Marianne Jelved (RV), 2011-03-31:
Jeg vil gerne indlede med at trække lidt historie frem i den her sammenhæng.
Allerede i 1990'erne begyndte en vis centralisering omkring de mellemlange videregående uddannelser.
Hele den store fusionsproces blev afsluttet den 1. januar 2007, sådan som det var bestemt af lovgiverne.
3 måneder efter modtog disse 23 CVU'er et brev fra den daværende undervisningsminister, Bertel Haarder, som skrev, at regeringen nu havde besluttet sig for, at de 23 CVU’er pr. 1. januar 2008 – altså tre kvartaler efter – skulle være omdannet til 7-8 professionshøjskoler.
Det var et mægtig stort krav, men ikke desto mindre rettede de 23 CVU'er ind, og de var blevet til 8 professionshøjskoler den 1. januar 2008.
Den fusionsproces gik enormt stærkt.
De, der har været involveret i fusioner, ved, at det her koster virkelig mange kræfter, og det koster faktisk også rigtig mange penge, og de penge måtte de stort set selv udrede.
Der blev et bredt forlig om professionshøjskolerne, både som institutioner og med hensyn til det indhold, de skulle have, og jeg tror, at der var rigtig mange bag det forlig, som havde og har store forventninger til det resultat i uddannelsesudvikling, der skulle komme ud af det.
Når jeg ser på den periode, synes jeg, at professionshøjskolerne har været oppe imod alle de odds, vi overhovedet har kunnet finde på at skabe for dem.
Det starter i virkeligheden, inden de er færdige med at blive fusioneret til professionshøjskoler, for efter valget i efteråret 2007 beskriver regeringen i sit regeringsgrundlag – stærkt inspireret, for at sige det mildt, af det nye parti Ny Alliance – at der skal være en supplerende læreruddannelse ved et universitet.
Professionshøjskolerne er ikke engang færdigdannede på det tidspunkt.
Aarhus Universitet griber muligheden og laver et forslag til en læreruddannelse på universitetet, hvilket sætter alarmklokkerne i gang i den forligskreds omkring professionshøjskolerne, som hører under Undervisningsministeriet.
Det viser nogle konflikter i den måde, vi har bygget vores ministerier og uddannelsessektoren op på, nemlig at det griber ind over to ministerier og skaber uenighed og i virkeligheden er en dårlig politisk udvikling.
Nu er det således, at det satte en kædereaktion i gang, så der findes ikke det universitet i Danmark, som ikke har en plan liggende i en skuffe, hvis nogen skulle finde på at lave et flertal for, at man også skulle lave læreruddannelser på universiteterne.
Det viser noget om, hvor presset professionshøjskolerne er, og hvor vanskelige vilkår de har haft.
Vi har også hørt kritik ulidelig mange gange af læreruddannelsens kvalitet og indhold.
Det, der er bemærkelsesværdigt, er, at alle dem, der udtaler sig om det, åbenbart ikke ved, at der er en ny læreruddannelse, hvis første hold kommer ud her i sommeren 2011.
Ikke desto mindre er den kritiseret sønder og sammen, uden at man egentlig har forholdt sig til selve indholdet i uddannelsen.
Ved siden af alt det her har sparekniven på forskellige leder år efter år ramt professionshøjskolerne – og ramt hårdt.
De har kun fået ringe del i globaliseringsmidlerne, fordi det har været så vanskeligt at blive enige om at flytte midler fra f.eks. universiteterne til professionshøjskolerne.
De er også ramt af en meget skæv finansiering, fordi der stort set kun er taxameterfinansiering på professionshøjskolerne.
Det står meget højt på ønskelisten, på prioriteringslisten.
Der er nemlig en særlig opgave på professionshøjskolerne, som de har meget vanskeligt ved at løse med den finansieringsmodel, der er nu, hvor de stort set kun får taxameterfinansiering, og det er, at de skal levere uddannelse bredt i den region, som professionshøjskolen dækker.
Det er faktisk meget dyrt; det er dyrere, end hvis de havde lov til at have deres uddannelsestilbud i én stor central by.
Der er altså en skævhed.
Det er meget godt, at der kommer flere studerende til professionshøjskolerne, ja, det er rigtig godt, det er virkelig godt, men der er jo et efterslæb, inden taxametrene til professionshøjskolerne falder, fordi man skal afvente, at de studerende viser, at de er studieaktive, ved at de gennemgår eksamener eller prøver, sådan som det kræves efter studiebekendtgørelsen.
Der er mange ting, der presser professionshøjskolerne på en måde, som de ikke behøvede at gøre.