Anders Samuelsen (LA), 2011-05-31:
Det har på alle måder været et spændende folketingsår.
Det har det også været for Liberal Alliance, og det er ikke engang helt slut endnu.
Vi er nærmest dernede, hvor vi kan tælle timer, til vi har de afgørende mandater, og det ser vi jo frem til.
Men det har også været et år, også for Liberal Alliance, hvor vi er endt i en situation, hvor vi er i krise og på vej til udslettelse, hvis vi har 4 pct. i meningsmålingerne.
Det kalder vi hos os en god måde at være i krise på, i betragtning af at vi for lidt over 1 år siden i gennemsnit lå på 0,1 pct. i meningsmålingerne.
Så vi går optimistisk frem mod sommerferien og det valg, som kommer.
Men vi gør det også, på baggrund af at der er sket rigtig meget i Folketinget her de sidste par måneder.
I bund og grund bliver der lagt op til i disse dage i dansk politik, at der sådan er to forskellige veje i dansk politik, som vælgerne skal vælge imellem, som danskerne skal vælge imellem –
det er der sådan et forsøg på at skabe en illusion om.
Der er en rød vej, og der er en blå vej.
Lad os en gang prøve at se på, hvad de to veje indeholder.
Først tager vi den røde vej: højere skatter på arbejde; højere afgifter på smøger, på usunde sager; højere afgifter på bilkørsel, det er sådan en model, hvor vi åbenbart skal sikre, at de fattige bliver ude af bilerne, så det kun er de rige, der har god plads på vejene, det er sådan en helt mærkelig måde for Socialdemokratiet og SF at tænke solidaritet på; højere afgifter på ferierejser, på lastbiler, på aktier; tvungen øget arbejdstid, det er noget uklart, hvordan det skal foregå; folk skal hurtigere igennem uddannelserne, og det er også ret uklart, men der er åbenbart penge i det; bedre integration, det er der også penge i; bedre forebyggelse; og så skal være dyrere at tegne en sundhedsforsikring.
Så tror jeg, jeg har det vigtigste med fra den røde plan.
Nu er spørgsmålet så, om den her plan kan redde Danmark fra den økonomiske afgrund.
Testen på det spørgsmål er jo egentlig enkel.
Man skal bare spørge sig selv: Når den her plan – hvis den her plan – bliver vedtaget, vil tyske direktører så stå i kø for at investere i Danmark, ja eller nej?
Svaret på det spørgsmål er fuldstændig enkelt: Det er nej.
Selvfølgelig vil de ikke det.
Der er jo ikke noget i den her plan, der gør det attraktivt at investere i Danmark, tværtimod.
Hermed er der også peget på problemet med den røde plan.
»En Fair Løsning« er ikke lavet med henblik på at redde landet.
»En Fair Løsning« er udelukkende lavet med henblik på at skaffe Socialdemokratiet og SF ind i ministerkontorerne sekunderet af De Radikale, som har lovet evigt troskab.
Det er så dybt, dybt uansvarligt, at man må tage sig til hovedet, ja, hvis man læser den seneste vismandsrapport, som er kommet i dag, på side 285, kan man se, at det så også der står klokkeklart, at det er urealistisk at bygge Danmark på en sådan plan.
På den anden side er det ikke overraskende, det er vel, hvad man kunne forvente.
»En Fair Løsning« er og bliver aldrig en fair løsning, det er opskriften på en sikker kurs mod den socialdemokratiske afgrund.
Problemet er blot, at vi alle sammen bliver tvunget med i faldet.
At hr. Mogens Lykketoft har kunnet lægge navn til dette makværk af en plan, er en sand falliterklæring.
Jeg ved det, for jeg var der.
Så er der VKO’s plan på den anden side, det er den med de to streger.
Venstre har jo anskaffet sig et socialdemokratisk slogan, der hedder »Varig velfærd«, og jeg skal nok lade være med at stave til det.
For mig at se
burde det omdøbes til »Varig nedtur«, for nu kender vi jo VKO's bud på vækstplanen, og det var den, vi alle sammen med spænding ventede på her til sidst.
Hvad er Venstres slogan »Varig velfærd« omskrevet til en vækstplan?
Hold nu fast, for her er alt, hvad VKO plus skiftende løsgængere – VKO nægtede jo hele vejen igennem at invitere Liberal Alliance, og nu ved vi hvorfor – har kunnet svinge sig op til efter det, som finansministeren har kaldt et forhandlingsforløb af historiske dimensioner: en flok toldere; 15.000 kr. i fradrag for at få slået græsset; en ny kommission, der skal undersøge, om vi måske en dag om mange år kan sænke selskabsskatten marginalt; en forlængelse af nogle eksportkreditlån; en analyse af de videregående uddannelser; et eftersyn af de erhvervsrettede grunduddannelser; øgede offentlige udgifter på 0,8 pct. om året, selv Nyrup var mere ambitiøs, han mente, at 0,5 pct. var nok; og så skattestigninger.
Det var så det.
Det var det, vi ventede på med tilbageholdt åndedræt.
Resten er stilhed og en uendelig messen om, at der nu er blevet sat to streger under.
Nej, vil VKO sekunderet af De Radikale sige, der er da også blevet taget et enormt opgør med efterlønnen.
Jeg skal gerne indrømme, at når man har læst, hvad analytikere og journalister har skrevet, og avisledere samt diverse annoncer indrykket af venstrefløjen, ja, så har man da kunnet få et indtryk af, at det endelige opgør med efterlønnen endelig er blevet taget.
Men hvad er sandheden, når røgen har lagt sig?
At efterlønnen stadig er her – det har fru Pia Kjærsgaard og hr. Kristian Thulesen Dahl jo fuldstændig ret i.
Den er blot blevet forkortet med 2 år, og så er den blevet suppleret med en helt specifik strafforanstaltning imod dem, der har taget sig sammen til at spare op, plus en ny særpension, som regeringen nægter at sætte tal på hvad kommer til at koste.
Så tror jeg også, at jeg har fået det hele med, og har været så fair som muligt.
Men er det ikke, som om der mangler noget, altså set fra en borgerlig/liberal side?
Det er alt sammen forårsaget af mange års vælgerangst kombineret med den værste form for jantelovsmentalitet, hvor alt går op i, hvem der får hvor meget, i stedet for at spørge, hvem der egentlig får lov til at beholde lidt mere af det, som de tidligere skulle betale i skat.
Jeg føler mig ikke på nogen måde overbevist om, at man med den her plan har givet svaret på, hvad Danmark skal leve af i fremtiden.
Når den her plan er endeligt vedtaget, er det så sådan, at de tyske direktører sidder og siger: Nu skal vi til at investere i Danmark?
Hvis svaret er nej på det spørgsmål, har man ikke gjort sit arbejde godt nok.
Hvis vi ikke snart får taget fat, kan alle herinde, vores børn og børnebørn, naboer og kollegaer, kun se frem til endnu højere priser, endnu højere skat, endnu større gældsætning, færre arbejdspladser og mindre til os selv.
Det er det, der bliver kaldt en vækstplan.
Det er det, der skal føre til varig velfærd.
Hvor socialdemokratisk har man egentlig lov til at være som borgerlig?
Hvad vil Liberal Alliance så?
Vi vil gerne have sat skatterne ned.
Vi er vel det eneste parti, der går decideret og direkte til valg på at få sænket skatterne, at få sænket skattetrykket.
Så er der nogle, der får det til at lyde som noget ganske voldsomt …