Rune Lund (EL), 2007-05-15:
I dag er det jo sådan, at Folketinget på foranledning af Enhedslisten diskuterer EU’s såkaldte Lissabonstrategi.
Og Lissabonstrategien er jo en aftale mellem EU’s medlemslande, som har det overordnede meget umiddelbart sympatiske formål at skabe større vækst og flere arbejdspladser i hele EU.
Og hvem kan dog være imod det?
Samtidig er det også sådan, at Lissabonstrategien fungerer på den måde, at det er et mellemstatligt samarbejde, det er den såkaldte åbne koordinerende metode, hvor de enkelte lande mødes på lige fod med jævne intervaller, man opstiller nogle mål, nogle indikatorer, og så evaluerer man med jævne mellemrum.
Det er ikke en samarbejdsform, som vi ser det, på samme måde som man gør det på standardmåden i EU, om man så må sige, hvor det er den centralistiske metode med flertalsafgørelser, med en domstol, der i sidste ende kan banke landene på plads, kombineret med flertalsafgørelser og en centralisering af magten i Bruxelles.
Formen for samarbejdet er faktisk ganske fornuftig.
Det er ikke formen, der er problemet, det er indholdet i Lissabonstrategien, der er problemet.
Og derfor støtter vi heller ikke ethvert initiativ, blot fordi det tilsyneladende har et godt formål i forhold til den overskrift, som et initiativ måtte have, i dette tilfælde formålet med at skabe større vækst og flere arbejdspladser i hele EU.
Problemet med Lissabonstrategien er, sådan som den bliver fremlagt, og sådan som den bliver brugt i EU, at arbejdspladserne skal skabes gennem privatiseringer, de skal skabes gennem nedskæringer på de sociale ydelser.
Nu har to repræsentanter for regeringen stået heroppe og forklaret, hvordan Lissabonstrategien passer fint med de velfærdsreformer, der er blevet gennemført i Danmark.
Og der kan man sige, at det ligger i fin og naturlig forlængelse af det, for hvad er der sket med det velfærdsforlig, der blev lavet sidste sommer, lige inden sommerferien?
Der skete bl.a. det, at man hævede efterlønsalderen, tilbagetrækningsalderen, med 2 år.
En velfærdsforringelse, som ligger fint i forlængelse af den måde, som Lissabonstrategien bliver tænkt på og bliver diskuteret på.
Ideen er, at den slags forringelser skal kunne give et mere dynamisk arbejdsmarked med flere arbejdspladser og større økonomisk vækst, men det, det i stedet giver, er større usikkerhed i ansættelsesforholdene, lavere understøttelse, ringere pensionsforhold og i det hele taget en ringere velfærd, en borgerlig, en nyliberalistisk måde at tænke udvikling af velfærdssamfundet på.
Lissabonstrategien bliver så af regeringen, herunder beskæftigelsesministeren og finansministeren, fremlagt som en slags EU-udgave af den såkaldte danske model, flexicuritymodellen, men sagen er bare, at Lissabonstrategien ikke har særlig meget med flexicurity at gøre, altså en blanding af fleksibilitet og sikkerhed.
Det er mere en strategi, som handler om fleksibilitet og fleksibilitet, altså fleksibilitet uden sikkerhed.
Og det er også derfor, der går den lige linje fra Lissabonstrategien til sidste års velfærdsforlig og regeringens nedskæringer på den offentlige velfærd.
Det er altså ikke bare tekniske detaljer eller en hvilken som helst strategi, vi står her og diskuterer i dag, det er faktisk den overordnede ideologiske paraply for, hvilken vej de enkelte samfund i EU skal bevæge sig.
Og hvis man skal se på nogle af de konsekvenser, som Lissabonstrategien har ført med sig, så kan man se på den resolution, som venstrefløjsgruppen GUE/NGL har fremsat i Europa-Parlamentet her i dette forår.
Det er en rapport, som bl.a. viser, at Lissabonstrategien skubber til en udvikling, hvor virksomhedernes profit som andel af bruttonationalproduktet er den højeste i de sidste 25 år, lønninger, som andel af BNP har været støt faldende de seneste årtier.
I 1981 var den 75,3 pct.
I 2008 er den nede 66,7 pct.
Fra 2000 til 2005 steg EU’s samlede arbejdsløshed med en million, og 25 pct. arbejder uden faste arbejdstider, de arbejder på deltid eller på tidsbestemte kontrakter – usikre arbejdsforhold.
Uligheden er også steget.
Fordelingen mellem de 20 rigeste og de 20 fattigste i EU er vokset fra 4,5:1 til 4,8:1 siden år 2000.
Igen ser vi, hvordan uligheden stiger.
Vi ser, hvordan de, der har, får mere, og de, der har mindre, får endnu mindre.
Når man ser på, hvad der har gjort et land som Danmark, men også andre nordiske lande, konkurrencedygtige, så er det jo netop kombinationen af en høj grad af velfærd og dermed også et godt velfærdssystem kombineret med et fleksibelt arbejdsmarked.
Og den slags samfund kan man kun udvikle, hvis man har en strategi om at styrke velfærden, og ikke om at forringe velfærden.
Derfor vil jeg gerne på vegne af Enhedslisten oplæse følgende forslag til vedtagelse, som Enhedslisten mener, at Folketinget bør vedtage i dag:
Forslag til vedtagelse
»Idet Folketinget konstaterer, at EU’s Lissabonstrategi har medført større markedsgørelse og deraf følgende forringelser af offentlig velfærd i alle EU’s medlemslande, herunder en liberalisering af markedet for tjenesteydelser, større utryghed i ansættelsesforholdene samt lavere lønninger som andel af BNP, pålægger Folketinget regeringen at arbejde for, at Lissabonstrategien i stedet tager udgangspunkt i hvert enkelt medlemslands sociale ønsker og behov, herunder: – forbedring af sociale ydelser som dagpenge, kontanthjælp, folkepension m.v., herunder tilsvarende ordninger i alle de enkelte EUlande, – højere pensioner som alternativ til flere private pensionsopsparinger, – skabelse af et sygehusvæsen med lige og gratis adgang for alle som alternativ til private sygehuse og sundhedsforsikringer, – gratis uddannelse til alle, – mere offentlig styret forskning, – fremskaffe det nødvendige økonomiske grundlag for opfyldelsen af ovennævnte krav.«