Christian Juhl (EL), 2014-12-16:
Der kom han til at lave en talefejl.
Han sagde, at de her ideer, man nu kom frem til, sådan set var et forsøg på at lave et forenklet, mere enstrenget system.
Så var vi nogle gamle folk, som har haft med det her at gøre i mange år, som hoppede lidt i stolen og tænkte: Jamen er han da ikke socialdemokrat?
Et enstrenget system betyder jo i almindelig arbejdsmarkedssnak først og fremmest, at man så flytter a-kassernes opgaver over, så det hele kører under kontanthjælpssystemet.
Det er der nogle der drømmer om i de her år, og der er grund til at være meget opmærksom på det, når han kan lave sådan en fortalelse, og når de borgerlige for fuld hammer i øjeblikket forbereder sig på netop at lave et a-kassefrit arbejdsmarked.
Vi anmodede om at få lov til at være med i forhandlingerne, men de gamle partier sagde, at vi ikke var forhandlingsegnede – hvad det så end betyder i det sprog.
Retfærdigvis skal det siges, at Mette Frederiksen var fair nok til at slå i bordet og sige, at hun også syntes, at det var en god idé, men det hjælper ikke over for forhandlingsparterne i det gamle forlig.
Dermed kom vi til at stå uden for det, og derfor var vi også nødt til at vente med at se, hvordan lovforslagene kom til se ud.
Nu har vi set dem, og det har været nødvendigt at stille en ret lang stribe ændringsforslag.
Jeg husker, at erhvervs- og vækstministeren, da vi snakkede om medarbejderinvesteringsfonde, sagde, at vi ikke var i arbejdstøjet.
Vi havde stillet nogle ændringsforslag til hans lov, og ja, han kaldte dem endda kommunistiske forslag.
Nu var det sådan, at de forslag dengang og de forslag, som vi har lavet den her gang, først og fremmest stammer fra kommentarer fra fagbevægelsen, og det ville vel være synd at kalde dem kommunister.
Det ville de nok selv være kede af.
Men det er ikke erhvervs- og vækstministeren, der skal stå for skud i dag, han har jo intet med det her at gøre.
Vi har stillet en lang, lang række ændringsforslag, sådan at vi kan se gode ting i det.
De her lovforslag vender den tunge ende nedad.
Derfor er vi nødt til at have ryddet op i det, og jeg er meget enig i SF's kommentarer lige før.
De forslag, vi har fremsat, handler om at rette op på manglerne.
Man bør have fuld dagpengesats ved deltagelse i erhvervsuddannelser og ikke kun 80 pct. af satsen.
Hvis vi mener det alvorligt med at inspirere til uddannelse, mens man er ledig, skal det også være sådan, at man får dagpengene.
Dagpengene er i forvejen meget lave.
De er så lave, at selv Lars Løkke Rasmussen har kunnet få øje på, at det da vist ikke går med så lave dagpenge.
Han har sikkert ikke selv tænkt på, om han var i risikozonen, men sådan mere generelt er det jo et rigtigt synspunkt, at netop så lave dagpenge, som vi har i Danmark, er for lave, og hvis man så skal ned på 80 pct., er der jo ikke ret mange med forpligtelser, som ville turde gøre det.
Kravet om, at uddannelsen skal gennemføres inden for dagpengeperioden, vil også gøre det umuligt for mange at gennemføre en erhvervsuddannelse inden for den snævre tidsramme.
I stedet bør man have lov at fuldføre uddannelsen for egen regning, når dagpengeperioden er opbrugt.
Lånet til uddannelsesløft bør være rentefrit under uddannelsen efter vores mening.
Det siger vist sig selv, at vi er nødt til at have folk faglært uddannet, også de voksne, der i dag ingen uddannelse har, og hvis vi mener noget med det, skal vi jo skabe nogle betingelser, som er attraktive for dem, der ikke har en uddannelse.
Retten til realkompetenceudvikling bør gælde for alle, uanset alder.
