Jacob Jensen (V), 2010-09-07:
Nu ligger det måske nærmere hr. Ole Sohn at gå ud og låne penge, hvis man mangler dem.
Vi ønsker sådan set, at de midler, der er til rådighed, bliver brugt mere kvalificeret på lange stræk.
Vi har bl.a. kigget på folkeskolen og er i gang med et 360-graders-eftersyn, men vi har jo – for at svare på hr. Ole Sohns spørgsmål igen – lavet en aftale med kommuner og regioner, og det synes jeg egentlig vi skal anerkende.
Jeg synes, vi skal anerkende det arbejde, som de foretager sig, fordi de jo også godt ved, at det er den eneste vej frem.
Vi kan ikke bare blive ved med at stikke hånden dybere ned i skatteborgernes lommer.
Man kan jo stille det modsatte spørgsmål retorisk: Hvor dybt kan man stikke hånden i borgernes lommer for at fiske skattekroner op?
Ja, jeg har ikke set bunden endnu i forhold til de planer, som S og SF har fremlagt.
De laver verdensrekord i skattetryk, verdensrekord.
De vil hæve skatterne igen – på erhvervslivet, på danskerne, hele vejen rundt, og de har oven i købet taget en del af den plan med, som vi har fremlagt, for at finde finansiering til det.
Jeg har stor tillid til, at kommuner og regioner selvfølgelig lever op til de aftaler, som er blevet indgået.
For de er også godt klar over, at det er den eneste vej frem, hvis vi skal holde dansk økonomi i ro.
Det er nye tider efter krisen.
Danmark er en åben økonomi med en høj grad af samhandel med omverdenen.
Den internationale finanskrise har gjort, at vores samhandelspartnere ude i verden ikke har haft de samme muligheder for at købe vores varer som før.
Udenlandske investeringer har ikke i samme omfang været mulige at gennemføre i Danmark, ligesom den private efterspørgsel i Danmark ikke har haft samme omfang som tidligere.
Jeg tror i bund og grund, at danskerne er et snusfornuftigt folk.
Det kan gå for en tid, men på et tidspunkt siger kreditorerne stop.
Risikoen ved at låne familien Jensen flere penge vil være større, når indtægter og udgifter ikke hænger sammen.
Med en større risiko vil kreditorerne naturligvis også kræve en højere rente for lånene.
Familien Jensen kommer derfor til at bruge endnu flere penge af deres i forvejen pressede budget til at betale renter til banken i stedet for at kunne bruge pengene til at sikre familiens trivsel i hverdagen.
Derfor er det vigtigt for både familien Jensen og for hele det danske samfund, at indtægter og udgifter nærmer sig hinanden.
Der skal lægges en klar og troværdig plan for genopretningen af økonomien; en plan, som kreditorerne vel at mærke også tror på.
For det er ikke nok bare at komme med nogle fængende overskrifter og skinnende reklamer samt en forklaring til kreditorerne om, at vi nok skal finde pengene, men vi ved bare ikke helt hvordan.
Man bliver nødt til at tage fat om nældens rod, have mod til at reformere sit liv en smule og prioritere mellem de absolut nødvendige udgiftsposter og de lidt mindre nødvendige udgiftsposter og sikre, at pengene varer længst muligt.
Det er lige præcis det, som regeringens forslag til finanslov indebærer.
Danmark er kommet mere skånsomt igennem krisen end andre lande rundtomkring os og med langt færre menneskelige konsekvenser.
Det skyldes, at vi har kunnet føre en historisk ekspansiv finanspolitik, fordi regeringen, godt støttet af Dansk Folkeparti, i de gode år førte en ansvarlig økonomisk politik.
Vi lod os ikke lokke af venstrefløjens mange krav om et øget overforbrug, men vi betalte i stedet for af på vores statsgæld.
Det er lykkedes.
Ledigheden kom aldrig op på det ellers frygtede niveau, og i betragtning af at vi i Danmark kom fra en historisk lav ledighed, er det i sig selv en ganske flot præstation.
