Lars-Emil Johansen (SIU), 2008-12-10:
Der skal også lyde nogle kommentarer fra Grønland til finanslovforslaget, om end det lakker mod enden, hvis jeg må sige det på den måde, når det drejer sig om det danske finanslovforslag.
Da vælgerne i Grønland den 25. november med et overvældende flertal sagde ja til den kommende selvstyrelov for Grønland, sendte vælgerne i Grønland samtidig et klart signal til den danske finanslov.
Signalet var, at nu stopper de løbende bønner om stigninger i bloktilskuddet til Grønland, og en ny målsætning træder i stedet - en målsætning, der handler om inden for en overskuelig fremtid at se bloktilskuddet falde, at se afhængigheden af dansk økonomi svinde ind og en selvstændig økonomi vokse op i Grønland.
Det var i det hele taget et usædvanlig klart budskab om støtte til hele den bestræbelse, der såvel politisk som økonomisk har ligget bag selvstyreloven, som den 25. november kom fra det grønlandske folk.
Ved førstebehandlingen af dette finanslovforslag sagde jeg bl.a. følgende om det arbejde og det lovforslag, som var resultatet af Selvstyrekommissionens arbejde: Et forhandlingsresultat, der klart viser, at der i vor tid er et smukt sammenfald mellem det store flertal af danske og grønlandske politikeres vilje og evne til at bære vore to lande ind i fremtiden på den mest værdige, internationale måde.
Citat slut.
I dag kan vi politikere, der stod bag aftalen, så glæde os over, at vi har et fuldstændig klart flertal af det grønlandske folk med os i netop den bestræbelse.
Det gælder som sagt også den økonomiske politik og de nye bånd mellem os på det område.
Fra næste år fastfryses bloktilskuddet, og det bliver op til Grønland selv at skaffe de nye økonomiske midler, der skal til for at sikre fortsat vækst og dermed udnytte den mulighed for øget selvstændighed, som netop er hele meningen med selvstyreloven.
Der skal satses industrielt, ikke alene i forhold til udnyttelsen af undergrundens ressourcer, som vi nu selv endelig får retten til at bestemme over og profitere af, men også i forhold til alle andre områder, hvor Grønland har mulighed for at styre ind på en ny økonomisk og industriel kurs, der kan føre os op på et industrielt og økonomisk niveau, der er på højde med andre moderne samfunds.
Mulighederne i Grønland er mange, hvis vi kan få lov at udnytte dem, på samme måde som de industrialiserede lande har brugt sådanne muligheder til at nå dertil, hvor de er nu.
Men det er der ingen sikkerhed for.
Forbuddet mod at udnytte vores vandbestande kommercielt, efter at de europæiske fangere tog deres del og voksede sig rige i tranlampens arktiske skær, er et eksempel.
EU’s nuværende forsøg på igen at forpurre al normal handel med sælprodukter og at modsætte sig enhver industriel udnyttelse af denne ressource er et andet.
Fredningsorganisationernes forsøg på at stoppe den planlagte minedrift i Østgrønland på grund af nogle få ikketruede gåsebestande, som for længst har måttet opgive at finde ro i Europas oppløjede jord, er et tredje.
Skræmmekampagner mod at udnytte de enorme mineralressourcer, vi ved vi har i Sydgrønland omkring Narsaq, fordi der i disse findes et biprodukt af uran, uanset at dette procentvis ligger markant lavere end procentgrænsen for sådanne biprodukter i både EU og USA, er et fjerde.
Hvis vi så nu også skal se den kommende klimaaftale medføre, at vi heller ikke kan komme videre med vores planer om et aluminiumskraftværk, udbygning af fiskeri, produktion af drikkevand og stort set alle andre nye industritiltag, vi måtte finde på, og som kan have en effekt på vores udledning af CO2, ja, så kan det sandelig blive en vanskelig sag at udfylde intentionen i selvstyreloven.
For det var vel ikke meningen, at vi skulle få selvstyre for at ende som et frilandsmuseum, en rasteplads for de industrialiserede landes dårlige samvittighed, et studieobjekt for klimaforskning og naturromantik.
Det er i hvert fald ikke sådan, vi selv ser fremtiden.
Det har kostet os dyrt på vores ressourcer og vores klima; om det så er atombomber og radioaktivt affald, har vi måttet tåle det for andre landes skyld.
Nu kommer de samme lande så og mener, at vi skal skære ned på vores industriplaner og begrænse vores fiskeri, mens de selv fortsætter med at bygge kulkraftværker og industrier, der fortsat sender byger af sod og skadelige partikler ned over hele det arktiske område, og køber sig aflad i ulandenes CO2-kvoter.
Det er simpelt hen ikke retfærdigt, og da slet ikke set i lyset af, at vi gennem hele hjemmestyrets levetid har kæmpet for at udskifte den gamle oliebaserede energiforsyning med ren vandkraft og dermed har gjort en kæmpeindsats for at forbedre forholdene i vores eget land, en indsats, vi fortsætter med og forstærker hele tiden.
Vores ansvarlige organisationer har nu råbt vagt i gevær - det er arbejdsgiverne, og det er lønmodtagernes organisationer i fællesskab et signal, ingen andre nationer eller politikere ville sidde overhørig.
Derfor rejser jeg også denne sag her og nu.
Der må findes en løsning for Grønland i de kommende klimaforhandlinger, så vi kan få lov at udnytte de vækstmuligheder, vi har, på en ordentlig og velorganiseret måde, så vi kan komme til at opfylde hele ideen med selvstyreloven, nemlig større økonomisk ansvar som forudsætning for større politisk frihed.
Det må være rigsfællesskabet, der skal indgå klimaaftalen.
Jeg skal ikke sige så meget mere til dette forslag til finanslov, som vi fra Grønland jo på stort set alle områder er helt tilfredse med og kun kan støtte.
Med disse bemærkninger skal jeg derfor meddele, at Siumut kan stemme for finanslovforslaget.