Yildiz Akdogan (S), 2009-03-26:
Et uddannelsessystem, der fungerer under en religiøs administration, censur på bøger, dødsstraf, skilsmisse ikke tilladt, prævention og abort ikke tilladt, kvinder i den offentlige sektor må opgive deres arbejde i tilfælde af et ægteskab, kriminalisering af homoseksuelle - disse var punkter i en forfatning, som også gjorde krav på nabostatens territorium.
Men den her forfatning er ikke den tyrkiske.
Det er en forfatning, der var den irske før 1973.
Ja, det kan det.
Men Irland er heldigvis nået langt siden, bl.a. takket være EU og de krav, man har stillet fra fællesskabets side til de enkelte medlemslande.
Allerede 2 år efter, dvs. i 2001, lancerede den daværende koalitionsregering sin første reformpakke, der prikkede hul på en række tabuer i tyrkisk politik - tabuer, som gjorde op med militæret, mindretalsspørgsmålet og menneskerettighederne generelt.
I 2002 fik landet så sin nuværende konservative, religiøse regering, også kendt som AKP-partiet.
Trods skeptikernes frygt for en islamisering af det sekulære Tyrkiet, kan man med rette spørge, hvad der er sket rent reformmæssigt under den her regering.
Hvis jeg skal fremhæve nogle af de konkrete udviklingsprocesser, kan jeg nævne nogle enkelte, og det lyder sådan her: Den meget kritiserede forfatning fra 1982, der blev til efter militærkuppet, har været og er under stor forandring og reformproces, og en tredjedel af forfatningen er bl.a. ændret.
Dødsstraffen er afskaffet.
Den politiske situation i Tyrkiet er meget mere stabil end tidligere, og militærets indblanding i det politiske liv er begrænset væsentligt.
Bl.a. har militæret blot en rådgivende rolle i dag.
Mindretalsrettigheder er forbedret væsentligt.
Kvindernes ligestilling er forbedret markant, bl.a. via ægteskabsloven og den reviderede straffelov.
Vold mod kvinden tages meget mere alvorligt fra myndighedernes side, og der er nultolerance over for æresrelaterede drab, heldigvis.
Der er også indført en nultolerancepolitik mod tortur og mishandling i fængslerne.
Så langt, så godt.
Men er alt så fryd og gammen i Tyrkiet?
Nej, Tyrkiet har stadig lang vej med hensyn til at implementere alle reformer, og selv om optagelsesforhandlingerne blev indledt officielt i 2005, mangler landet stadig væk 33 ud af de 35 lovpakker, som landet skal gennemføre.
Spørgsmålet er så, når nu et kandidatland, som, siden det blev grundlagt i 1923, har sat den europæiske statsdannelsesmodel som sit forbillede og trods sin muslimske baggrund har formået at bygge et parlamentarisk system op med frie valg og et ønske om at være en del af det europæiske fællesskab: Skal dette land holdes ude?
Eller skal man holde det fast i den reformproces, det er i gang med?
For os Socialdemokrater er svaret ret enkelt.
Tyrkiet er en vigtig samarbejdspartner for EU, og landet spiller også en vigtig rolle i NATO, som vi har set på det seneste, og kan også være en god rollemodel for andre muslimske lande.
Derfor skal man holde den tyrkiske regering fast på det løfte om reformer.
Vi ved, at medlemskab ikke er på tale i morgen eller de næste mange år frem, ligesom vi ved, at bolden ligger hos tyrkerne, hvad reformprocessens hastighed angår.
Derfor mener vi heller ikke, at døren skal lukkes for Tyrkiet eller andre lande, der måtte ønske at forpligte sig til kravene om kriterierne fra EU's side.
Vi skal derimod holde fast i en stram og ansvarlig forhandlingspolitik, hvad enten det gælder Tyrkiet eller andre kandidatlande.