Per Clausen (EL), 2010-01-26:
Nu tror jeg, at den måde, man bedømmer resultatet af klimatopmødet i København på, og de ord, man knytter til det, måske kommer lidt an på, om udgangspunktet er, hvad man kunne forvente af verdens magthavere, hvis man skulle være realistisk og måske også en smule kynisk, eller om man vurderer resultatet på baggrund af den meget store og vigtige udfordring, vi står over for, med hensyn til at forhindre de her meget, meget voldsomme klimaforandringer.
Jeg mener sådan set, at man må sige, at når der på et klimatopmøde er en fælles forståelse af, at 2-graders-målsætningen måske er for lidt ambitiøs, men til gengæld ikke er nogen som helst tilslutning til at indgå nogen som helst forpligtende aftaler, når det handler om reduktioner, så er situationen meget alvorlig.
Og den er selvfølgelig ekstra alvorlig, fordi vi, når der sådan set er enighed om det grundlæggende, men bare ikke enighed om at gøre noget som helst, jo så står i en politisk meget vanskelig situation.
Nu er det ikke så meget det, at det ikke endte med en aftale, for sagen er jo, at jeg måske var en af de første i Danmark, som sagde, at vi jo godt kunne komme i den situation, at den aftale, der tegnede sig, ville være så dårlig, at vi var bedre tjent med ikke at få en aftale.
Det var nu ikke min oplevelse dengang, at klimaministeren eller for den sags skyld statsministeren havde den opfattelse.
Heldigvis er det aldrig nu eller aldrig i politik, men det var den oplevelse, man godt kunne få, når man hørte, hvad der kom fra regeringens side.
Når man så ser på statsministerens redegørelse her i dag, må man vel sige, at det alligevel er overraskende, at det kunne gå så dårligt, når man tænker på, hvor klogt den danske regering handlede.
For alt, hvad den danske regering gjorde, var tilsyneladende vældig klogt og fornuftigt, og det må være kommet som et chok – hvad det sikkert også gjorde for statsministeren – da ikke alle landende klappede i deres hænder, da Danmark kom med sine forskellige bud på, hvordan man kunne løse den her situation.
Realiteten er vel, hvis vi skal være helt ærlige, at den politiske linje, Danmark valgte at lægge, som var nøje målrettet i forhold til at tage vare om USA's og de andre rige landes interesser, jo i hvert fald fik den idé til at brede sig blandt både de store, lidt rigere ulande og de meget fattige ulande, at Danmark var i færd med at ville gennemføre en aftale, som man kunne sige ville være så uretfærdig, at man måske var bedre tjent med ikke at få en aftale.
Det var jo i hvert fald konsekvensen af den politik, der blev fremlagt.
Når man ser på, hvordan forløbet blev, hvor det stod klart, at man ikke kunne få de rige lande til at binde sig til en CO2-reduktions-forpligtelse, som var konkret, og som vel at mærke skulle indfries her og nu – jeg har hørt, at nogle var meget sure over, at de ikke kunne få lov til at indgå en aftale i 2050, men hovedårsagen til, at de ikke kunne få lov til at indgå en aftale i 2050, var vel, at de ikke var villige til at levere noget som helst i 2020 – og at det var fuldstændig uklart, hvordan de rige lande havde tænkt sig, at man skulle afvikle den klimagæld, som man havde opbygget igennem de sidste 100 år, og som jo både handler om at betale for den forurening, som man har skabt, men også om at sikre udviklingsmuligheder for de fattige lande, så var der vel ikke noget at sige til, at der ikke kunne blive en aftale.
Når man ser på, hvad der står i det, som nogle forsøgte at lave til en aftale, så synes jeg også, at vi i grunden skal være glade for, at der var nogle, der forhindrede, at der kom en aftale, for en aftale på det grundlag havde været helt utilstrækkelig.
Desværre er der jo ikke noget, der tyder på, at den danske regering har en forståelse for, at som de globale forhold er i dag, er det at satse ensidigt på en alliance med USA ikke bare noget, der fører til uretfærdige resultater for det store flertal af verdens befolkning, men faktisk også noget, der fører til ingen resultater, fordi der hverken blandt de store eller de mindre ulande, hverken blandt de lidt mere udviklede eller de meget fattige ulande er nogen vilje til bare at bøje nakken og sige, at de rige lande definerer, hvordan resultatet skal være.
Så betingelsen for at få en aftale er sådan set, at man anerkender det, som ulandene hele tiden har sagt, nemlig at der fra de rige landes side også på det korte sigt skal leveres CO2-reduktioner, leveres penge til klimagælden og leveres en juridisk bindende aftale.
Det er sådan set stadig væk kravet.
Hvordan kan man så komme videre i den retning nu?
Ja, en ting er jo, hvad man kan gøre i forhold til at holde FN-sporet i gang fremover.
Jeg kan forstå, at den danske regering mener, at nu er depechen afleveret til Mexico, og det er måske meget klogt.
Det kan jo ikke udelukkes, at Mexico bedre vil være i stand til at opnå troværdighed blandt de fattige lande i verden og bedre være i stand til at komme med de bud, der kan give resultater.
