Søren Pind (V), 2010-05-21:
Debatten i dag sætter fokus på FN's 2015-mål for global udvikling, og timingen er god.
I september, lige efter sommerferien, samles FN's 192 medlemslande til højniveaumøde for at drøfte status for målene og forhåbentlig nå frem til en handlingsplan, der gør, at verdenssamfundet kan nå målene inden 2015.
I april måned var jeg i New York og havde mulighed for at tale om det kommende højniveaumøde med FN's generalsekretær, Ban Ki-moon.
Vi var enige om, at der er sket fremskridt, som det gælder om at konsolidere og bygge videre på, men også, at der stadig er et endog godt stykke vej igen.
Mødet i september kan komme til at spille en afgørende rolle som løftestang for en fælles slutspurt frem mod 2015, men det fordrer et handlingsorienteret og fremadrettet slutdokument.
2015-målene har været centrale og disciplinerende for det internationale udviklingsarbejde.
Der er for første gang skabt en fælles dagsorden for den globale udvikling, og samtidig har 2015-målene resulteret i en målrettet kanalisering af ressourcer over i arbejdet med at opfylde målene.
Alene heri ligger en stor del af deres berettigelse.
Derudover har de opnåede resultater på mange måder været positive.
Antallet af mennesker, der lever i ekstrem fattigdom, faldt i perioden fra 1990 til 2005 fra 1,8 milliarder til 1,4 milliarder, og 30 millioner flere børn kom i folkeskole i perioden fra 1999 til 2006.
Men så indtrådte kriserne, og nogle af de opnåede resultater blev sat over styr.
Ifølge FN's seneste statusrapport om 2015-målene vil mellem 55 og 90 millioner mennesker flere end oprindelig forventet ende i ekstrem fattigdom på grund af finanskrisen, og der skal skabes over 300 millioner nye job over de næste 5 år for bare at nå tilbage til det beskæftigelsesniveau, der var inden den økonomiske krise.
Det er dystre tal, der naturligvis også slår igennem i arbejdet med at opfylde 2015-målene.
Udfordringerne er mange.
Ser vi på de specifikke mål, står det værst til med målene for reduktion af børne- og mødredødeligheden.
Børnedødeligheden er siden 1990 reduceret med under en tredjedel, altså langt fra målet om en reduktion på to tredjedele, og mødredødeligheden er kun reduceret med 6 pct. på globalt plan siden 1990 og alene med 2 pct. i Afrika syd for Sahara.
Det er et kæmpeproblem, der i høj grad handler om kulturværdier og manglende respekt for kvinder og børns rettigheder.
Med hensyn til regioner og stater er Afrika og særlig Afrika syd for Sahara længst fra at opfylde 2015-målene.
Som UNDP's chef, Helen Clark, har udtrykt det, når ingen lande i Afrika på nuværende tidspunkt alle målene, og nogle lande i Afrika når ingen af målene.
Det samme gør sig gældende for de skrøbelige stater.
Konflikt, menneskerettighedskrænkelser og dårlig regeringsførelse er enorme trusler mod opnåelsen af 2015-målene, ikke mindst i de afrikanske lande.
Det er dog vigtigt at pointere, at udviklingslandene og de rige lande har et fælles ansvar for og en fælles forpligtelse til at nå 2015-målene.
Udviklingslandene må påtage sig ansvar for deres egen udvikling og god og ansvarlig regeringsførelse, og donorerne må leve op til deres finansieringsforpligtelser.
Der kræves som bekendt to til en tango, og partnerskab er afgørende for at sikre bæredygtig fremgang.
Danmark er fortsat et af kun fem lande, der lever op til FN's målsætning om at yde 0,7 pct. af BNI i udviklingsbistand.
Jeg mener stadig, at målene kan nås, og derfor udgør 2015-målene også rettesnoren for dansk udviklingsarbejde.
Fattigdomsbekæmpelse, det første af de otte 2015-mål, er den overordnede målsætning for dansk udviklingsarbejde, og regeringens indsats går her på tværs af alle 2015-målene, for de otte indsatsområder hænger uløseligt sammen.
Helt konkret arbejder Danmark for at bekæmpe fattigdom i de enkelte lande ved at støtte modtagerlandets egen strategi for udvikling og fattigdomsbekæmpelse i samarbejde med vore internationale udviklingspartnere.
På den måde sikrer vi lokalt ejerskab og bidrager til kapacitetsopbygning og øget sammenhæng i udviklingsindsatserne i de enkelte lande.
Som nævnt halter Afrika længst bagud, og det er naturligvis også grunden til, at Danmark længe har fokuseret indsatsen på Afrika.
I 2009 gik over 60 pct. af den landefordelte bilaterale bistand til Afrika.
Regeringen arbejder samtidig på at styrke 2015-målene internationalt.
I en brydningstid med nye donorer, der ikke nødvendigvis deler vores dagsorden og vores syn på verden, er det særlig vigtigt, at Danmark er med til at fastholde og styrke det internationale fokus på bedre vilkår for verdens fattigste inden 2015.
