runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Bertel Haarder (V), 2007-03-27:
63 pct. af lærernes arbejdstid er til andet end undervisning.
Tanken er, at elevplanerne bliver en del af dette »andet«, og man har jo hele tiden skullet give en vurdering af hver enkelt elev i forbindelse med bl.a. forældresamarbejdet.
Det skal man fortsat.
Det nye er, at det er skriftligt, og den skriftlige del kan rationaliseres, så det kan ende med at blive en hjælp i stedet for en byrde.
Men alting har en begyndelse, og al begyndelse er svær, og jeg tvivler ikke på, at der i indkøringsfasen er ekstra bøvl for nogle, hvis man ikke fra starten finder den rigtige model.
Der er jo nogle, der fra starten har fundet den rigtige model, og vi har netop ikke lagt os fast på, hvad der er den rigtige model, for det blev vi bedt om at lade være med.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Spm. nr. US 103
Margrethe Vestager (RV), 2007-03-27:
Jeg synes, det er en meget vigtig indrømmelse fra ministeren, når ministeren siger, at nu behøver vi ikke længere at køre det op i den offentlige debat.
Jeg synes, det er meget væsentligt at skelne mellem politikere, for jeg kan overhovedet ikke genkende den her forestilling om, at jeg som politiker – og det gælder også flere af de andre spørgere, der har haft ordet i dag – har været med til at tale folkeskolen ned, som jeg oplever ministeren har bidraget til.
Den her diskussion holder ikke op, for de redskaber, som ministeren nu siger man har fået, på baggrund af at man har kørt det op i den offentlige debat, er jo redskaber, som på en meget central måde bestemmer, hvordan skolen skal indrettes, fordi de påvirker skolens hverdag og skolens virke og dermed også lærernes faglighed.
Tror ministeren ikke, at det kan have en sammenhæng med det signal, der bliver sendt om, hvad det er for et lærerliv, man har, hvis det lærerliv er præget af, at man skal indrette sig på at blive kontrolleret med nationale test, at man skal lave elevplaner, at der skal være skriftlighed, og at der skal være skriftlighed i den løbende opfølgning, at skolelederne også oplever sig spændt stadig strammere ind i centralt dirigerede regler, og at det signal om et lærerliv er en af de væsentlige grunde til, at så mange unge vælger læreruddannelsen fra?
Bertel Haarder (V), 2007-03-27:
Jeg er glad for, at vi er enige om, at skolelederne ikke skal være spændt ind i en række centrale regler.
Måske kunne den enighed føre til noget frugtbart.
Jeg vil sige, at det jo ikke er første gang, man har haft en demokratisk proces, hvor de, der argumenterer for forandring, påpeger de problemer, som er årsagen til, at de ønsker forandringerne.
Spørgeren har jo selv været minister, og så vidt jeg husker, blev der gennemført en erhvervsuddannelsesreform med virkning fra år 2000, og det førte både til noget godt og noget skidt, og sådan er det jo altid.
Jeg er da sikker på, at fru Margrethe Vestager dengang argumenterede for sin reform med, at der var nogle problemer, der skulle løses, og derved kom hun til at tale om nogle problemer, og i den fase, hvor man taler om de problemer, risikerer man altid, at man kommer til at stille de uddannelser, det handler om, i et lys, hvor man får mere fokus på problemerne, end rimeligt er.
Margrethe Vestager (RV), 2007-03-27:
Men en måde at komme uden om den mekanisme på, som jeg kan forstå ministeren har et helt indlevet forhold til, er jo, at man taler med hinanden om problemerne i stedet for at dæmonisere den anden part og sige, at de ikke vil være med, at de er obsternasige, at de hele tiden viser modstand, eller hvad det nu kan være af karakterpåtegninger, der bl.a. er blevet Danmarks Lærerforening til del gennem de seneste år.
For hvis den proces, det er hele tiden at styrke folkeskolen og give mulighed for en stadig bedre undervisning, var foregået i en åben dialog, hvor man måske havde diskuteret, om det var rimeligt at gennemføre central styring i forhold til fraværsregistrering, i forhold til samtaler om fritagelse for kristendomskundskab, i forhold til de centrale planer, i forhold til bindende mål, i forhold til de nationale test, i forhold til de kvalitetsrapporter, som nu også kommer til at tage tid fra det, der vel er det egentlige, nemlig undervisningen, så havde vi måske været et andet sted, også med hensyn til søgningen til læreruddannelsen.
