Eyvind Vesselbo (V), 2014-03-18:
Altså, nu er det jo sådan, at jeg ikke nødvendigvis refererer, hvilke debatter vi har i Venstre.
Det tror jeg at vi klarer internt på vores gruppemøder og ved andre møder i Venstre.
Der finder vi frem til den politik, vi skal føre.
Det, jeg kan sige, er, at når jeg står her på talerstolen, er det netop, fordi vi i Venstre er enige om at sige ja til den her ratificering.
Så jeg mener, at det er det, der er det centrale.
Jeg står ikke her og stiller spørgsmål om, hvad Enhedslisten diskuterer på sine gruppemøder eller på andre møder internt.
Så lad os nu holde os til det, som er sagen her, nemlig at vi fra Venstres side siger ja til at ratificere den her protokol.
Det er det centrale for mig, og det burde også være det, der var det centrale for Enhedslisten, nemlig at få hjulpet nogle mennesker på den her måde.
Den her sag er jo en sag, som i hvert fald i store kredse i Danmark har været drøftet igennem mange år, nemlig om Danmark skulle ratificere konventionen om individuel adgang til handicapkomiteen, altså at man kan klage til FN's handicapkomité over beslutninger truffet i Danmark.
Danmark ratificerede FN's konvention den 13. december 2006 om rettigheder for personer med handicap, og til den konvention var der jo en lille tilføjelse, og det er den protokol, som vi drøfter i dag, om vi skal sige ja til.
Den drejer sig om, at handicappede, hvis de har været igennem et retssystem i Danmark, hvis de har følt, at der var nogle ting i deres rettigheder, der ikke blev tilgodeset, hvis de har været igennem alle de instanser, som man kan i den sammenhæng, så skal de kunne klage til en komité i FN, som tager sig af den her klage.
Nogle vil sige, at i Danmark har vi da virkelig et gedigent klagesystem, så hvis man får nej i kommunen, kan man klage til Ankestyrelsen, så kan man klage til den ene og til den anden og den tredje, og man kan endda også prøve tingene ved en retslig instans.
Og så skulle det vel i og for sig være nok.
Men det er ikke sådan nødvendigvis, for det er ikke altid sådan, at fordi man har ret, får man ret, heller ikke i et klagesystem i Danmark.
Derfor er det altså vigtigt, at man, når man har været igennem alle de her klageinstanser, så har en yderligere mulighed ved at få nogle uden for Danmark til at se på sin sag.
Sagen er jo, og det synes jeg man oplever tit, at der er folk, der faktisk har nogle helt reelle indvendinger imod den måde, man har grebet deres sag an på, og hvor man så gang på gang i systemet får nej til det, man egentlig føler man har ret til.
Det, som jeg ofte har følt i en lang række sager, er, at systemets forskellige instanser holder sammen, fordi de ligesom bygger på hinandens fortolkning af den konkrete sag.
Som jeg har sagt ofte i de her sager: Systemet lukker sig om sig selv, og så kommer man ikke videre, fordi man ikke kan vinde sagen, fordi alle egentlig holder sammen for at sige, at det, den første gjorde i den her sag, var rigtigt.
Derfor er det vigtigt, at man har et andet sted at gå hen, nemlig ligesom lidt en second opinion på landsplan, og at man kan komme og klage til komiteen.
Komiteen kan ikke ændre noget.
Den kan ikke pålægge Danmark nogen ting, men den kan komme med nogle anbefalinger til, hvad man burde gøre, og hvad det enkelte menneskes rettigheder er.
Jeg mener, at det er meget vigtigt, at man har den mulighed.
Derfor er det positivt, at det ligger i det her forslag om, at vi i Danmark tilslutter os annekset her til konventionen.
Der er nogle ting, som jeg synes kunne være vigtigt at få på plads i behandlingen af den her sag.
Det er at få et overblik over, hvor stort omfanget vil blive af det her.
Det kan kun blive gisninger, men det er klart, at der må være materiale, som kan beskrive det.
Det andet er: Hvad er økonomien i det her system?
Altså både omfang og økonomi hænger lidt sammen.
Jeg kan bare sige, at Venstre støtter det her forslag om at ratificere denne del af protokollen.