Hvis vi ser på status for ligestilling globalt, mål nr. 3, kan vi se, at der er skabt fremgang de seneste 10 år, f.eks. i forhold til pigers adgang til uddannelse.
Men den globale krise har ramt de fattige kvinder særlig hårdt og dermed på nogle områder sat udviklingen tilbage.
FN's generalsekretær, Ban Ki-moon, peger derfor i sin statusrapport om 2015-målene på behovet for at nedbryde alle barrierer for pigers uddannelse og at sikre kvinders fulde økonomiske og politiske deltagelse i et samfund.
Danmark har høstet international anerkendelse for at sætte MGD3 højt på den globale dagsorden.
Det er sket gennem MGD3-fakkelkampagnen, hvor næsten 150 prominente beslutningstagere som den amerikanske udenrigsminister, Hillary Clinton, Verdensbankens præsident, Zoellick, FN's generalsekretær, Ban Ki-moon, og grundlæggeren af mikrokreditbanken Grameen, Muhammad Yunus, har forpligtet sig til at skabe konkrete forbedringer af kvinders vilkår og muligheder.
I marts i år var jeg vært for en international konference om MGD3 i København, og anbefalingerne fra konferencen fik bred tilslutning.
De lægger vægt på at sikre kvinder økonomiske rettigheder og øge kvinders muligheder for beskæftigelse.
Det kræver nedbrydning af de kulturelle og sociale barrierer, som hindrer kvinders uddannelse og indtræden på arbejdsmarkedet og i det politiske liv.
Anbefalingerne vil indgå i forberedelserne af 2015-topmødet til september.
Når vi ser på sundhedsmålene, mål nr. 4, 5 og 6, er resultaterne blandede.
Indsatsen mod hiv/aids har givet resultater, men det er som sagt gået for langsomt i kampen mod mødre- og børnedødelighed.
Når kvinder ikke har ret til at bestemme over egen krop, som tilfældet er i alt for mange udviklingslande, resulterer det i sygdomme og uønskede graviditeter.
Mindst 200 millioner kvinder har ikke adgang til moderne præventionsmidler, som de gerne vil bruge, og det fører til for tidlige graviditeter og usikre aborter, ofte med invaliderende følger for kvinderne.
Der er ingen tvivl om, at Danmark er helt i front, når det gælder kvinders seksuelle og reproduktive sundhed og rettigheder.
Danmark er blandt de fem største bidragsydere til FN's befolkningsfond, UNFPA, og vi støtter en række lokale organisationer i at advokere for bedre sundhed for kvinder, forbedre sundhedsydelserne for gravide, gøre fødslerne mere sikre og oplyse om og dele ud af prævention.
Den danske støtte vil bl.a. give 1 million kvinder sikre aborter, distribuere 160 millioner kondomer, herunder også kvindekondomer, og oplyse om familieplanlægning til tusindvis af unge i udviklingslandene.
Spørgsmålet om seksuel og reproduktiv sundhed og rettigheder er under pres fra mange lande, også inden for vores egen kreds af EU-naboer.
Danmark er og vil vedblive med at være en stærk fortaler for, at EU støtter en progressiv udvikling til fordel for kvinders rettigheder.
Vi vil også fortsat være aktive i at fremme en progressiv international dagsorden, også selv om der nogle gange er langt mellem sejrene og lejrene.
Amerika er igen på banen, og det kan forhåbentlig accelerere indsatsen for at bekæmpe mødredødelighed.
Danmark har gennem mange år arbejdet med MGD7 ved at fokusere på bæredygtig udvikling.
Naturligt nok har tiden op til klimatopmødet domineret det danske arbejde hermed, men miljøindsatsen i dansk bistand er langt bredere.
Vi finansierer f.eks. miljøindsatsen via miljøprogrammer i Zambia og Mocambique, herunder bedre håndtering af affald og spildevand, forsyning med rent vand, kystbeskyttelse og erosionskontrol, ligesom regeringen med den såkaldte klimadialog og Nairobiprincipperne har medvirket til, at klimatilpasning integreres i de enkelte landes egne udviklingsplaner.
Den nye strategi for dansk udviklingssamarbejde, som jeg forventer at præsentere for Folketinget snarest, klæder Danmark på til også fremover at løfte sin del af opgaven på vej mod opfyldelsen af 2015-målene.
Frihed er i min optik en forudsætning for at opfylde 2015-målene om at bekæmpe sult og fattigdom.
Fattigdomsbekæmpelse handler grundlæggende om at give det enkelte individ mulighed for og evne til at præge sin egen livssituation.
Det kræver frihed fra undertrykkelse, vilkårlighed og afmagt og frihed til at tage hånd om sin egen skæbne og udnytte sine ressourcer fuldt ud i et retfærdigt og åbent samfund.
Frihed er imidlertid ikke alene en garanti for udvikling.
For at kunne udnytte frihed og løfte sig selv og sin familie ud af fattigdom skal man evne at gribe de økonomiske, sociale og politiske muligheder, som friheden giver, men det kan man ikke, hvis man er svækket af langvarig eller ubehandlet sygdom, hvis man er afskåret fra basal uddannelse, hvis man er afskåret fra adgang til rent drikkevand, eller hvis man gang på gang mister hjem, husdyr og afgrøder på grund af lovløshed, overgreb, og miljøkatastrofer eller mangel på privat ejendomsret.