Og hvis ministeren mener, der er noget frugtbart i at tage noget af den centrale styring væk, så hører vi meget gerne om det, også i dag, hvis ministeren er klar til at tage nogle af de ting af bordet.
Bertel Haarder (V), 2007-03-27:
Hvis jeg selv må sige det, har jeg været ualmindelig venlig og fremkommelig og kreativ; jeg har oven i købet været ovre på skolen, og jeg har da vist været betydelig mere original, end hr. Villy Søvndal har.
Jeg har nemlig udtænkt noget, der måske kan være en løsning, og som jeg nu er i gang med at overveje, og det er man på skolen rigtig glad for.
Jeg har læst den såkaldte tænketanks udtalelse, og jeg har stor sympati for tænketanken.
Jeg kender Per Kjeldsen vældig godt, jeg har kendt ham i 30 år.
Jeg har tilladt mig at sige, at hvis det er en tænketank, så er Venstre også en tænketank, og sådan er det jo godt, at vi alle sammen tænker tanker.
Men det er jo ikke sådan, at der er kommet ny ekspertise på bordet i kraft af denne tænketank, absolut ikke.
Vi har jo ikke grebet tanken om elevplaner ud af den blå luft.
I Sverige blev de indført med den svenske lærerforenings støtte.
I Danmark bliver de på det kraftigste bakket op af forældreforeningen Skole og Samfund, som meget har frabedt sig at blive taget som gidsel i en faglig kamp.
Jeg vil godt henvise til alle de skoler, som nu stille og roligt har fundet en god måde at udføre elevplaner på.
Det er jo ikke sådan, at man behøver at bruge en hel masse tid på de elever, som absolut ikke har brug for hjælp, skønt det jo er vigtigt, at alle elever får udfordringer; så også den dygtige elev har måske brug for, at der står noget i elevplanen om, hvordan også den elev kan komme videre.
Men det vigtigste formål med elevplanen er jo, at forældre og skole slutter kreds om det enkelte barn og bliver mere tydelige med hensyn til, hvad der skal arbejdes med.
Til sidst vil jeg sige: Jeg glemmer ikke en lejlighed, hvor der i Eigtveds Pakhus var en slags pædagogisk marked med boder, og hvor der stod elever med samlemapper over, hvilke fremskridt de havde gjort, og hvad de skulle arbejde med.
Der blev så sat mærker ind, når målene var nået, og de var pavestolte over, at der blev vist dem den opmærksomhed. Så lad os nu få noget godt ud af begrebet elevplaner, og lad os undgå unødigt bureaukrati.
Man behøver ikke unødigt bureaukrati, det har mange skoler allerede vist.
Charlotte Fischer (RV), 2007-03-27:
Jeg ved godt, det ikke er os, der har ansvaret for arbejdspladsernes indretning.
Det var bare med hensyn til, hvor optimistiske vi skal være i forhold til, hvor godt det går.
Og der tror jeg, at gigtpatienter nok vil være meget interesserede lige præcis i det med arbejdsmiljø osv.
Det handler jo ikke om, at vi herinde skal sidde og lave kliniske retningslinjer, det handler om, at vi skal sende et budskab om, hvorvidt det er vigtigt eller ikke vigtigt.
Og hvis det er vigtigt, hvor hurtigt det så skal gå.
Jeg vil egentlig spørge Venstres ordfører, hvor stor tålmodighed man har, når man er en del af et regeringsparti, på det her område.
Jeg synes, det er alt for ringe, at vi ikke har sat skub i det.
Det er da noget af det allervigtigste, at vi er sikre på, at der er nogle standarder for, hvordan man bliver behandlet, når man som kroniker møder op forskellige steder.
Hvor stor er Venstres ordførers tålmodighed?
Skal der gå et halvt år, et helt år, 5 år?
Hvor lang tid?
Preben Rudiengaard (V), 2007-03-27:
Jeg har en meget kort tålmodighed, men jeg kan sige, at hvis fru Charlotte Fischer havde deltaget i den høring, som Gigtforeningen havde om leddegigt, så havde hun netop hørt, hvordan vores ledende, førende reumatologer i det her land havde lavet nationale standarder.
Sundhedsstyrelsen er jo også aktiv på det her område for at få lavet de her nationale standarder, og vi forventer da helt klart, det kommer.
