Brian Mikkelsen (KF), 2008-04-24:
Det er jo en - må man sige - sympatisk idé, der ligger bag beslutningsforslaget, nemlig at kultur er godt for sammenhængskraften i samfundet, så jo mere kultur, jo flere der nyder godt af den, jo bedre et samfund.
Det er jo svært at være uenig i.
Når det drejer sig om at skabe noget, der samler os på tværs af sociale, uddannelsesmæssige og geografiske skel, er kultur et bindingspunkt.
Derfor er der også i den tid, jeg har været kulturminister, blevet iværksat en lang række initiativer og kanaliseret ganske betragtelige midler til at få kulturen frem til mennesker, der ikke som en selvfølgelighed benytter sig af kulturens mange tilbud.
Det vil jeg godt give et par eksempler på.
Men først vil jeg gerne benytte lejligheden til at gribe fat i et par misforståelser angående UNESCO's konvention om kulturel mangfoldighed.
Det ser ud til, at forslagsstillerne er af den opfattelse, at nu, hvor Danmark har ratificeret UNESCO's konvention om kulturel mangfoldighed, bør vi også sætte en masse ting i gang for at opfylde den.
Det er en misforståelse.
Det er rigtigt, at Danmark har ratificeret konventionen.
Det er jeg stolt og glad over at vi har gjort, bl.a. fordi vi har gjort det helt uden ekstra lovgivningsmæssige initiativer.
Det vil sige, at vi allerede i dag opfylder konventionen.
Det er derfor ikke rigtigt, at vi nu skal gøre en stor indsats for at opfylde konventionen.
Vi opfylder allerede konventionen.
Så kan vi naturligvis diskutere, hvordan vi yderligere kan følge op på konventionen nationalt og internationalt.
Den proces er i fuld gang bl.a. gennem åbne høringsmøder om status, konkrete initiativer og muligheder for både staten og det civile samfund.
Her har vi misforståelse nummer to: en konvention, der primært handler om national kulturpolitik eller socialpolitik for den sags skyld.
Men lad os prøve at se lidt på tallene og på, hvordan det så står til.
Er skævhederne blevet værre i de senere år?
Jeg kan godt se, at Socialdemokraterne er fulde af bekymring og mener, at der er blevet større ulighed i danskernes brug af kulturtilbud i de senere år.
Hvis man f.eks. tager den seneste kulturvaneundersøgelse fra 2004, viser den faktisk ikke nogen stigning i den andel af befolkningen, der ikke benytter sig af kulturtilbud.
Den har siden 1975 ligget stabilt på ca. 20 pct.
Men det er rigtigt og beklageligt, at der er relativt mange socialt dårligt stillede samt folk fra yderområder og nydanskere i den gruppe, som ikke bruger kulturen.
Netop bibliotekerne gør en fremragende indsats bl.a. med lektiehjælp til unge med indvandrerbaggrund.
I den sammenhæng vil jeg nævne regeringens nye initiativ under programmet »Lige muligheder« og medborgercentre i udsatte boligområder, hvor der blev afsat 8 mio. kr. årligt i satspuljen.
Vi har også sørget for at give bibliotekerne en pæn stor udviklingspulje på 16,5 mio. kr., som bl.a. har fokus på bibliotekernes rolle som demokratisk væksthus, biblioteket som kulturmødested og på fremtidens bibliotekstilbud til børn.
Et andet spændende tiltag under programmet »Lige muligheder« er bogstavprogrammet, som skal styrke læsning og skolearbejde.
Programmet forsyner børn med fire gratis bogpakker, inden de fylder 6 år.
Bogprogrammet er inspireret af et lignende projekt i England: »Bookstart«, hvor børn, der deltog i projektet, udviklede væsentlig bedre læsefærdigheder end børn, der ikke deltog.
Så er der museerne.
Kulturvaneundersøgelsen fra 2004 viste en tendens til, at færre mennesker besøgte de kulturhistoriske eller naturhistoriske museer.
Derfor har regeringen sat en målrettet indsats i gang for at skabe bedre adgang til kulturarven.
Vi har indført gratis adgang til de permanente samlinger på Nationalmuseet og Statens Museum for Kunst, og vi har skabt gratis adgang for børn og unge til de statsanerkendte museer.
En meget vigtig del af vores kulturpolitik er også at gøre kulturarven bedre tilgængelig via digitalisering.
Formålet med digitalisering af kulturarven er jo lige præcis at sørge for, at alle kan få adgang til kulturtilbud, og det giver rigtig god mening, fordi Danmark er et af de lande i verden, hvor fleste mennesker har adgang til en pc, og hvor der findes flest bredbåndsabonnenter pr. indbygger.
Digitaliseringen er i fuld gang.
I 2006 blev der nedsat et udvalg, som her til sommer vil komme med en rapport med en række konkrete forslag.
Forslagene vil bl.a. give nye perspektiver på kulturarven i forhold til læring, forskning, turisme og for den kulturinteresserede borger.
Med digitaliseringen kan borgerne få adgang til et enestående materiale og kan selv deltage og berige materialet med egne optagelser af billeder.
Et par eksempler: Bibliotekernes Netmusik tilbyder lånere på de danske biblioteker ca. 1 mio. MP3-filer og er dermed verdens største offentlige og gratis netmusikbibliotek.