Så dræbes initiativ og virkelyst.
Strategien har fem indsatsområder: frihed, demokrati og menneskerettigheder, vækst og beskæftigelse, ligestilling, stabilitet og skrøbelighed samt miljø og klima.
De forskellige indsatsområder hænger uløseligt sammen, men skal vi realisere 2015-målene om fattigdomsbekæmpelse er det ikke mindst en nødvendighed med en flerstrenget tilgang til at fremme økonomisk vækst og beskæftigelse.
Vi skal understøtte det private initiativ og iværksættere ved at styrke indsatsen for udvikling af den private sektor i udviklingslandene og ved at udstyre de store og voksende ungdomsårgange med relevant teknisk og faglig uddannelse, der kan øge virksomhedernes produktivitet og konkurrenceevne.
Børn og unge skal have en opvækst, der giver dem mulighed for at forsørge sig selv og bidrage til fællesskabet.
Det gælder ikke mindst i de skrøbelige stater, der er længst fra 2015-målene.
Vi vil afhjælpe humanitære behov og bidrage til at sikre beskyttelse og serviceydelser til de mennesker, der rammes af konflikt og katastrofer, og vi vil arbejde for fred og hurtig genopbygning af staten i et tæt samarbejde med vore internationale og regionale samarbejdspartnere som FN, EU og Den Afrikanske Union.
Vores fokus på ligestilling bidrager direkte til opfyldelse af MGD3 om at øge ligestilling mellem mænd og kvinder.
Indirekte bidrager det også til opfyldelse af de andre mål.
F.eks. viser al erfaring, at der er god økonomi i at satse på kvinder.
Produktiviteten i Afrikas landbrug kan stige med helt op til 20 pct., hvis kvinder får samme adgang til land, såsæd og gødning som mænd, og samtidig viser studier af mikrolån til kvinder, at selv med meget små lån kan man skabe sig en god forretning, og at det hurtigt kan aflæses i forbedret sundhedstilstand og skolegang for deres børn.
Klimaændringer og miljøforringelser rammer de fattigste hårdest og kan sætte vækst og fattigdomsbekæmpelse over styr og underminere resultaterne af mange års udviklingsarbejde.
Store befolkningsgrupper er direkte afhængige af naturens ressourcer for at sikre deres familiers levegrundlag, og miljø og klima udgør derfor også et selvstændigt fokusområde i strategien, helt i tråd med det syvende 2015-mål om bæredygtigt miljø. Udviklingslandene står over for en lang række udfordringer, og Danmark kan hjælpe, men ikke alene.
Større arbejdsdeling mellem donorerne er nødvendig, hvis vi skal sikre effektiv bistand, og regeringen har valgt at sætte fokus på de fem nævnte politiske prioriteter.
Dermed bidrager vi også til at opfylde det ottende 2015-mål, der netop har til formål at øge samarbejdet med donorerne.
De danske initiativer har gjort deres til at styrke indsatsen for opnåelse af 2015-målene, men opgavens omfang fordrer et enormt multilateralt samarbejde.
EU, FN og andre multilaterale udviklingsorganisationer spiller en afgørende rolle.
EU er en af verdens største udviklingspolitiske aktører og har global tilstedeværelse, men EU har ikke tilsvarende indflydelse, og det skal der gøres noget ved.
Vi vil styrke EU's rolle som udviklingspolitisk aktør og sikre, at EU påtager sig et endnu større ansvar for fattigdomsbekæmpelse.
FN er til stede i de fleste lande og inden for mange områder, der har betydning for udvikling.
Det giver organisationen en vigtig koordinerende rolle i forhold til fattigdomsbekæmpelse.
FN's topmøde i september skulle gerne blive vigtigt for den samlede bilaterale og multilaterale fremdrift mod målenes opfyldelse.
FN's generalsekretær og jeg er enige om, at målene fortsat kan nås, men der kræves et fornyet globalt partnerskab herom.
Frem mod september har regeringen valgt at fokusere på to områder, som vi mener bør have en fremtrædende plads ved højniveaumødet i New York, nemlig inklusiv vækst og beskæftigelse samt ligestilling for kvinder og kvinders økonomiske rettigheder.
Øget vækst skaber flere arbejdspladser, bedre livsudsigter for den enkelte og mulighed for større skatteindtægter, så landene selv kan finansiere sociale tiltag, infrastruktur osv.
Investeringer i kvinder kaster gevinster af sig for både kvinden og hendes familie, men også for det øvrige samfund.
Det allervigtigste er imidlertid, at handling bliver kodeordet.
Slutdokumentet skal være handlingsorienteret, og der skal skabes en fælles forståelse af, at vi nu ved, hvad der skal til.
Vi ved, hvad der virker, vi skylder både de fattige, der lever i forarmelse og fornedrelse, og de skatteborgere, der betaler for bistanden til udviklingslandene, at omsætte denne viden til handling, at sikre konkrete anvisninger til en afgørende, accelererende slutspurt frem mod 2015.
Tak for ordet.