Per Clausen (EL), 2007-05-25:
For cirka en uges tid siden kunne man i dagbladet Politiken læse en spændende historie om, hvordan DONG brugte eller misbrugte lovgivningen til at forhindre lokale løsninger med vedvarende energi.
Det gav selvfølgelig anledning til kritik af DONG, og DONG har da også efterfølgende rettet ind.
Men spørgsmålet er, om hele den situation ikke i virkeligheden sætter spørgsmålstegn ved den måde, vi har organiseret energiproduktionen på, ikke bare i Danmark, men i hele EU, hvor vi jo har erstattet forbrugerejede selskaber med privatejede selskaber, hvis formål er at tjene penge, og hvis målsætning selvfølgelig er også at tjene penge på kort sigt.
Så har man oveni gjort det, at man også har valgt at omlægge DONG, som jo kunne have været den store statslige aktør på området, som kunne have sikret, at der også blev taget langsigtede hensyn, at der blev investeret i forsøg og udvikling, som ikke umiddelbart stod lige over for at give overskud, til et selskab, hvor op til halvdelen af aktierne skal sælges.
Konsekvensen af det er jo, at DONG allerede nu og i hvert fald i fremtiden vil være nødt til at opføre sig præcis ligesom alle mulige andre private firmaer, der jo ikke har et perspektiv, der handler om, at et eventuelt overskud kommer til udbetaling om 30, 40, 50 år, men på en meget, meget kortere bane.
De her liberaliseringer af energisektoren skete jo, fordi man sagde, at det skulle sikre forsyningssikkerhed, og så skulle det sørge for, at vi fik billigere energi.
De analyser, der er lavet af det efterfølgende, har jo vist, at forsyningssikkerheden vel i dag er dårligere end nogen sinde, og at energipriserne i hvert fald for almindelige forbrugere bestemt heller ikke er blevet lavere.
Så det har altså på de parametre, hvor det skulle give resultater, været en fiasko.
Til gengæld har det fuldstændig levet op til de forventninger, man kunne have om, at når det er de kortsigtede økonomiske interesser, der er afgørende, ja, så bliver der ikke investeret i langsigtede løsninger.
Og det kuriøse i det her er jo, at netop fordi man har valgt at fjerne den folkelige indflydelse fra energisektoren, fjerne den statslige indflydelse og gjort det til et rent markedsbaseret system, så bliver man af samme grund nødt til at indføre måske mere eller mindre besynderlige tilskudsordninger, hvis man vil have disse virksomheder til at gøre det, som man gerne vil have dem til.
Efter Enhedslistens opfattelse er vi kommet dertil nu, at der burde være basis for en bred debat om, hvorvidt liberaliseringen, salget af DONG-aktier osv., er den fornuftige vej at gå, eller om vi bare går den vej, for den vej går alle andre.
Det var selvfølgelig rart at høre, at den socialdemokratiske ordfører i virkeligheden nok var enig i de synspunkter, Enhedslisten har.
Men det ændrer jo ikke noget ved, at alle partier i Folketinget med undtagelse af Enhedslisten har lavet en aftale om at sælge op til halvdelen af aktierne i DONG, og at de samme partier har været aktivt involveret i hele liberaliseringsprocessen inden for energisektoren, som efter Enhedslistens opfattelse har haft meget, meget negative konsekvenser, og som formentlig vil ende med, at nogle ganske få meget store koncerner vil have fuldstændig kontrol med energiforsyningen i Europa.
Det er det ene.
Det andet, jeg vil sige, er, at der er noget sådan lidt trist – medmindre man har sans for det tragikomiske – ved den megen snak om, hvor visionær og ambitiøs man er, for i EU og også andre steder har Danmark jo tilsluttet sig den såkaldte 2-graders-målsætning, og fru Anne Grete Holmsgaard refererede jo til, at nye undersøgelser viser, at vi, som det ser ud nu, er tættere på en 4-graders-stigning end på de 2 grader på globalt plan.
Når vi har tilsluttet os den målsætning, er det såmænd også sket ud fra en forståelse af, at det ville betyde, at man skulle reducere CO2-udslippet med 50-80 pct. frem til 2050.
Det besynderlige og bemærkelsesværdige er, at de planer, man nu lægger frem, ikke sikrer, at man kommer dertil.
Det eneste, de sikrer, er, at man efter 2025 vil få endnu mere travlt, hvis man skal nå de tilfredsstillende resultater i 2050.
Her i mandags, hvor jeg deltog i en konference om økonomi og den slags, fik jeg to interessante ting at vide.
Jeg kan forstå, at der ikke helt er enighed mellem Finansministeriet og Venstres ordfører, og jeg ønsker Venstres energiordfører alt muligt held med at vinde den strid med Finansministeriet.
