Pia Olsen Dyhr (SF), 2010-11-18:
Derfor har vi også valgt at bidrage aktivt i processen både med indspil til den danske regering gennem diskussionerne i Europaudvalget og ved at arbejde aktivt i Europa-Parlamentet for netop at sikre det danske forbehold.
Så er det et meget rimeligt spørgsmål at stille, hvorfor Danmark overhovedet skal deltage i økonomisk samordning.
Kan vi ikke bare lade det sejle?
Så når der er storm om euroen, blæser det altså også om den danske krone.
Det har alvorlige konsekvenser, når det går galt for euroen – og det er jo ikke fantasi at forestille sig, at det går galt for euroen.
Vi kan jo lige nu se, at euroen er ude i et voldsomt stormvejr, og man kan være bekymret for euroens overlevelse.
Det er selvfølgelig fristende for nogle af os, der sagde nej til euroen og siger nej til euroen, og som har været stærkt kritiske over for eurokonstruktionen, at sige: Hvad sagde vi?
Vi fik jo ret; det gik jo galt.
Og vi har jo ret, og vi havde ret, men det løser ikke det nuværende problem, og det løser ikke den nuværende krise, at man kan sætte sig selvtilfreds tilbage i stolen og sige haha.
Vi er nødt til at tage anderledes fat; vi er nødt til at løse det problem, vi står over for, og det kræver altså øget økonomisk samordning, for hvis euroen braser sammen, får det også alvorlige konsekvenser for Danmark.
Det er jo ikke sådan, at udenlandske investorer – vi kan forestille os amerikanere, som sidder og overvejer, om de skal investere i Danmark –
siger, at Danmark slet ikke har noget med den europæiske økonomi at gøre, og at det er et godt og stabilt land, så de vælger at lægge deres investeringer der, samtidig med at det går galt for eurozonen.
Europa bliver desværre set under et, og det må vi altså tage konsekvensen af og også bakke op om.
Er der andre argumenter for, at vi skal være med i den her økonomiske samordning?
Det juridiske og økonomiske argument er, at Danmark er en del af stabilitets- og vækstpagten.
I folketingsmunde eller med politikerord kalder vi det for ØMU’ens anden fase, så vi er jo heller ikke helt fri for ØMU-konstruktionen.
Da SF i 1992 sagde nej til Maastrichttraktaten, var det med begrundelsen, at vi ikke ønskede en fælles valuta, og så var det, at vi ikke ønskede euroen.
Vi ønskede også at kunne sætte hælene i, men vi accepterede jo en eller en form for økonomisk fællesskab ved at acceptere stabilitets- og vækstpagten.
Og jeg bliver en lille smule pikeret over, at de, der talte imod forbeholdene – det var der partier i den her Folketingssal der gjorde voldsomt – nu er dem, der igen og igen hæver fanen for forbeholdene og siger, at de er deres støtte i det videre forløb.
Hvis SF ikke havde været med til at garantere de her forbehold, havde de ikke været der.
Derfor er det også meget vigtigt for os at sikre de danske forbehold, og det vil vi hele tiden arbejde aktivt for og garantere.
Har vi bare holdt os for øjnene og sagt: Fint, vi springer ud i det og ser, hvad Europa-Kommissionen eller taskforcen bidrager med?
Nej, SF's krav til det videre arbejde har været meget klare til regeringen.
For det første er der ingen tvivl om, at den danske finanslov skal være et nationalt anliggende.
Det har finansministeren bekræftet i Europaudvalget, og jeg forventer egentlig, at finansministeren også bekræfter det, når han senere går på talerstolen.
Det er et suverænt dansk anliggende, og det er derfor også Folketinget, der bestemmer finansloven.
For det andet har det været et vigtigt punkt for os, at vækst og beskæftigelse skal stå højt på dagsordenen.
Her vil jeg gerne citere fra det nationale kompromis fra 1992:
»Skal mulighederne i EF-landenes økonomiske samarbejde udnyttes tilfredsstillende, må EF i praksis gøre bekæmpelse af arbejdsløsheden til et afgørende mål for fællesskaberne.
Der må tages initiativ til en forstærket, samordnet indsats for at øge beskæftigelsen i Europa.
Det må udtrykkeligt fastslås, at Danmark selv bestemmer sin sociale standard og sin fordelingspolitik.«
Det mandat gælder stadig, selv om det jo er lidt gammelt, for den danske regering.
Det er den rettesnor, som regeringen skal følge.
Og det må også være inden for den spændvidde, at ændringerne skal være.
Det er helt centralt, at vi understøtter den fleksibilitet, der kom ind i eurosamarbejdet med reformen i 2005, hvor vækst og beskæftigelse også blev sat på dagsordenen.
I Danmark forholder vi os meget til euroen, som den var oprindelig, men der er sket ændringer af euroen, som skaber den fleksibilitet omkring de 3 pct., som jo også har været til fordel for os røde, os socialister, som faktisk kan give mulighed for at føre en ekspansiv finanspolitik i visse perioder.
Ydermere har spørgsmålet om gæld været en væsentlig del af debatten omkring taskforcens og Europa-Kommissionens arbejde.
Europa-Kommissionen har foreslået, at det skal forstås meget rigidt, nemlig at hvis den offentlige gæld overskrider de 60 pct., skal man komme efter landene på samme måde som med de 3 pct. Her har det været centralt for os at stille krav til den danske regering om at sikre, at de 60 pct. ikke skal defineres rigidt.
Det må ikke tages ud af en sammenhæng.
Vi er tilhængere af en ansvarlig gældsafvikling, men en henstilling om gældsafvikling må ikke føre til krav om kontraktiv finanspolitik, en rigid monetaristisk finanspolitik, i perioder, hvor vi i virkeligheden har brug for at ekspandere.
Et sidste element, som har været væsentligt for os, har været spørgsmålet om de makroøkonomiske ubalancer, som jeg også har noteret mig at Enhedslisten bekymrer sig om.
Hvis der er nogen, der skal diskutere de makroøkonomiske balancer, handler det om et politisk rum, og derfor skal det være op til Rådets kompetence.
Det har finansministeren så også sikret.
Det er netop kravet fra taskforcen, at det skal være Rådets kompetenceområde.