Det er derfor dybt ansvarligt, at regeringen og Dansk Folkeparti som de eneste partier påtog sig den opgave i foråret.
Det viser, at vi i Danmark har et politisk lederskab, der ikke bare gør det populære, men også gør det nødvendige og det ansvarlige.
Et klokkeklart resultat af regeringens krisehåndtering kan aflæses direkte i det danske rentespænd i forhold til den tyske rente, som er en af de laveste i hele Europa.
Regeringen har dermed skånet befolkningen og erhvervslivet for en strafrente, som andre befolkninger i Europa nu må trækkes med, fordi deres regeringer ikke magtede at gennemføre en ansvarlig og troværdig politik før og under krisen.
Der har gennem VK-regeringens levetid hvert eneste år været tildelt øgede ressourcer til offentlig borgernær velfærd.
2010 er ingen undtagelse.
Vi har tilmed mod til at omprioritere for 10 mia. kr., hvor områder som sundhed, unge i uddannelse og svage grupper bliver opprioriteret.
Til trods for venstrefløjens evindelige klagesang om nedskæringer, blodbad og massakre på den offentlige sektor har vi i dag den største offentlige sektor i verden, samtidig er sektoren blevet reformeret på afgørende strækninger, så ressourcerne kan anvendes endnu mere kvalificeret.
Det høje niveau bevarer vi også i de kommende år.
Alligevel bliver venstrefløjen ved med at kræve mere: mere forbrug, højere gæld, øgede skatter, mere af det samme.
Men uanset hvor sjovt det er at dele milde gaver ud til danskerne, ville en øget gældsætning og et øget offentligt forbrug betyde en betydelig uro om dansk økonomi, hvis vi som det eneste land gik modsat alle andre, der bringer deres gæld og deres forbrug ned, og øget uro vil betyde højere risikovurdering af Danmark og dermed højere rente for danskerne og dansk erhvervsliv.
Det er vel egentlig også sørgeligt, at der ikke er en større kreativitet på venstrefløjen end kun til at stirre sig blind på ressourceforbruget i stedet for også at se på resultaterne, for ressourcer og resultater er langtfra altid ligefrem proportionale størrelser.
Det drejer sig også om ledelse, organisering, arbejdsgang og engagement og meget mere.
Tag blot hjemmehjælpersagen fra Københavns Kommune som eksempel på, hvad manglende ledelse kan betyde; her havde flere penge jo ikke hjulpet.
Heldigvis har vi rigtig mange Lotter rundtomkring i landet, både på ældreområdet, i folkeskolen, i daginstitutionerne og mange andre steder, og det er de positive eksempler, som vi skal glæde os over og tage ved lære af i stedet for hele tiden at tale det ned i et stort, sort hul, som om samfundet stod på afgrundens rand.
Men hvad er det så, der er venstrefløjens bud på, hvordan vi kommer videre efter krisen?
Ja, om lidt tror jeg, vi med garanti vil høre den socialdemokratiske ordfører fortælle, at enten kan man spare sig ud af krisen, som han påstår at regeringen lægger op til, eller også kan man investere sig ud af krisen og arbejde sig ud af krisen, sådan som S og SF påstår de kan få danskerne til at gøre.
Når man ser på S-SF's økonomiske plan, kan det for at være helt ærlig ikke har taget meget mere end 12 minutter at gennemføre den og udarbejde den.
Slagnummeret, altså at vi skal arbejde 12 minutter mere, er, som tiden er gået hen over sommeren, blevet mere og mere udhulet.
Erfaringerne viser, at de offentligt ansatte ikke ønsker at arbejde mere, end de gør i forvejen.
I 2 år har alle deltidsansatte i kommuner og regioner
, og det er omkring 240.000 personer, haft tilbud om at arbejde på fuldtid, men kun nogle få tusinde har takket ja til tilbuddet.
De 300.000 fuldtidsansatte i kommuner og regioner har i 2 år haft mulighed for at udvide arbejdstiden fra 37 til 42 timer om ugen med fuld løn, men ordningen er en fiasko, som blot 75 medarbejdere har benyttet sig af.
