Søren Espersen (DF), 2011-03-23:
Jeg var enig i det, udenrigsministeren sagde om det her som en historisk begivenhed, altså det, der foregår i de arabiske lande.
Det er et opgør med diktaturer og med despoter.
Men jeg vil også sige, at alle opgørene rundtomkring er forskellige, forskelligartede, og vi har jo stadig væk til gode at se, hvor det ender, hvad resultatet bliver, for foreløbig er der altså ingen afklaring nogen steder, og det er svært, når ingen af de her lande har oplevet demokrati og i virkeligheden ved, hvad det er.
Det er det, man frygter allermest.
For Libyens vedkommende var det afgørende, at de her bombardementer fra luften mod civilbefolkningen blev standset.
Det var det unikke i den situation, som jeg synes man ikke har set i nogen af de andre lande, og derfor kan man ikke sammenligne Libyen med nogen af de andre lande.
Det var væsentligt, at det skulle standses på en eller anden måde, og at det skulle gå hurtigt.
Derfor kan jeg heller ikke forstå de folk, som hele tiden nu begynder at stille spørgsmål til, at der jo ikke er nogen plan: Hvad er strategien, og hvor skal det ende?
Hvordan kan man gøre det, når man har 48 timer til det, og man skal have FN's Sikkerhedsråd til at være med?
Derfor er det ikke fair, når den kritik allerede bliver rejst: Jamen har I egentlig tænkt over, hvad der nu skal ske?
Jeg tror, at i situationer som den her er man nødt til at handle spontant.
Frankrig og England gjorde det så, og vi var med i første runde – lang tid før NATO.
Andre tøvede lidt.
Det var så vores valg, men jeg syntes, det var væsentligt, at det skete på den måde.
Det er jo så også farligt, fordi man går ind i noget, som man ikke aner hvor ender.
Det gør vi jo ikke – lad os bare være ærlige – vi aner ikke, hvor det her ender.
Men tænk, hvis vi var kommet med en plan: Libyen skal deles, og Gadaffi skal i eksil.
Altså, tænk, hvis vi var kommet med en færdig plan, så ved jeg, at FN's Sikkerhedsråd ikke var blevet færdig med at behandle den her sag de næste 14-15 år.
Sådan er virkelighedens verden, og det synes jeg vi har forholdt os til her.
Hvad, hvis vi ikke havde gjort det?
Hvad, hvis det ikke var sket torsdag, fredag, lørdag, da vi satte i gang, og det var lykkedes for Gadaffis fly at bombardere Benghazi, med måske 50.000 døde?
Så kunne man med rette have sagt til os: Hvorfor gjorde I ingenting?
Hvorfor skete der ikke noget?
Så det synes jeg er væsentligt.
Man kan ikke lægge en plan, man kan prøve på det, men det bliver opsamlinger fra uge til uge, og det håber jeg også at den alliance, der nu er stiftet, er moden nok til.
Det er min frygt, at de kan stå utrolig stærkt.
De står meget stærkt i Egypten.
Det kan føre til, at ekstremister som Broderskabet pludselig siger: Nu skal vi hjælpe jer, kammerater, og sådan fungerer det.
Det er det farlige ved det.
For de vil blive skuffet.
Men jeg kan måske lige sige, at Bahrain er i en helt speciel situation, for der har jeg i hvert fald indtryk af – det er, hvad jeg kan læse mig til, og det er ikke, fordi jeg vil gøre mig til ekspert – at det i høj grad er et opgør mellem shia- og sunnimuslimer, og hvor der er en hel masse geopolitiske interesser, der står på spil, hvor Saudi-Arabien pludselig blander sig, og hvor Iran muligvis også kan risikere at blande sig.