsborgerskab.
Af lande uden for Europa, der accepterer dobbelt statsborgerskab, kan blandt andre nævnes Australien, Canada og Amerika.
Blandt de lande, der som udgangspunkt ikke accepterer dobbelt statsborgerskab, kan ud over Danmark nævnes Holland, Norge, Østrig og Tyskland.
Tyskland accepterer dog dobbelt statsborgerskab for blandt andre EU-borgere.
Regeringen anerkender naturligvis, at andre lande accepterer dobbelt statsborgerskab, og vi undersøger som nævnt løbende udviklingen og overvejer på den baggrund fortsat argumenter for og imod dobbelt statsborgerskab.
Som det bl.a. fremgår af udredningen om reglerne for dobbelt statsborgerskab i Danmark, i andre lande og i forhold til internationale konventioner, har de lande, som har forladt princippet om at begrænse det og nu accepterer dobbelt statsborgerskab, erfaringer med, at de problemer, der kan være forbundet med dobbelt statsborgerskab, ikke er af væsentlig betydning, og at de ofte kan løses enten gennem internationale konventioner på området eller ved, at landene indbyrdes indgår samarbejdsaftaler på området.
De lande, som fastholder princippet, lægger vægt dels på principielle betragtninger, dels på betragtninger af mere praktisk karakter.
Regeringen er på linje med disse sidstnævnte, og regeringen kan på denne baggrund ikke støtte beslutningsforslaget.