Mette Hjermind Dencker (DF), 2012-05-25:
Jeg vil lige høre, hvad ordføreren mener med, at forslaget ikke giver nogen mening, efter at regeringens forslag er sendt i høring.
Jeg vil lige gøre opmærksom på, at Dansk Folkepartis forslag blev oversendt af Folketinget den 13. april, og ministeren var først ude 3 dage efter, den 16. april, med sit.
Det vil sige, at der ikke er nogen tvivl om, hvis forslag der er kommet først, og hvad ministerens forslag er affødt af.
Så det lyder lidt, som om ordføreren tror, at det her er et modspil til ministerens.
Det er faktisk lige omvendt.
I dag skal vi behandle Dansk Folkepartis forslag om at hæve aldersgrænsen for adoption.
Hvor der i dag må være maks. 40 år mellem adoptant og adoptivbarn på ansøgningstidspunktet, ønsker vi at hæve grænsen til 45 år, så den også er identisk med grænsen for kunstig befrugtning.
Det er sådan, at når Moder Natur svigter og man ikke kan få børn på naturlig vis, har vi i Danmark heldigvis muligheden for at hjælpe de barnløse, enten ved fertilitetsbehandling eller ved adoption.
Og det er rigtig godt, for vi har brug for at reproducere os, fordi vi bliver ældre og ældre, og det er jo meningen, at der skal komme flere unge til, for at hjulene i samfundet kan løbe rundt også i fremtiden.
Netop fordi vi jo lever i længere tid, er det jo vigtigt, at vi politikere også justerer reglerne efter det.
Langt de fleste af os modne mennesker, der er over 30 år, er født af forældre, der var under 30, da de fik deres første barn.
Går vi bare 70 år tilbage i tiden, var man typisk under 25, da man fik sit første barn
Helt anderledes ser det ud i dag.
I dag har man jo travlt med først at få en uddannelse og derefter gøre karriere og gøre sig uundværlig på arbejdsmarkedet, før man begynder at stifte familie.
Og tit kan det også være sådan, at man i sin kamp for gøre en god karriere glemmer det der med at pleje et parforhold, eller også har man måske slet ikke tid til at finde den eneste ene.
Og så står man tit der sidst i 30'erne og begynder først at tænke på familie, samtidig med at ens fertilitet daler.
Jeg oplever det også selv, for jeg er en af dem, der også på det her punkt er gået lidt imod strømmen og har valgt at få mine børn i en tidlig alder.
Jeg var 18 år, da jeg fik min ældste søn, 23, da jeg fik min datter, og 24, da jeg fik min yngste søn.
Og selv i min yngste søns klasse er jeg den yngste blandt forældrene.
For 2 dage siden var jeg til sølvbryllup hos min søns kammerats forældre.
Det siger lidt om, at man altså får børn senere, i hvert fald i den omgangskreds, som mine børn har.
Gode ressourcestærke forældre fås heldigvis i alle aldre og afskygninger, og det skal vi politikere anerkende.
Heldigvis bliver de kompenseret i den anden ende, fordi vi også lever længere.
Der findes mange forskellige måder at stifte familie på, og adoption er en af dem.
I mine øjne er adoption en win-win-situation, fordi man kombinerer forældre i Danmark, der ikke har mulighed for at få børn, med, at de kan hjælpe et forældreløst barn et andet sted i verden, og det er jo en fantastisk tankegang.
Med lovforslaget ønsker vi også en mere generel fastsættelse af en maksimumsgrænse for, hvornår man kan få hjælp mod barnløshed.
Det, at man kan få kunstig befrugtning, til man er 45 år, mens der kun må være maks. 40 år mellem adoptant og adoptivbarn – dog med få dispensationsmuligheder – er jo en helt skæv fordeling.
Man kan få hjælp til at blive gravid, til man er 45 år, men ved adoption udsætter man jo ikke kroppen for den belastning, en graviditet kan være for en 45-årig.
Derfor synes jeg, det er helt fjollet, at alderen for adoption er lavere end alderen for kunstig befrugtning.
Jeg er overbevist om, at det er et hul i lovgivningen, at man ikke før har sammenlignet de to former for hjælp og set, at der er noget, der er helt galt.
Som jeg sagde tidligere, var vi i Dansk Folkeparti den 11. marts ude at sige offentligt, at vi ønsker at hæve alderen til 45 år.
Den 13. april orienterede Folketingets formand Folketinget om, at mit beslutningsforslag ville blive fremsat.
3 dage senere, den 16. april, var socialministeren ude med sit modforslag, der ville hæve aldersgrænsen for adoption til 43 år.
Og naturligvis var det rigtig glædeligt for os i Dansk Folkeparti at se, at ministeren havde fundet mit forslag inspirerende og gerne ville støtte det et godt stykke hen ad vejen.
Det er vi rigtig glade for.
Men hele pointen i mit forslag er, at maksimumsalderen for hjælp mod barnløshed skal være den samme, uanset hvilken form for hjælp man får.
Derfor er det heller ikke godt nok at sætte alderen op til 43 år.
Vi ved jo heller ikke, hvad der kommer i fremtiden.
Måske kan det være, at det bliver tilladt med rugemødre; måske kan det være, at teknologien udvikler sig, så der er flere måder at få børn på.
Derfor er det vigtigt, at vi har en alder, som er den samme, uanset hvilken form for hjælp man ønsker.
Heldigvis er det også sådan, når vi kigger på afgiverlandene, at der også er mulighed for, at det her kan gøre, at vi kan få endnu flere børn til landet.
Endelig skal vi også se på, at vi i Danmark har bundrekord, når det drejer sig om rummelighed på adoptionsområdet.
Alle de lande, vi sammenligner os med – Norge, Sverige, Tyskland – har aldersgrænser på 45 år.
Det er på tide, at vi begynder at følge med.
Selv med ministerens forslag vil vi stadig væk ligge i bunden.
Tak for ordet.