Jens Peter Vernersen (S), 2007-03-27:
Hvis man brækker et ben, bliver man normalt behandlet omgående på sygehuset.
Bliver alle gigtpatienter behandlet i dag i det danske sundhedsvæsen?
Er der et tilbud til alle, sådan at den efterspørgsel, der er, også imødekommes?
Det er jo sådan set det, der er afgørende for den enkelte patient.
Kommer man i behandling, og får man den seneste nye, kendte behandling, når man går i gang, og var man sikker på, at man fik den seneste kendte, nye behandling tidligere i samtlige amter og vil få den nu i samtlige regioner?
Preben Rudiengaard (V), 2007-03-27:
Hvis man brækker et ben, kommer man i hurtig behandling.
Har man en meget, meget svær reumatoid artrit eller en psoreasisgigt, som virkelig er destruktiv på leddet eller en Morbus Bechterew eller sådan nogle ting, så kommer man meget hurtigt til, så er der ikke nogen ventetid.
Hvis man har slidgigt, som jeg en gang imellem også godt kan have lidt af i nakken, så må jeg jo vente lidt længere.
Men der starter jeg sædvanligvis hos min praktiserende læge med en udredning, og har jeg så brug for det, så laver jeg en planlægning sammen med den reumatologiske afdeling.
Men når hr. Jens Peter Vernersen spørger, så vil jeg sige, at der er for store regionale forskelle på indsatsen, hvilket dels skyldes reumatologerne – vi har ikke så mange spredt over hele landet – dels at det er således, at de patienter, der kommer til, ofte må vente lidt, når regionerne ikke er i stand til at varetage det frie sygehusvalg på behørig vis.
Jens Peter Vernersen (S), 2007-03-27:
Der er vel ikke nogen som helst tvivl om, også med de oplysninger, Sundhedsudvalget har fået, når vi har besøgt sidst Hvidovre Hospital, at det er helt afgørende for leddegigtpatienter, at der bliver sat tidligere ind med behandling, og at der åbenbart er en stor gruppe, der ikke tidligt og rettidigt kommer i behandling, hvorved sygdommen udvikler sig på en sådan måde, at de pågældende også mister deres arbejdsevne.
Det er vel virkeligheden for gigtpatienter, også i dag.
Preben Rudiengaard (V), 2007-03-27:
Nu må jeg sige, at det jo ikke er alle leddegigtpatienter, der skal have disse midler.
Det er måske mellem 10 og 20 pct. af leddegigtpatienterne, der skal have det.
Og det er en klinisk vurdering, det er ikke en vurdering, jeg skal stå og foretage.
Derfor må jeg sige, at kommer de derude, så har jeg da stor forventning til, at vores udmærkede reumatologer er i stand til at prioritere.
Hvis man ser på ventelisterne, så er der ikke meget ventetid for de virkelig tunge patienter, som kan komme i behandling ude hos de kvalificerede reumatologer på fra 0-9 uger.
Vi kan altid gøre det bedre, og hvis vi fik flere reumatologer, som jeg ikke kan trylle op sådan som kaniner af hatte, så ville vi også kunne dække bedre.
Men det er jo ikke noget, vi udklækker på en dag.
Per Clausen (EL), 2007-03-27:
Jeg forstod på hr. Preben Rudiengaard, at Sundhedsstyrelsen ville følge udviklingen, hvad angår uddannelsen af reumatologer.
Er det sådan en anden måde at sige på, at hr. Preben Rudiengaard er enig i, at her er behov for at gøre en indsats for at øge antallet?
Preben Rudiengaard (V), 2007-03-27:
Som jeg lige har sagt til hr. Jens Peter Vernersen, så har vi en manko på reumatologer.
I dag har vi 190 reumatologer, og ser vi på dem, der går på grund af alder og grå hår, som jeg også har, så vil vi om nogle år være nede på 90.
Det er et problem, og derfor har vi jo også i vores forslag til vedtagelse anført, at der skal fokuseres på reumatologer.
Sundhedsstyrelsen skal jo hele tiden følge sundhedstilstanden i Danmark og gøre opmærksom på fejl og mangler og referere til den altid siddende minister, og det er jo vores forventning, at Sundhedsstyrelsen gør lidt.
Men den stakkels Sundhedsstyrelse kan jo heller ikke trylle dem frem.
Så vi må prøve at se, hvordan vi kan gøre det bedre.