Men det andet, som var lige så interessant, var, at Kirsten Halsnæs, som jo er en af de miljøøkonomer, vi har i Danmark, som har beskæftiget sig meget med klimaproblemerne, havde den konklusion, at den situation, vi står i, er, at det sådan set er helt udsigtsløst at ende et sted mellem regeringens energiplan og så det, som Ingeniørforeningen har lagt frem, for selv Ingeniørforeningens plan er ikke ambitiøs nok, hvis vi altså holder fast i 2-graders-målsætningen og vi også holder fast i en reduktion af CO2-udslippet med 50-80 pct. i 2050.
Ja, og det følger vel også naturligt af det, at de planer, man har i EU, heller ikke modsvarer det.
Og det stiller jo unægtelig store krav til de kommende forhandlinger.
Når man ikke selv er blevet inviteret til at deltage i dem, kan man jo rolig stille store krav til dem, der forhandler, for så er det jo dem, der skal levere varen.
Men det er jo ret indlysende på baggrund af det, jeg siger her, at en eller anden aftale, som er et eller andet, der lander et sted mellem det, den øvrige opposition har sagt om 50 pct. vedvarende energi i 2025, og så regeringens målsætning, er helt utilfredsstillende.
Så det traditionelle med, at man kan lave en aftale, der ender et sted midt imellem, er altså ikke noget godt udgangspunkt, hvis den her udfordring med hensyn til klimaet skal løftes.
Hvis vi så går lidt tættere ind i regeringens udspil til energistrategi og den redegørelse, vi drøfter i dag, er det jo rigtigt, at der er nogle intentioner indimellem, som også godt kan opfattes som positive – som er positive – og man vil gerne trække lidt i små tråde, men egentlige mål er det småt med, og det er i hvert fald ikke nemt umiddelbart at finde de redskaber, man vil anvende til at nå målene.
Og det, som vi i hvert fald i Enhedslisten ser, er, at der er ret stor sandsynlighed for, at den kulkraftskapacitet, som vi har i dag, vil fortsætte på samme niveau.
Der er ikke nogen forslag, som vil føre til en begrænsning i transportsektorens udledning af CO2.
Så vidt jeg har forstået, når vi i hvert fald diskuterer regeringens transportpolitik, er forventningen, at transporten vil fortsætte med at stige, og det, man så håber på, er forskellige tekniske løsninger, der kan sørge for, at transportsektoren CO2-udledningsmæssigt også i fremtiden ikke bare vil fortsætte med at tonse derudaf.
EU har jo sin energihandlingsplan, som ud over at indeholde en utilstrækkelig målsætning om en reduktion af CO2-udledningen, i hvert fald har to tvivlsomme elementer.
Det ene er målsætningen om 10 pct. biobrændstoffer i benzinen.
Der har jo været mange debatter om det efterfølgende.
Flere partier i Folketinget har jo også droppet deres tidligere meget positive holdning til biobrændsler, fordi vi nu kan konstatere, at der både er spørgsmålet om regnskoven og spørgsmålet om, hvordan det skævvrider verdens fødevaremarkeder.
Og vi har det jo i Enhedslisten lidt ligesom hr. Per Ørum Jørgensen fra De Konservative, at vi mener, at de efterfølgende generationer skal have ordentlige vilkår.
Men vi mener bestemt også, at det gælder andre steder i verden.
Så vil jeg afslutningsvis sige, at det her jo er en forespørgselsdebat på et tidspunkt, hvor ingen af de partier, der skal indgå i forhandlinger, har haft noget ønske om at fremsætte forslag til vedtagelse.
Det er måske ikke så underligt, det ville i givet fald nok være ret upræcist, og man har jo prøvet sig med den der formulering om, at forhandlingerne går godt – den kan jo ikke gentages år efter år.
Enhedslisten er jo ikke bundet af det, så vi vil fremsætte et forslag til vedtagelse, der lyder sådan: Forslag til vedtagelse »Idet Folketinget konstaterer: – at et liberaliseret energimarked er præget af kortsigtede kommercielle investeringer, som betyder, at dette marked hverken er velegnet til at sikre forsyningssikkerhed eller miljøhensyn, – at Dong Energys fokusering på maksimalt overskud har betydet, at de mere langsigtede udviklingsaktiviteter er forsvundet, pålægger Folketinget regeringen: – at droppe planerne om at sælge aktierne i DONG og ændre DONG’s formålsparagraf, sådan at formålet bliver at sikre danskernes forsyningssikkerhed og energi til rimelige priser produceret på basis af vedvarende energikilder.
DONG skal fungere som en spydspids i implementeringen af en energipolitisk målsætning om at gøre Danmark uafhængig af fossile brændstoffer.
På den måde kan DONG gå i spidsen på udviklingsområdet – også hvor der ikke er kommercielle gevinster lige om hjørnet.«