Man kan vel heller ikke udelukke, at Statsministeriet nu skal have en mere tilbagetrukket rolle, og at det bliver Klimaministeriet og Udenrigsministeriet, der skal have førertrøjen på i Danmark, og at det også er meget fornuftigt, set i forhold til at man kan opnå bedre resultater med det.
Men realiteten er jo, at hvis man kigger på de fire store ulande, Indien, Kina, Brasilien og Sydafrika, så er det faktisk Danmark, de har opfordret til at tage initiativer i forhold til FN-sporet på det møde, de havde her i sidste weekend, hvor de sagde to vigtige ting.
Det ene var, at de sådan set var villige til at levere, hvis andre var villige til at levere.
De sagde i grunden ikke noget nyt, for det sagde de også under klimatopmødet, men den ene af dem var ikke villig til at levere.
De opfordrede også Danmark til at tage initiativ til at få gang i forhandlingerne i FN igen.
Jeg håber da, at den danske regering tager det alvorligt, at der, hvor underligt det end kan være, stadig væk er nogle, der har tillid til, at den danske regering kan spille en positiv rolle.
Det andet er, at der jo ikke kommer gang i FN-forhandlingerne og i løsningerne på det her område, hvis der ikke også tages konkrete initiativer til at reducere CO2-udslippet.
Det første konkrete initiativ, som vi kunne være med til at sikre i Danmark, var jo f.eks. at få EU til at opgive den famøse taktik, der jo mildt sagt ikke har givet nogen gode resultater indtil nu, hvor man siger: 20 pct.s reduktion i 2020 – vel vidende at det er alt for lidt – men 30 pct., hvis alle andre leverer tilsvarende.
Hvorfor ikke forsøge at være offensiv og sige: Vi leverer 30 pct. Hvis alle andre så skulle vise sig at svigte, kan det være, at vi går tilbage.
Det ville være et offensivt udspil fra EU, der jo også ville løse det problem, at EU står tilbage som en organisation, der giver indtryk af ikke at være i stand til at handle, som ikke er i stand til at have visioner, og som ikke er i stand til at gå foran.
Hvis man nu sagde det her, ville der måske være grund til igen at tage en diskussion om EU's førertrøje på det her område alvorligt.
Desværre er det ikke sket.
Det kunne jo også være, at man rent faktisk konkret var i stand til at levere de penge til at betale klimagælden, som der er brug for både på den korte bane og på den lange bane.
Til EU's fyrstelige beløb på den korte bane bare det at sige: Ja, Japan har lovet at yde cirka det samme som alle EU-landene, så mere imponerende er det vel heller ikke, og på lang sigt er det jo fuldstændig uklart.
Og så skal jeg lade debatten ligge i den her omgang om, hvorvidt der er tale om nye og additionelle midler, som det jo hedder på smukt nydansk.
Derudover handler det selvfølgelig også om, at vi også skal gøre noget her i Danmark.
Der kan man jo sige, at vi har meget, vi kunne tage fat på.
Vi har jo stadig væk ikke nogen plan for, hvordan vi i Danmark sikrer, at vi når målet om en 20 pct.s CO2-reduktion i 2020 i de sektorer, der ikke er under EU's kvotesystem.
Der mangler et langsigtet mål for Danmarks CO2-reduktion i 2050 og et tidspunkt for Danmarks definitive udstigning af den fossile æra.
Det kunne jo f.eks. være 2050, synes jeg.
Der mangler en plan for, hvordan Danmark lever op til EU-målet om 30 pct. vedvarende energi her i landet i 2020.
Man kunne også rejse diskussionen om, når der nu er en fælles erkendelse af, at man faktisk bør bevare en del af olien og gassen i undergrunden til fremtiden, også for at reducere CO2-udslippet, hvad der så er forklaringen på, at vi i Danmark har det grundsynspunkt, at nordsøolien skal fyres af så hurtigt som muligt.
Her kunne der også tages konkrete initiativer fra den danske stats side.
Det, man også nu kunne komme med et klart bud på, var, hvordan vi sikrer os, at den reduktion i CO2-udslippet, der skal ske i Danmark fremover, i større og større udstrækning faktisk sker i Danmark og ikke i form af tvivlsomme projekter i tredjeverdenslandene, hvor vi jo i stedet for skulle afsætte pengene til en egentlig økonomisk indsats.
Man kunne jo også ønske sig, at der i Danmark kom en transportpolitik, som tog udgangspunkt i at få CO2-udslippet reduceret, sådan at man ikke på den ene side bruger milliarder af penge på en ny jernbane til Ringsted, mens man samtidig afsætter masser af penge til at lave en udvidelse af motorvejen mod Køge.
Altså, løsningen handler om en aktiv indsats i FN-systemet, en indsats for, at EU bliver så offensiv, som man påstår at man gerne vil være, og at Danmark gennemfører nogle konkrete initiativer, som reducerer CO2-udslippet, og dermed viser, at vi har viljen til at gå i spidsen også fremover.