Pernille Skipper (EL), 2015-03-17:
En ny ph.d.-afhandling fra december sidste år påpeger, at der ofte er tale om en automatreaktion, når etniske eller religiøse minoriteter i nære relationer udsætter hinanden for vold.
Det bliver meget hurtigt set som et kulturelt problem, hvorimod det ofte, hvis der udøves vold i nære relationer hos en etnisk dansk familie, begrundes med voldsudøverens psykiske problemer, misbrug, sociale problemer og lignende.
Så med den ph.d.-afhandling in mente kan man konkludere, at man skal passe på med automatreaktioner, også i en debat om æresrelaterede konflikter – bestemt.
Samtidig er der selvfølgelig også problemer med vold, psykisk terror, trusler, meget streng social kontrol i nogle familier, som bunder i bestemte kulturelle baggrunde, og det skal vi også tage alvorligt uden at skære alle over en kam.
I 2012 lancerede regeringen sin strategi for æresrelaterede konflikter, som flere har omtalt her fra talerstolen, og det var en strategi, som tog flere rigtig vigtige skridt.
F.eks. oprettedes en hotline, der hedder Etnisk Ung, hvortil der er sket en stor stigning i antallet af henvendelser, siden den startede.
Det er gået støt opad, og det skal med al sandsynlighed ses som noget ganske positivt, for det er nemlig ikke udtryk for, at problemerne er blevet større, men det er udtryk for, at der er flere, der henvender sig og tager imod en udstrakt hånd.
Derudover har vi også alle sammen herinde, som SF's ordfører nævnte, lagt stemmer til et tiltag, der sikrer, at borgere, der bliver udsat for æresrelaterede konflikter – voldelige eller ej – kan få gratis anonym rådgivning, hvis de henvender sig, og at de også tilbydes en handleplan for deres fremtid.
Men der kan gøres mere.
I den seneste tid har vi kunnet læse om eksempler på, at unge falder igennem det sikkerhedsnet, man altså har forsøgt at skabe.
De afvises f.eks. på krisecentre på grund af manglende plads, og der har også været tilfælde, hvor unge har kunnet spores af den familie, som de er flygtet fra, fordi de ikke har kunnet skifte identitet ordentligt, og fordi det som nævnt har været muligt at omgå cpr-systemets adressebeskyttelse.
Det er så her, at det her lovforslag kommer ind i billedet.
Lovforslaget gør det nemlig om ikke fuldstændig sikkert, så i hvert fald mere sikkert, at en familie eller et socialt miljø ikke kan udnytte cpr-systemet til at opspore et menneske, der ikke ønsker at blive fundet.
Det indebærer, at borgere, der er kommet i den her udsatte position, så kan registreres som fuldstændig værende uden bopæl, selv om det ikke er tilfældet, og at det altså er en politifaglig vurdering, om det skal være tilfældet.
Det indebærer selvfølgelig også nogle ulemper, såsom at lægen ikke kan sende en breve og myndighederne vil have svært ved at kontakte en.
Så derfor er det jo ikke noget, der skal udstrækkes til alle.
Men i Enhedslisten er vi dog enige med de organisationer, som ikke kritiserer lovforslaget i dets grundlag, men kritiserer det for måske at omfatte en lidt for snæver gruppe.
Det bekymrer os, og vi synes sådan set, at regeringen måske skulle have lyttet til det og udvidet mulighederne en lille smule, bl.a. for at andre end politiet kan komme ind over beslutningen om, om det er nødvendigt.
Når det er sagt, er der jo ikke nogen tvivl om, at det her er et vældig positivt skridt, der er taget for en gruppe af især unge mennesker og kvinder, som har brug for det.
Omend det heldigvis er en lille gruppe, så er det en meget vigtig gruppe.