Hvorfor i alverden skal der sættes en alder ind i det her forslag?
Positivlisten til den regionale pulje til korte erhvervsrettede uddannelser bør udarbejdes af de regionale arbejdsråd og ikke centralt, og der bør være en dispensationsadgang for ikkeordinære uddannelser, så kommunerne kan få refusion til f.eks. afklaringsforløb for alvorligt syge og ofre for ulykker.
Der bør også være en ret til mere end ét tilbud i dagpengeperioden.
Der kan jo opstå nye situationer; der kan også opstå den situation, at man har mulighed for eller har brug for at få endnu et tilbud – men som en ret, ikke som en pligt.
Der bør oprettes et nationalt center for udvikling af rekrutterings- og undervisningsmetoder, teknologi for læse-, skrive- og regnesvage og ordblinde.
Det er stadig væk et kæmpe problem for rigtig, rigtig mange mennesker, som vi ikke tager alvorligt nok, og hvad er bedre, end at det netop i arbejdsløshedsperioden bliver helt, helt centralt placeret.
I regeringens udspil var der gode hensigter om, at der skulle være mindre bureaukrati, men de hensigter er desværre ikke blevet indfriet.
Det ses tydeligt på de mange pligtsamtaler.
Jeg forstår ikke, hvorfor dagpengemodtagere nu, som min kollega fra SF sagde, skal møde op til ni samtaler i de første 6 måneder.
Det er netop i de første 6 måneder, at langt de fleste af sig selv kommer i arbejde.
I a-kassen skal der holdes en cv-samtale og to rådighedssamtaler, og i jobcenteret skal der holdes seks samtaler.
Aktiveringscirkusset er, som nogle har nævnt det, blevet erstattet af et samtalecirkus.
De mange samtaler er misbrug af arbejdskraften i a-kasserne og jobcentrene og medfører en urimelig belastning begge steder, og de gør medlemmerne frustrerede og desillusionerede.
Den arbejdskraft kunne bruges bedre, hvis man frit sagde til sagsbehandleren: Hvis der er brug for det, har vi en samtale.
Det må være udgangspunktet, ikke et eller andet nyt skematisk regime, hvor aktiveringen så afløses af samtaler.
Hvorfor i alverden det?
Der foreslår vi, at vi som minimum sikrer, at alle AMU-kurser i hvert fald kommer på positivlisten.
Jeg tager skarp afstand fra den store forringelse på jobrotationsområdet.
Der kræves nu 6 måneders forudgående ledighed, for at man kan komme i jobrotation.
Man kan kun være vikar i en jobrotationsstilling i 6 måneder, og kommunen får kun 60 pct. i refusion af jobrotationsydelsen.
Alle disse forringelser vil betyde, at jobrotation bliver mindre attraktivt for både arbejdsgivere, arbejdsløse og kommunerne.
De hidtidige krav om, at man kun skulle gå 3 måneder ledig, før man kunne komme i jobrotation, bør opretholdes.
Ansættelsesperioden bør fortsat være op til 12 måneder, hvor man optjener ret til dagpenge, og den nuværende 100-procentsrefusion bør bevares.
Jobrotationsordningen er det bedste værktøj, vi har.
Det er der, at flest får fast tilknytning til den arbejdsplads, de kommer ud på som vikarer.
Hvorfor i alverden skal vi ikke gøre det attraktivt?
Hvorfor skal vi forringe det bedste stykke værktøj, vi har i kassen?
Efter det her lovforslag skal G-dagene afskaffes gradvis ved korte ansættelser.
Vi er i Enhedslisten principielt for, at G-dagene skal afskaffes ved alle ansættelser, men uden at arbejdsgiveren derved får en besparelse.
Arbejdsgiverne bør i stedet indbetale det sparede beløb til en fælles pulje, der kommer til gavn for de arbejdsløse og ikke bare havner i lommen på arbejdsgiverne.
