Josephine Fock (ALT), 2016-05-13:
Tak for ordet.
Det danske realkreditsystem er det bedste i verden.
Det har historisk set
været det billigste, og det har også historisk set været det sikreste.
Sådan har det været, og sådan vil vi gerne have at det bliver ved med at være.
Når man tager et lån, er det vigtigt, at man ved, på hvilke vilkår man låner.
Det er vigtigt, at man ved, hvor meget man skal betale i termin hver måned, så man ved, hvor stort et rådighedsbeløb man har efter lån og husleje.
Men det kan man ikke være sikker på i dag.
Selv kunder med fastforrentede lån, hvor man umiddelbart skulle tro, at betalingerne ligger fast, kan risikere, at deres bidrag stiger.
Og som reglerne er i dag, er der ikke noget loft for, hvor meget realkreditinstitutterne kan hæve bidragssatserne.
De danske andelskasser kom ud af noget af det, vi er bedst til i Danmark, nemlig at samarbejde gennem andelsbevægelser.
Realkreditten startede i slutningen af 1700-tallet efter den store brand på Holmen i København i 1795, hvor 900 huse brændte ned.
Efter branden havde de mange nye hjemløse brug for nye lån til nye huse, og derfor gik man sammen og startede det første realkreditinstitut.
Historisk er realkreditinstitutter altså på mange måder en grundpille i andelsbevægelsen, som de sidste 200 år har ydet lån til høj og lav.
Et realkreditlån består af tre dele: renter, afdrag og bidrag.
Renter og afdrag bliver bestemt ved, at kunden og realkreditinstituttet sammen finder ud af, hvilket lån kunden skal have, og hvor lang tid der skal afdrages over.
Så tager realkreditinstituttet det til obligationsmarkedet, hvor det bliver solgt til den, som er villig til at give de laveste renter.
Det er det, bidragssatserne i princippet skal gå til.
Historisk er realkreditinstitutterne altså bare en slags mellemmand, som skal formidle lån mellem låner og udlåner.
Fordi realkreditinstitutterne har været andelsfunderet, altså ejet af lånerne, har den eneste interesse for realkreditinstitutterne været at holde bidragssatserne så lave som muligt.
Derfor har det ikke været nødvendigt at lave lovgivning, som regulerede bidragssatserne.
Men i 1989 blev der lavet en reform af realkreditten.
Den betød, at realkreditinstitutter ikke længere behøvede at være andelsbaserede.
Nu kunne banker og eksterne investorer også oprette realkreditinstitutter.
Det har betydet, at vi i de sidste 25 år har set en udvikling mod flere og flere kommercielle realkreditinstitutter, og i dag er Nykredit det sidste af de store realkreditinstitutter, som er kundeejet, og Nykredit barsler allerede med en børsnotering.
At det andelsbaserede realkreditinstitut er ved at forsvinde, er ikke bare synd for den demokratiske andelsbevægelse, hvor man tæller efter hoveder og ikke efter høveder, det er også et problem for låntagerne.
Det betyder nemlig, at realkreditinstitutterne går fra kun at skulle varetage låntagernes interesser til nu også at varetage de eksterne aktionærers interesser.
Og da realkreditinstitutterne kun formidler lån, er det eneste sted, de kan tjene penge til deres aktionærer, igennem gebyrerne og bidragssatserne.
Aktionærerne er altså interesseret i så høje bidragssatser som muligt, men låntagerne er interesseret i så lave bidragssatser som muligt.
Nogle gange kan det være nødvendigt for et realkreditinstitut at sætte bidragssatserne op.
Sådan har det altid været.
Men i øjeblikket står realkreditinstitutterne over for nogle ekstra udfordringer, fordi de efter finanskrisen bliver pålagt flere og flere kapitalkrav.
Derfor skal det også være muligt for realkreditinstitutterne at hæve bidragssatserne
, men kun hvis det bliver godkendt af et uafhængigt organ som f.eks. Finanstilsynet eller
Konkurrencestyrelsen
På den måde kan vi sikre, at bidrag kun bliver sat op, hvis der er et reelt behov og altså ikke bare for at betale ekstra udbytte til aktionærer.
Derfor er det også naturligt, at der følger nogle betingelser med, hvis realkreditinstitutterne sætter deres bidragssatser op.
For hvis det er strengt nødvendigt at hæve bidragssatserne, bør der heller ikke være penge til at udbetale afkast til aktionærer. For det andet skal det være muligt at skifte realkreditinstitut med færrest mulige omkostninger, hvis ens bidragssats bliver sat op.
I mange andre situationer i samfundet er det ikke et stort problem, hvis priserne bliver sat op.
Men det kan man jo ikke med realkreditlån.
Hvis man skal skifte realkreditlån i dag, er der store omkostninger, både fordi der f.eks. kan være kurstab på den obligation, som lånet er bundet op på, og fordi det realkreditinstitut, man flytter til, opkræver et omlægningsgebyr.
Derfor er mange lånere kommet i klemme nu her, hvor bidragssatserne bliver sat op.
Det er både dyrt at blive, og det er dyrt at skifte.
Derfor foreslår vi også, at hvis et realkreditinstitut hæver bidragssatserne på et lån, så må det ikke pålægge gebyrer ud over de administrative omkostninger, som realkreditinstituttet kan påvise, i forbindelse med f.eks. låneomlægning.
Vi har som sagt verdens bedste realkreditsystem, og det skal det blive ved med at være.
Det er det sted i verden, hvor man kan få de billigste lån.
Det er et af de sikreste systemer i verden, og så er store dele af det endda demokratisk.
Det synes vi vi skal holde fast ved og fremtidssikre.
Derfor håber jeg, at flere vil støtte vores forslag.