Tom Behnke (KF), 2009-04-02:
Jeg synes, det er godt, at vi får rejst debatten om konflikten i Mellemøsten, men når man rejser en forespørgsel, hvor man i teksten direkte skriver: Hvilke initiativer vil regeringen tage for at stoppe Israels angreb på Gaza og for at hjælpe de mange civile, der er blevet ofre for de israelske angreb?
- så er det meget, meget ensidigt, og det er også uhørt ensidigt, for det er jo ikke kun den ene side i en konflikt; der er altid to parter eller flere.
Derfor er det uhørt ensidigt at rejse en forespørgselsdebat med en sådan ordlyd.
Den faktuelle virkelighed er jo, at Hamas fra Gaza har sendt i tusindvis af raketter ind i Israel - i tusindvis af raketter.
Derfor var Israel jo i sin gode ret til at forsvare sig selv, og det var præcis det, der skete: Hamas startede, og Israel slog igen.
De angreb, som Hamas foretog, var jo netop for at fremprovokere et modangreb.
Jeg kan ikke se det som noget som helst andet end, at angrebene var for at fremprovokere et modangreb med den klare dagsorden, at i det øjeblik, hvor det sker, vil det være utrolig nemt at rekruttere endnu flere til bevægelsen og til kampen.
Jeg tror også, at Hamas bevidst gemmer sig blandt civile, igen fordi når Israel så er nødt til at ramme derfra, hvor der bliver skudt, ved Hamas, at der uvægerligt kan risikere at opstå den situation, at civile mister livet, og straks kan de bruge det i propagandaøjemed til at sige: Prøv at se, hvor ond Israel er i sin offensiv.
Men der er jo tale om et dilemma - der er jo tale om et dilemma, for hvad skulle Israel ellers gøre?
Næh, det var de jo ikke.
Så et eller andet er man jo altså nødt til at foretage sig, og derfor er spørgsmålet altid: Hvad ville alternativet have været?
Alternativet ville jo ikke være evig fred.
Tværtimod tror jeg på, at det, at Israel nu efter meget, meget lang tålmodighed slog igen, faktisk er noget af det, der kan være med til ligesom at sige: Nu er det nok, og nu må begge parter besinde sig.
For i spørgsmålet om konflikten i Mellemøsten er man nødt til at gå på to ben og ikke ligesom Socialistisk Folkeparti anskue tingene meget, meget ensidigt og snævert, for konflikten er ikke ensidig, og løsningen af konflikten forudsætter, at begge parter vil freden.
Forudsætningen er, at begge vil løsningerne, som de er beskrevet i bl.a. »Køreplan for fred«.
Det er forudsætningen for, at der bliver fred, en varig fred.
Derfor må Hamas altså anerkende Israel som en selvstændig stat.
Det er en forudsætning for, at der bliver fred.
På den anden side må Israel jo stoppe bosættelserne og de ubegrundede ødelæggelser af boliger i Østjerusalem, selvfølgelig må de det.
Samtidig skal vi jo så gøre, hvad vi kan for at hjælpe den civile befolkning, altså ved at åbne grænserne for nødhjælp, åbne grænserne for humanitært udstyr, hjælpe med grænsekontrol til Egypten, hjælpe med at forhindre våbensmugling ind i Gaza osv.
Og vi skal fortsat bidrage til den fredelige løsning i alle de internationale fora, hvor vi kan - bl.a. i FN og EU - men jeg tror også, det er vigtigt, at vi, som ministeren sagde, forhandler og påvirker direkte i nogle bilaterale forhandlinger.
Forudsætningen for fred er gensidig respekt, gensidig anerkendelse, og derfor er det vigtigt at gå på to ben.
Derfor er det så ærgerligt, at forespørgslen i dag er stillet så ensidigt.
Jeg kan så nu her forstå, at Socialistisk Folkeparti støtter det forslag til vedtagelse, der er i dag.
Jeg kan forstå, at man altså på den måde har transformeret sig i løbet af en tre måneder, men jeg betragter det alene som en taktisk manøvre fra Socialistisk Folkepartis side, hvor man i disse dage prøver på at pakke sin egentlige politik væk for at opnå et andet mål end at få sin egen politik gennemført.
Det synes jeg også er fair nok, så skal man bare sige, at det er det, der gør sig gældende.
Når vi fra Konservativ side støtter forslaget til vedtagelse, som det er fremlagt i dag, er det, fordi det er et udtryk for konservativ politik.
Det står vi bag, og det stemmer vi for.