Der kunne måske også være mere tendens til opgaveglidning – gigtsygeplejersker osv. – indtil vi får det fornødne antal reumatologer.
Per Clausen (EL), 2007-03-27:
Som det er nu, må man vel konstatere, at ventetiden til at blive henvist til eller komme til en privatpraktiserende reumatolog faktisk er stigende og har været stigende de sidste 2 år.
Det er jo i hvert fald ikke tilfredsstillende.
Men jeg vil godt også spørge til en anden ting.
Hr. Preben Rudiengaard var også inde på, hvad man skulle gøre i forhold til de almenpraktiserende læger, og jeg vil godt spørge hr. Rudiengaard, om han er enig i, at en ting er at få lavet nogle rammer for, hvordan behandlingen skal være, men det er også en vigtig opgave at få det formidlet ud til lægerne, sådan at vi faktisk er sikre på, at de ved, hvordan de skal gribe de her ting an.
Vi hører i hvert fald fra fleres side, at man ikke altid har indtrykket af, at det er den nyeste viden, man bliver præsenteret for.
Preben Rudiengaard (V), 2007-03-27:
Jeg er selv også bl.a. speciallæge i almen medicin, og jeg må da sige, at jeg da godt ved, at der er stor forskel også på læger og deres interessefelt osv.
Og derfor er der da ingen tvivl om, at nationale standarder også skal smitte af ude hos de praktiserende læger.
Men nu er der jo altså også det, der hedder patientens vej gennem systemet, hvor sygehusene nu i modsætning til tidligere har mulighed for at samarbejde med den almene praksis.
Vi får den elektroniske patientjournal, hvor informationerne også kan komme ud, og så har vi kommunerne med til at være med til genoptræningen.
Jeg kender mange af dem, og jeg ved, at de gerne vil have hævet også deres faglige indsigt på det her område, og ellers skal vi nok gøre dem opmærksom på det også ude i kommunerne, for de er jo en del af sparringen med kommunerne.
Bjørn Medom Nielsen (S), 2007-03-27:
Jeg kan høre på ordføreren fra Venstre, og jeg kan høre på sundhedsministeren, at trylleordet er kommunalreformen.
Kommunalreformen kan bruges i mange forskellige sammenhænge.
Den kan bruges til at forklare det gode vejr, den kan bruges til at forklare den gode fremtid for vores gigtpatienter.
Det vil vi bore lidt mere i.
Jeg fornemmer, at ordføreren lægger vægt på noget omkring den biologiske medicin, hvilket jeg absolut synes er positivt, men samtidig – og det kan vi ikke se i forslaget til vedtagelse – står der noget om det generelle økonomiske løft til sundhedsområdet.
Der er vi jo principielt uenige om, hvorvidt det løft er udtryk for noget positivt, eller det bare er udtryk for, man forsøger at følge med det behov, der nu er.
Men kan jeg få ordføreren til at sige noget om sammenhængen mellem økonomi og brugen af biologisk medicin, som jo er en tung udgift på det økonomiske plan?
Preben Rudiengaard (V), 2007-03-27:
Økonomien har vi jo givet en indsprøjtning på 8,5 mia. kr. til meraktivitet, hvor halvdelen er faldet på de medicinske afdelinger.
Med hensyn til den biologiske medicin, så afventer vi jo at se på, hvad Sundhedsstyrelsen kommer med i deres MTV-rapport.
Det er jo op til regionerne i øjeblikket at finansiere den biologiske medicin til de reumatologiske patienter i deres region.
Så vi afventer Sundhedsstyrelsens rapport, og så forholder vi os til det, når vi får en entydig beskrivelse af, hvor stor patientgruppen er, og hvad behovet er i de kommende år.
Men jeg må helt klart sige, at regionerne har finansieringsansvaret.
Det er det overordnede ansvar, de har, for at varetage patienternes interesse.
Og i kommunerne betaler man jo også grundbidrag osv., så vores patienter også får en ordentlig behandling.
Bjørn Medom Nielsen (S), 2007-03-27:
Ja, regionerne har ansvaret inden for de rammer, der nu er sat for den her indsats.
Preben Rudiengaard (V), 2007-03-27:
Ensidigt, monotont arbejde giver skader, det ved vi godt, men er det regeringen, der skal tage sig af det?
