Karl H. Bornhøft (SF), 2008-10-09:
Jeg ved, at det har været en lang dag for mine kollegaer.
Og med det her sene tidspunkt og med den rækkefølge, jeg er kommet ind i, vil jeg da godt lige understrege med det samme, at jeg er fra Nordjylland.
Jeg vil så også godt appellere til, at der er en vis forståelse for det, fordi jeg går ud fra, at det er sådan mange andre medlemmer af Folketinget har det, nemlig at der indimellem altså er nogle ting, man synes der skal siges, og det er lige præcis i den situation, jeg står her i dag.
Det synes jeg er fint og i orden.
Desværre synes jeg så ikke det var på statsministerens nethinde, at folkesundheden i Danmark er truet.
Middellevetiden i Danmark er på niveau med Østeuropas.
Flere og flere danskere bliver syge og udvikler kroniske sygdomme, og hvert eneste år dør 20.000 mennesker af sygdomme, der skyldes rygning, overvægt, alkohol og for lidt motion, som vi rent faktisk kunne have forebygget.
Jeg vil gerne sige, at jeg synes, vi er kommet til et punkt, hvor vi er nødt til at tage den her problemstilling alvorligt.
Vi er nødt til at gøre noget.
På samme tid stiger uligheden i sundheden.
Der bliver større og større afstand mellem de dårlige og de gode liv i Danmark.
Den lavest uddannede lever 5 år mindre og er syg i 10 år mere end den bedst uddannede.
Og middellevetiden på Nørrebro er som i Vietnam, 71 år, mens den i Søllerød er som i Sverige, 81 år.
Uligheden i sundhed er en af de største udfordringer for det danske sundhedsvæsen, og beregninger viser, at hvis de lavtuddannede brugte sundhedsvæsenet lige så lidt som de højtuddannede, ville vi rent faktisk kunne spare 3,2 mia. kr. årligt.
Beløbet kan synes stort, men det væsentlige i den her sammenhæng er al den smerte, vi rent faktisk kunne have undgået.
Danmarks stolte tradition for fri og lige adgang til sygdomsbehandling er desværre på vej i glemmebogen.
Privathospitalerne er med til at udsulte de offentlige sygehuse.
850.000 danskere har i dag en privat sundhedsforsikring, og folk, der beskæftiger sig med det, antager, at tallet vil være fordoblet i løbet af nogle få år.
Hvad så med de danskere, som ikke får mulighed for at få en sundhedsforsikring?
Skal de døje med lange ventetider og meget begrænset hjælp, når det går galt?
Det danske sundhedsvæsen er altså inde i en bekymrende ulige udvikling, der efterhånden minder om amerikanske tilstande.
I hvert fald er vi på vej mod en halv amerikaner.
Man kan spørge sig selv: Hvordan er det egentlig gået så galt?
Hvorfor er Danmark det land i Vesteuropa med den største dødelighed, og hvorfor stiger uligheden i sundhedstilstand og vores sundhedsvæsen?
Svaret er altså ganske enkelt: Vi er langt, langt bagud med forebyggelse i forhold til de lande, vi normalt sammenligner os med.
Rammerne i det danske samfund er simpelt hen ikke gode nok til at fremme borgernes sundhed og forebygge sygdom.
F.eks. kan 50.000 børn ikke deltage i idrætsklub eller lignende, fordi deres forældre ikke har råd til at betale for medlemskab. Vi har alle sammen brug for viden, men vi er også nødt til at erkende, at vi har megen viden allerede nu.
Den ene rapport efter den anden viser, at der er masser af forebyggende tiltag, der virker.
Det, der altså er brug for nu, er handling, og det ikke først om et år eller halvandet.
Det er nu!
SF vil i den kommende tid fremsætte en lang række beslutningsforslag, der konkret beskriver, hvordan vi kan iværksætte en ambitiøs folkesundhedspolitik, så vi kan forebygge, at 20.000 mennesker hvert eneste år dør på grund af sygdomme, vi kunne have gjort noget ved.
Vi skal sørge for, at rigtig mange danskere i tiden fremover ikke længere udvikler kroniske sygdomme, og vi skal bekæmpe den ulighed, der er på sundhedsområdet og i vores sundhedsvæsen.
Vi er altså nødt til at acceptere, at der skal tages fat på flere fronter.
Der skal gennemføres strukturelle ændringer gennem lovgivning og afgifter, sundhed skal gøres mere tilgængelig for alle, og vi er altså nødt til at udarbejde et nyt sundhedspolitisk handlingsprogram, der klart indeholder nogle nationale, målbare mål for folkesundhedsindsatsen, som både kommuner og regioner skal være forpligtet til at gennemføre, naturligvis med den tilhørende økonomi.
Og så skal sundhed altså tænkes ind i al lovgivning.
SF ønsker altså, at kommunerne skal have langt flere ressourcer til at iværksætte en forebyggende og sundhedsfremmende indsats, og hertil kræves altså, at kommuner skal formulere også konkrete mål for den lokale forebyggelse og iværksætte initiativer, så målene rent faktisk nås.
Og vi kan, hvis vi vil.
I SF vil vi også gerne være med til at sikre, at det offentlige sygehusvæsen fastholdes og udbygges.
Vi synes ikke længere, at vi kan acceptere, at det står og stagnerer, og at det private buldrer derudad.
Det er en opgave, som vi må tage på os, kort sagt at sikre alle de samme muligheder.
Jeg vil gerne understrege, at det er vores ansvar som politikere at fremme og beskytte borgernes sundhed, og en investering på det her område ville være en enorm samfundsmæssig gevinst.
Det gør man i de undersøgelser, der er lavet, og det er 18 mia. kr.
Det må da siges at være et mål, som vi burde tage til os, når vi så samtidig snakker om, hvor svært det er at skaffe arbejdskraft.
Derfor er det vigtigt at understrege, at vi simpelt hen ikke har råd til at blive ved med ikke at forebygge.
Til slut vil jeg gerne have lov til at tilføje, at jeg faktisk synes, at statsministeren pyntede gevaldigt på sandheden, da han påstod, at der i de næste 3 år er afsat 500 mio. kr. til kroniske og medicinske patienter.
Ifølge regeringens finanslovudspil står der jo rent faktisk, at det er til kroniske patienter, det er ikke til de medicinske.
Det kræver bare, at man kigger i tabellerne.
Derfor skal min allersidste bemærkning være, at jeg bestemt ikke tror, at statsministeren lyver.
Jeg tror faktisk, at vi er i en situation, hvor det tilsyneladende har været svært at skelne mellem, at der er kirurgiske patienter, der er medicinske patienter, og så er der altså en patientgruppe, der bliver kroniske.
Derfor skal min afsluttende bemærkning være, at det altså er nu, vi skal gøre noget ved folkesundheden.
Vi har ikke råd til at vente længere.
Det er nu, vi også skal gøre noget for de medicinske patienter.
Tak for jeres lydhørhed.