Tina Nedergaard (V), 2010-11-26:
Tak til det ansvarlige flertal, som bakker op om lovforslaget, og som dermed endnu engang beviser, at om end oppositionen søger at skabe et meget negativt billede at dette flertal, vedgår man det store ansvar, der er over for den danske befolkning i efterdønningerne af den internationale økonomiske krise, som dog godt kan ses i Danmark, som er en lille åben økonomi, men som i andre lande jo nærmest har tvunget hele samfund i knæ.
Senest er det Irland, som vi jo for år tilbage pegede på, mens vi sagde: Hvor er det flot, ingen arbejdsløshed, massiv tiltrækning af udenlandske investeringer.
Og pludselig var det hele slut.
Det er heldigvis ikke situationen i Danmark.
Der kan vi med justeringer og omprioriteringer af den offentlige økonomi sikre, at vi for det første nedbringer vores statsbudgetunderskud, og at vi for det andet frigør de ressourcer, der betyder, at vi også kan investere i uddannelse.
Derfor en præcisering her fra starten af: Når fru Marianne Jelved siger, at der spares på uddannelse, så lad mig tage mit ministerområde helt aktuelt.
SU undtaget – altså hvor jeg ikke engang tager SU med, for der er jo også nyheder der – er det sådan på mit driftsområde, at jeg kommer til at bruge flere penge i 2011, end jeg brugte i 2010.
Der bliver brugt flere penge, og de penge er tilvejebragt i genopretningsplanen.
Jeg har selvfølgelig også selv været med til at finde dem frem på mit budget, men faktum er, at der bruges flere penge i 2011.
Derudover bliver der både i 2010 og 2011 brugt markant flere SU-midler, end det var forudsat.
Derfor kan jeg i hvert fald sige med sindsro, at merregningen til uddannelse, altså på mit ressortområde, bliver stor i 2011 i forhold til 2010.
Det kommer ikke til at ske på mit område, men vi prioriterer ressourcerne til at frigøre midler til at betale for den massive meraktivitet.
Der er tidspunkter, hvor man ikke kommer helt ned i bunkerne, men det er alligevel så markant en nyhed, at jeg gerne vil love at understrege, at det er tilfældet, og at det derfor simpelt hen ikke var korrekt, hvad fru Christine Antorini sagde fra talerstolen.
Så kunne jeg forstå, at S og SF ligefrem glæder sig til at høre vores glimrende ordførere i det ansvarlige flertal tage ud og forklare, hvorfor vi tilvejebringer penge til uddannelse i uddannelse.
Og så må sige, at jeg tilsvarende glæder mig til at høre forklaringen på, hvordan S og SF vil finansiere deres mange løfter, for det punkt udestår jo.
Der var der jo en snert af ærlighed hos fru Christine Antorini, da hun kom ind på emnet og sagde, at de ikke lige havde taget højde for disse ekstra besparelser, som vi har lavet.
Nej, det er nemlig fuldstændig korrekt.
S og SF har overhovedet ikke taget højde for, at der er aktivitetsstigninger på uddannelsesområdet, og at de penge, der er afsat, ikke er tilstrækkelige.
Og hvis det er sådan, at man betvivler det, vil jeg da meget gerne oversende et ret præcist tal på det, for det er faktisk tilfældet. Det, der er afsat i S og SF's udspil til finanslov, er globaliseringspengene, og så er der kompenseret for den skrænt, der bliver, men faktum er, at aktivitetsstigningen på uddannelsesområdet klart overstiger det, vi havde forventet, fordi der er flere, der tager uddannelse.
Og det er jo en af regeringens og flertallets store succeser, som vi skal huske at glæde os over.
Så er det sådan, at når man diskuterer det konkrete lovforslag, bliver man lidt sart.
Man bliver lidt mimoseagtig, for det er noget forfærdeligt noget.
Vi skærer helt ind til benet, vi rammer de allerallersvageste allerallerhårdest.
Jeg synes, vi skulle prøve at få sat tingene i perspektiv.
Det, vi gør, er, at vi justerer den ydelse, man får som produktionsskoleelev, når man er over 18 år og hjemmeboende, fra en månedlig ydelse på omkring 6.000 kr. til omkring 3.000 kr. 6.000 kr. er den ydelse, 18-årige, der er i uddannelse, får i dag.
Den reducerer vi så til ca. 3.000 kr.
Er det social armod?
Er det at støde de svageste i vores samfund fra os?
Mit svar er klart nej.
Jeg kan høre, at oppositionen mener, at den måde, man kan hjælpe den danske ungdom på, kun er ved at putte en masse forsørgelse på den i stedet for at give kvalitet i uddannelserne.
Må jeg så ikke sige, at den sarthed jo står i skærende kontrast til den klare kant, som fru Helle Thorning-Schmidt formåede at skaffe sig interesse om sin person med i 2002, da hun bidrog til en bog, hvor hun jo bl.a. lagde navn til – lagde navn til, det har jeg aldrig gjort, og det skal man bare lige huske – at cafépenge er statsfinansierede lommepenge.
Men der er sket meget siden da.
Fru Helle Thorning-Schmidt er blevet partiformand og er nu statsministerkandidat for oppositionen, og så er det selvfølgelig sådan, at man ikke vil tage ansvar for tidligere synspunkter og heller ikke tage ansvaret for dansk økonomi.
Det kunne jeg godt stå og fryde mig over her, men faktisk er konklusionen, at det er ærgerligt, og det er kedeligt.
For de to mulige veje, der er som alternativer til vores – og der er to mulige – er flere skatter, altså 31,5 mia. kr., som foreslået af S og SF, og så at fortsætte med løfterne, altså 31,5 mia. kr. i nye skatter, og så det, man i øvrigt går og lover, at betale gæld med mere gæld.
Det er den mulighed, der ligger i den ene side af salen.
Og den mulighed, der ligger i den anden side af salen, er, at man får hånd om og styr på den danske offentlige økonomi og sikrer, at verdens største offentlige sektor bliver moderniseret og dermed bliver en af verdens bedste og ikke bare verdens dyreste.