Det er ude på den enkelte arbejdsplads, hvor man sammen med medarbejderne skal sørge for at få arbejdet tilrettelagt.
Det kunne vi måske godt blive enige om.
Kliniske retningslinjer er fantastisk vigtige.
Jeg vil sige, at reumatologerne jo har lavet BIOSAM og lavet nogle nationale standarder.
Nu får vi en MTV-rapport fra Sundhedsstyrelsen om brugen af biologiske lægemidler.
Og jeg er da ikke i tvivl om, at det er den vej, vi skal, således at vi får nogle ensartede retningslinjer og beder det videnskabelige selskab om at lave dem.
Det er hverken ministeren eller mig eller fru Charlotte Fischer, der skal lave dem.
Det har vi Sundhedsstyrelsen og det videnskabelige selskab til.
Vi går alle sammen ind for en ens og rimelig behandling af vores patienter – fri, lige adgang, uanset om man bor i Region Syddanmark eller man bor i Region Hovedstaden.
Og når vi nu har MTV-rapporten, er det jo klart, at vi må se på, hvad der kommer ud af dette.
Og så må det være ministeren og regionerne, der aftaler det videre forløb.
Jeg står ikke og udskriver blankochecks på et usikkert grundlag, før jeg har set resultatet af MTV-rapporten.
Nu ved jeg godt, at min kære partifælle hr. Bertel Haarder skal have skyld for meget, men det var altså ikke så dramatisk, det, han gjorde dengang.
Skiftende regeringer har i årevis måske ikke haft det fornødne fokus på fremtidens demografi osv. med hensyn til antallet af læger, der skulle bruges.
Men lad mig sige, at det største problem dengang var, at en socialdemokratisk amtsborgmester, der sad og kørte forhandlingerne med Amtsrådsforeningen og Foreningen af Yngre Læger, virkelig fik uddannelsen væsentligt forringet på grund af afspadsering og alt mulig andet.
Kamal Qureshi (SF), 2007-03-27:
Ja, nu skal vi jo ikke nødvendigvis tæske rundt i at få placeret ansvaret for det hele, men jeg kunne bare godt tænke mig bare at få en eller anden bekræftelse på, at det er korrekt, at den borgerlige regering med hr. Bertel Haarder som undervisningsminister nedlagde uddannelsespladser på de danske medicinske uddannelser svarende til omkring 100 pladser eller sådan noget over en årrække.
Er det ikke korrekt, at der ville have været uddannet omkring 100 flere læger pr. år, hvis ikke man havde lavet den besparelse, der blev lavet i hr. Bertel Haarders tid som undervisningsminister?
Preben Rudiengaard (V), 2007-03-27:
Jeg vil sige til hr. Kamal Qureshi, at det har været et spørgsmål om optag på selve studiet.
Det har ikke noget med uddannelsespladserne at gøre, det har været optaget på studiepladserne, som man en overgang efter min mening også – det har været under de siddende regeringer – har haft reduceret for meget.
Det har efter min bedste opfattelse ikke været det andet, som er årsag til den manko, vi har i dag
Men jeg må også sige, at vi har en befolkning, der bliver ældre, en befolkning, som er mere krævende med hensyn til sundhedsydelser, og resultatet af det er, at hverken hr. Kamal Qureshi eller jeg, som begge er uddannet til læge, nogensinde behøver at frygte at blive arbejdsløse.
Charlotte Fischer (RV), 2007-03-27:
Jeg vil spørge hr. Bjørn Medom Nielsen, ligesom jeg spurgte Enhedslistens ordfører: Hvad er målet, hvis man løfter sig lidt op i helikopteren?
Er det at lave nationale handlingsplaner for alle otte folkesygdomme – nu er der nogen i forvejen – og så i øvrigt lave nogle tværgående nationale handlingsplaner for KRAM-områderne: kost, rygning, alkohol, manglende motion?
Hvor mange kan vi tåle at have og samtidig med nogen som helst troværdighed sige, at vi har sat regionerne til at styre sygehusvæsenet?
Bjørn Medom Nielsen (S), 2007-03-27:
Jeg vil give Det Radikale Venstre meget ret i, at der selvfølgelig er en grænse for, hvor mange handlingsplaner man kan have.
Men jeg må sige, at den udvikling, vi har set – jeg nævnede et par af de udviklingstendenser, der har været, den negative udviklingstendens var problemet omkring bl.a. den vederlagsfri fysioterapi, og den positive var, at der sker en forskningsmæssig udvikling her – gør, at vi bliver nødt til at fokusere på en række områder.
