Karen Hækkerup (S), 2014-06-03:
Tak for det.
Det er jo sådan, når man nærmer sig folketingsårets afslutning, at man når til en opsamling af oppositionens mere eller mindre geniale forslag, og lige her er vi altså nået til et af dem, der er mindre geniale.
Det handler om, at oppositionen ønsker, at vi skal se på, hvordan der prøveløslades, og at der, når man er blevet prøveløsladt og begår ny kriminalitet, skal være nogle forskellige konsekvenser, så det bliver meget tydeligt for dem, som forbryder sig under en prøveløsladelse, at hammeren falder.
Det er jo selvfølgelig fint nok, at man har den tilgang til det, at man synes, at der skal være ret og rimelighed i tingene, men jeg synes alligevel, at der er noget skævt i den måde, som oppositionen foreslår at tingene skal skrues sammen på.
Der er to dele i det, som oppositionen foreslår.
Det første er, at al personfarlig kriminalitet, som er begået i prøvetiden efter en løsladelse, pr. automatik skal udløse reststraffen fra prøveløsladelsen.
Og det er så det, som forslagsstillerne argumenterer med er nødvendigt, hvis samfundets tillid til prøveløsladelsesordningen skal opretholdes.
Men efter min opfattelse er det altså ikke en måde, man opretholder eller opbygger tilliden til retssamfundet på.
Det, der ellers kendetegner vores retsvæsen, er, at retfærdigheden kræver, at man har en konkret vurdering af den enkelte sag og altså ikke en eller anden form for automatik.
Sådan er det i dag, og sådan synes jeg også det skal blive ved med at være, og derfor synes jeg egentlig, det er et godt argument for at afvise det her beslutningsforslag.
I dag er det sådan, at retten som udgangspunkt skal fastsætte en fælles ubetinget straf eller anden retsfølge, som omfatter både det nye strafbare forhold og reststraffen fra prøveløsladelsen, hvis der bliver begået ny kriminalitet.
Og der er det sådan, at spørgsmålet om udløsning af reststraffen er en naturlig og integreret del af straffastsættelsen for det nye strafbare forhold under straffesagen.
Så det er jo ikke sådan, at det i dag ikke betyder noget, at man har en eventuel reststraf stående, for
den indgår sådan set i den helt almindelige integrerede udmåling af, hvad den nye straf skal være.
Men den indgår selvfølgelig, ud fra at der skal være en vurdering af, hvad grovheden er, hvad der er blevet begået, hvor lang tid siden det er, og en hel masse andre ting, så man sørger for, at der er en vurdering, der også matcher det, der er blevet begået.
Retten lægger i en sådan vurdering også vægt på, om der er tale om hurtigt recidiv, og på forholdet mellem reststraffens længde og den konkrete forskyldte straf for det nye forhold.
Jeg har den holdning, at vi skal sørge for, at det er domstolene, som på baggrund af en konkret og individuel vurdering af alle omstændighederne i en sag, der skal vurdere, om en reststraf skal udløses ved ny kriminalitet i prøvetiden.
For det første vil det jo simpelt hen stride imod de fuldstændig grundlæggende principper, at man indfører en automatisk udløsning af en reststraf, og for det andet vil den foreslåede model også begrænse mulighederne for, at man fastsætter en straf, der står i et rimeligt forhold til den kriminalitet, der er begået.
Lad mig i den forbindelse minde om, at personfarlige forbrydelser, som er det, som det her handler om, spænder endog meget vidt fra det overlagte bestialske rovmord til en lussing stukket i en sen nattetime på et værtshus i affekt efter en ophedet diskussion.
Jeg tror, alle vil være enige om, at der er forskel på de typer af kriminalitet, men med beslutningsforslaget sondres der ikke mellem dem.
Og det vil sige, at selv en lussing, som er stukket i affekt på et værtshus – og jeg skal ikke tale det ned, for det er sådan set alvorligt nok – pr. automatik vil kunne udløse en reststraf på 1 års fængsel eller mere som f.eks. ved skattesvig.
Og den måde at gøre regnebrættet op på synes jeg godt kan siges at være en anelse primitiv.
Efter regeringens opfattelse skal det være sådan, at en straf kun skal pålægges, hvis domstolen inden for de regler, der er vedtaget her i salen, finder grundlag for det på baggrund af en konkret og individuel vurdering af samtlige omstændigheder.
Og på den baggrund kan regeringen ikke støtte den del af beslutningsforslaget.
Så er der det andet element i beslutningsforslaget, som handler om, at en reststraf fra en prøveløsladelse skal indgå i domstolenes vurdering af, om man ved ny personfarlig kriminalitet skal varetægtsfængsles af hensyn til retshåndhævelsen.
Og der vil jeg gerne sige, at når vi varetægtsfængsler nogen, er der nogle ret strenge betingelser for, hvad det skal være begrundet med, for det er selvfølgelig et alvorligt indgreb, at man bliver varetægtsfængslet.
Og her vil man altså varetægtsfængsle nogle, som ikke er dømt, men som alene er mistænkt.
Og det er netop baggrunden for de relativt restriktive betingelser for varetægtsfængsling.
Ved rettens vurdering af, om der skal ske varetægtsfængsling af hensyn til retshåndhævelsen, er det allerede i dag sådan, at det kan indgå i vurderingen, om den sigtede tidligere er dømt for tilsvarende kriminalitet, og også om der foreligger hurtigt recidiv, altså om det er noget, der er sket for nylig.
Det vil imidlertid efter min opfattelse være for vidtgående herudover at inddrage en reststraf fra en prøveløsladelse, når domstolene skal vurdere, om retshåndhævelsen skønnes at kræve varetægtsfængsling for det nye forhold.
Og lad mig i den forbindelse også minde om, at der jo allerede er en særlig adgang til varetægtsfængsling af hensyn til retshåndhævelsen ved eksempelvis grove voldsforbrydelser.
Så er der endelig det interessante spørgsmål, som ikke er besvaret med beslutningsforslaget, og det er: Hvem skal nu betale?
Hvis de borgerlige fik det, som de gerne ville have det, altså at det altid udløste en reststraf, hvis der blev begået ny kriminalitet – uanset hvilken type kriminalitet det var, og hvor længe siden det var, at den blev begået, og om det var en straf for en helt anden type forbrydelse – og hvis der samtidig blev sagt, at hvis man mistænkes for at have begået en ny forbrydelse, skal man varetægtsfængsles, selv om man kun er mistænkt og endnu ikke dømt, så ville det jo betyde, at der ville være et ganske betydeligt merforbrug, et mertræk på vores fængselspladser.
Det er ikke pladser, som vi har stående til rådighed i dag, og det vil sige, at der ville være anlægsudgifter og også driftsudgifter.
Men forslagsstillerne foreslår mærkeligt nok ikke, hvordan det skal finansieres, på trods af at skønnet er, at det vil beslaglægge sådan cirka 150 årspladser og dermed også alene vil medføre en driftsomkostning på mere end 70 mio. kr. årligt plus selvfølgelig anlægsudgifterne.
Så ud fra principperne om, hvordan domstolene idømmer straf, og principperne om, hvordan vi varetægtsfængsler, kan jeg på den baggrund endnu en gang meddele, at regeringen ikke kan støtte nogen dele af forslaget, som dermed i min optik må siges at være et af de mindre geniale i den her samling.