Vi er modstandere af, at G-dagene kun afskaffes ved kortere ansættelse, fordi det vil stimulere væksten i korte ansættelser og vikaransættelser.
Alle G-dage bør afskaffes i ét hug, da en gradvis afskaffelse vil øge det administrative bøvl.
Vi er modstandere af, at tilbud, som bør være noget positivt, nu skal bruges negativt som straf, og det vil ske med de nye rådighedsafprøvende tilbud.
Prøv lige at tygge lidt på udtrykket rådighedsafprøvende tilbud.
Jo, tak skal du have, tak for et godt tilbud, vil mange nok sige.
Hermed får jobcentrene både ret og pligt til at foretage en rådighedsvurdering, og det bør ligge hos a-kassen.
Hvorfor laver man om på så mange ting i det her, som netop peger på, at den enstrengede model, altså kontanthjælp som hovedmodel, kan ligge lige for fødderne af de borgerlige, når de engang kommer til.
Jeg forstår det ikke.
Vi kan ikke acceptere anvendelsen af nyttejob.
De bruges i større og større grad som skræmmejob, altså først og fremmest som noget, man sætter folk til, for at de skal skræmmes væk fra de offentlige kasser, uden at man har sørget for at vide, hvor de mennesker så ender henne bagefter.
Vi ser også med stor alvor på de bebudede ændringer af refusionen til kommunerne.
Det er meget betænkeligt, at refusionen skal falde over tid.
Det vil ramme arbejdsløse, syge og mennesker med nedsat arbejdsevne hårdt.
Der bør være samme refusionsprocent for alle ydelser uanset ydelsernes art, og uanset hvor længe man modtager ydelsen.
Det bør være håndværkerne, altså sagsbehandlerne i kommunerne, der vurderer, hvilken aktivitet der er fornuftigst til hvilket menneske, og som på den måde tager udgangspunkt i mennesket og ikke i, hvad der er bedst for kommunens kasse.
I a-kasselovgivningen og beskæftigelseslovgivningen er der i forvejen alt, alt for mange sanktioner.
Den uhyggelige mistillid, der efterhånden er til arbejdsløse i det her land, gør det helt totalt legalt stort set at sige hvad som helst.
Jeg vil sige, at Liberal Alliance da ikke har levet forgæves, når man lytter til folk rundtomkring; det er fuldstændig uanstændigt, hvad der siges.
Det dækker over forligspartiernes kyniske og mistænkeliggørende holdning til arbejdsløse.
De foreslåede sanktioner for en eller flere dages udeblivelse fra tilbud er efter vores mening ganske overflødige.
Hvorfor skal en tredjepart ind i sådan et forhold?
Det var de ændringsforslag, som vi havde stillet, og som jeg jo går ud fra at de mest tænksomme af jer vil stemme for.
Jeg vil lige, inden jeg slutter, læse en hilsen fra en borger, som også var vældig frustreret over de her ting, højt.
Hun skriver: Det menneskesyn, man bygger på, er skamløst.
Man er ung og uansvarlig, til man bliver 30, hvorfor man skal piskes.
Man er gammel og ubrugelig, når man er over 50, hvorfor man skal piskes.
Man er doven og sart, hvis man arbejder udendørs, hvorfor man skal piskes.
Sæsonarbejde er en dårlig undskyldning, projektansættelse, vikararbejde, kunstnerisk virksomhed ligeså.
Hvis ikke man kan få et livslangt funktionærjob, er det hele jo bare ens egen skyld, skriver den her borger, som har sendt en hilsen hertil.
Hvordan i alverden kan politikere finde på at lave sådan en gang makværk?
Men for at slutte, hvor jeg startede, vil jeg sige, at det værste er, at det her er med til at rydde endnu flere sten af vejen på vejen mod et enstrenget system, på vejen mod det, som Karsten Koch kom til at fortale sig om ved pressemødet i Arbejdsministeriet, da hans kommission fremlagde ideerne.