Og her taler vi altså om så store grupper plus så kraftige udviklinger, at vi må fokusere.
Charlotte Fischer (RV), 2007-03-27:
Den vil jo blive så meget desto mindre i takt med, at man udvider antallet af handlingsplaner.
Hvis vi nu tager de otte folkesygdomme, er der nogen af de folkesygdomme, om hvilke den socialdemokratiske ordfører vil sige, at de ikke skal have en handlingsplan?
Er det knogleskørheden, der ikke skal have en handlingsplan, eller hvad?
Bjørn Medom Nielsen (S), 2007-03-27:
Jeg vil ikke sige noget om, hvilken sygdom der ikke skal have en handlingsplan.
Jeg vil gerne sige noget om, hvorfor det er vigtigt, og hvorfor vi prioriterer.
Vi har her et område, hvor vi kan se – og det er jo det, der er politikken i det her – at der er en social skævhed i, hvem der bliver udsat for de ting, der gør, at man kan udvikle gigt.
Det er et spørgsmål om det arbejdsmiljø, man har, som det er nævnt i vedtagelsen her, og det kan være andre ting, der gør det.
Hvis det viser sig, at man på knogleskørhedsområdet har lignende udviklinger, har lignende dramatik i antallet, kan det være, at handlingsplansmåden er en måde at gøre tingene på, men der kan også være andre alternativer, så jeg vil ikke vælge fra, men jeg vil gerne sige, hvad der er den politiske baggrund for at vælge til.
Preben Rudiengaard (V), 2007-03-27:
Der står i pind nr. 5 »en øget forskningsindsats inden for slidgigt«, og jeg vil gerne spørge hr. Bjørn Medom Nielsen, som er medforslagsstiller på forslaget sammen med Enhedslisten og SF: Ud over de tre gange 5 mio. kr., som regeringen og Dansk Folkeparti har aftalt, vil man så tage flere midler, og hvor vil man finde dem henne?
Det synes jeg kunne være interessant, for det vil sige, at der jo er givet midler.
Vil man gå videre end det, man har gjort, og hvor vil man finde pengene?
Så jeg vil spørge hr. Medom Nielsen, om han kan tiltræde pind 2, som efter min opfattelse er fejlagtig, jævnfør det, at der ikke er sket nogen som helst ændring på det her område med den fysioterapeutiske indsats.
Bjørn Medom Nielsen (S), 2007-03-27:
Jeg kan kun sige, at selvfølgelig har ministeren ret i sin bemærkning om, hvorvidt regelsættet ikke er ændret.
Der ved vi godt, og det kan vi jo se, fordi der er dokumentation for det fra Danske Fysioterapeuter, at der er et fald i antallet af patienter, som får vederlagsfri fysioterapi.
Så der er reelt tale om et fald, og det er også således, at vi godt ved, at der er kommet instruks ud om, hvorledes man skal definere patienter, der skal have vederlagsfri fysioterapi, som værende dem, der er så handicappede, at de skal have hjælp inden for en bestemt periode eller i en vis mængde.
Det er ikke nogen regelændring, så det er der også hold i.
Kamal Qureshi (SF), 2007-03-27:
Jeg tror, der er enighed om, at mangel på speciallæger og mangel på læger på det her felt er en af de flaskehalse, som skaber nogle af de problemer, som hr. Preben Rudiengaard også er inde på.
Men nu er regeringen jo meget god til netop hele tiden at tale om, hvem der bærer ansvaret, så jeg kunne egentlig godt tænke mig at høre om de mange uddannelsespladser, som hr. Bertel Haarder i sin tid som undervisningsminister nedlagde, sidste gang der var en borgerlig regering herhjemme: Kunne man tænke sig, hvis nogle af de mange klasser, som blev nedlagt, ikke var blevet nedlagt, at det kunne have medvirket til uddannelse af nogle af de læger, der mangler i dag?
Måske kunne nogle af de læger have afhjulpet den lægemangel og den mangel på speciallæger, der eksisterer i dag.
Altså, kunne de mange årgange af uddannelsespladser til læger, man faktisk fuldstændig fjernede under undervisningsminister Bertel Haarders styre tilbage i 1980’erne, ikke have uddannet de læger, vi bl.a. står og mangler i dag?