Det siger vist alt om realismen i det forslag fra venstrefløjen.
Det er jo ikke engang ti fugle på taget længere, fuglene er for længst fløjet.
Hårdt presset måtte hr. Ole Sohn da også komme planen til undsætning her den 17. august, hvor han udtalte til Ritzau: Ja, det var jo også kun en overskrift – en overskrift!
Vi står i den mest alvorlige tid for dansk økonomi, og så kommer S og SF med en overskrift som deres bud på løsningen.
Og når vi så spørger, om vi ikke kan få lidt mere at vide om, hvad indholdet bag den overskrift er, ja, så henvises der til fagbevægelsen.
Langt ind i bevægelsen er der hovedrysten over planen, og Harald Børsting har endda udtalt, at hans medlemmer i hvert fald ikke skal være med til at betale for de 15 mia. kr., som planen vil hente fra arbejdsmarkedet.
Tilmed skal de reformer af bl.a. dagpengesystemet, som regeringen og Dansk Folkeparti har lavet, og som bidrager væsentligt til genopretning af økonomien, rulles tilbage.
Deraf kan man vel kun konkludere, at venstrefløjen ikke ønsker at bruge reformelementet, og de ønsker heller ikke at bruge besparelseselementet.
Så er der jo kun skatteelementet tilbage, og hvordan mon investeringslysten i erhvervslivet og lysten blandt danskerne til at arbejde 12 minutter mere vil være, hvis skatten igen skal bankes i vejret?
Med hensyn til skattepolitikken, som naturligvis er en central del af enhver finanslov, har den undrende befolkning også her måttet se, at S og SF har skiftet politik ikke mindre end 13 gange over bare det seneste år.
Sidste efterår fremlagde S og SF skatteudspillet »Fair Forandring«, og fremlæggelsen blev fulgt af ordene: Dette er S og SF's skattepolitik frem til valget, hverken mere eller mindre, og der vil ikke blive rykket et komma – ikke et komma!
Nu er kommaet blevet rykket mange gange, og spørgsmålet er, hvordan og hvornår vi kan forvente, at kommaet bliver rykket endnu en gang.
Vil det betyde en ny boligskat, som Socialdemokraternes sande skatteordfører Harald Børsting har foreslået?
Hvorfor skal vi egentlig tro på S og SF, når de påstår, at de vil frede boligejerne?
Hvorfor skal vi tro på, at de siger, det er deres politik, når den bliver ændret i gennemsnit en gang om måneden?
Foreløbig er de som sagt løbet fra den 13 gange, og det er utroværdighed i højeste potens.
Det er i det hele taget ganske vanskeligt at tage venstrefløjens økonomiske forståelse og planer særlig seriøst.
Meldinger om skatten skifter konstant, og man kritiserer regeringens plan for kort efter at acceptere store dele af den, fordi man indser, at ens egen plan ikke holder.
Der er store regnefejl til mange milliarder, som vi også kan læse om i dagens udgave af Børsen, og i det hele taget er det pinligt, det er useriøst, og det er utroværdigt.
Venstrefløjens overbudspolitiks eneste svar på samfundets udfordringer er: Send flere penge, og har vi ikke flere penge, ja, så låner vi dem.
Det er et hurtigt velfærdsfix, som måske kan give en kortvarig rus, men som vil give store tømmermænd, når tågerne letter, og regningen skal betales.
Heroverfor står regeringens linje, hvor vi får en bedre balance mellem indtægter og udgifter, hvor der er mod til at prioritere, hvor nødvendige reformer af bl.a. dagpenge-, SU- og førtidspensionsområderne bliver gennemført, hvor vi prioriterer kernevelfærden, og hvor vi sikrer ro og troværdighed om dansk økonomi, så der også i de kommende år vil være råd til velfærd, frem for at skulle bruge pengene på sure rentebetalinger.
Regeringen har valgt den ansvarlige vej.
Det er en realistisk vej, og det er den eneste vej.
Det er nye tider, og det er varig velfærd.