Digitalisering af DR's arkiver og kulturarvsprojektet »Bonanza« på DR er i fuld gang og er en kæmpe publikumssucces med en hjemmeside, der har ugentlige besøg af 45.000 brugere og i alt har vist fire millioner videoklip.
Så digitalisering er en vigtig og fremadrettet del af vores arbejde for at få kulturen ud til flere.
Men der er mange andre områder, f.eks. den danske kulturkanon.
I den har vi givet en bred introduktion til højdepunkterne i vores kulturhistorie.
Vi har sørget for, at den er kommet bredt ud til alle danskere.
Kanonudgivelsen er som bog med indlagt dvd uddelt til skoler og uddannelsesinstitutioner i 135.000 eksemplarer og solgt i boghandelen i et oplag på 25.000 stk. Der er også skabt en hjemmeside for kanonen med særlig vægt på formidling tilgængelig for børn og unge, og i øvrigt også for fremmedsprogede.
Ved at få kanonen bredt ud i samfundet vil vi selvfølgelig skabe større viden om kulturarven.
Det er klart.
Det skal være en fælles referenceramme og derved være med til at skabe sammenhængskraft i samfundet.
Jeg vil også fremhæve læselystkampagnen.
Det er blot nogle af de over 130 projekter, som har givet børn og unge lyst til læsning.
Kampagnen har vist, at det virker at appellere til lyst og frivillighed, når børn skal lære at læse.
Derfor har vi også for de kommende år afsat penge til at udbrede læselysten.
I det hele taget er det vigtigt, at vi på alle fronter gør en bred indsats for, at kulturen kan nå frem til de mennesker, der ikke som en selvfølgelighed benytter sig af kulturens mange tilbud.
Et godt eksempel, som vi har været med til at støtte, er Betty Nansens projekt C:NTACT, hvor unge indvandrere kommer ind og lærer at spille deres egne historier for publikum.
Jeg har selv overværet deres optræden, og det kan godt være, at det ikke er kunst, men det er stærkt underholdende og meget vedkommende teater.
Endelig har vi med initiativet kultur i hele landet gjort en målrettet indsats sammen med kommunerne for at udbrede kulturen også i yderområderne.
Kultur i hele landet går netop ud på at bakke op om den lokale kulturpolitiske indsats.
Det gør vi ved at indgå frivillige kulturaftaler med kommunerne, så kommunerne kan arbejde sammen og sætte initiativer i gang, som den enkelte kommune ikke kunne løfte alene.
Staten hjælper til.
24 mio. kr. var der i 2007 afsat til nytænkende kulturprojekter uden for hovedstadsområdet, og det fortsætter naturligvis.
Strategien har været en stor succes.
I dag er hovedparten af Danmark dækket af kulturaftaler, og jeg skulle hilse og sige, at det bobler af kulturelle aktiviteter uden for hovedstaden.
Det er til gavn for kulturlivet, og ikke mindst i udkantsområderne, og det synes jeg er en stor fornøjelse.
Samlet er der således meget, vi fra kulturpolitisk side har gjort og har tænkt os at blive ved med at gøre for at gøre kulturarven og kunsten mere tilgængelig for publikum.
Vi kan støtte børns læselyst, vi kan give gratis adgang til museer, vi kan digitalisere kulturarven, vi kan støtte bibliotekernes arbejde med nye brugergrupper, og vi kan støtte kommunernes kulturpolitiske tiltag i hele landet.
Alt det gør vi allerede.
Kulturpolitikken kan sørge for, at der findes tilbud med kvalitet, og den kan også bidrage til, at befolkningen kender den.
En kulturpolitik, som har som mål, at alle partout skal være kulturelt aktive, får derfor let en formynderisk karakter, som jeg ikke bryder mig om.
Vi skal som bekendt trække hesten til truget, men vi kan altså ikke tvinge hesten til at drikke.
I det her beslutningsforslag foreslås der en række tiltag med udgiftskrævende initiativer, som kan bringe kulturen ud til de socialt dårligt stillede og ud i alle egne af landet.
Herved tror jeg, at Socialdemokraterne mener, at man også kan udjævne den sociale ulighed.
Som sagt en på mange måder sympatisk tankegang, men efter min bedste overbevisning bytter man altså her om på hønen og ægget.
For den kulturelle ulighed følger af den sociale ulighed og ikke omvendt.
Desuden er jeg ikke tilhænger af og tror ikke på, at man kan drive socialpolitik med kulturpolitiske virkemidler.
Det er i hvert fald ikke set, at det virker nogen steder, og det vil nok også være en usund tankegang.
De mange konkrete forslag til nye initiativer er desuden stærkt udgiftskrævende, og forslagsstillerne anviser ingen finansieringsmuligheder, så derfor kan vi ikke støtte forslaget.
Jeg mener altså ikke, at der findes kulturpolitiske initiativer, som på kort sigt kan eliminere det, der i beslutningsforslaget kaldes den kulturelle ulighed.
Men jeg mener, at det er uhyre vigtigt hele tiden at være opmærksom på problematikken med de sociale og geografiske skævheder i kulturforbruget.
Det vil vi gerne blive ved med at gøre, meget gerne med Socialdemokraterne og andre, der ønsker at styrke tilgængeligheden for kulturen i samfundet.