Per Clausen (EL), 2007-02-09:
Jeg forstår meget godt, at hr. Holger K. Nielsen er utilfreds med ministeren i den her sag, ikke mindst fordi det, at man bevarede refusionsordningen, jo var et af de vigtige resultater, som Socialdemokraterne, Det Radikale Venstre og SF opnåede i tilknytning til, at man stemte for en løsning vedrørende strukturreformen på det kommunalpolitiske område.
Det var jo faktisk så godt, at jeg dengang roste Socialdemokraterne, SF og De Radikale, fordi de dog på dette område havde fået noget ud af at forhandle med regeringspartierne også i tilknytning til strukturreformen, hvad jeg syntes det måske kneb meget med på andre områder.
Men man må jo sige, at nogle sejre ikke er ret langvarige.
Nu kan det jo være lige meget, om man snyder de der tre partier en lille smule – det må de jo finde ud af hvordan de vil håndtere.
Men det, der er problemet her, er selvfølgelig også, at det får en kulturpolitisk negativ effekt.
Der er jo ikke nogen tvivl om, at når den her beslutning bliver truffet og bliver, som den er, er det af finanspolitiske årsager.
Det er selvfølgelig en pine for Finansministeriet at se på, at man har et område, hvor der eksisterer en refusionsordning, fordi det strider mod alle økonomers logik.
Det må være sådan, at man sætter en ramme, og så må der ikke bruges en krone mere, ellers mister man jo fuldstændig kontrollen.
Uanset om det skulle være hr. Kim Andersens eller fru Elsebeth Gerner Nielsens tal, der er rigtige, er tallene under alle omstændigheder dog af begrænset betydning for finansloven og for den danske stats muligheder for at få det til at løbe rundt.
Det tror jeg også hr. Kim Andersen er enig i.
Men man har altså alligevel valgt den tilgang, på trods af at man jo har haft et system, som har virket som en motor med hensyn til at få sat gang i teaterlivet udeomkring i landet, hvor folk, der har nået min alder, godt kan huske, at det der med, at der er teatre i utrolig mange byer, er noget forholdsvis nyt.
Det er jo, fordi man har haft den her refusionsordning.
Vi kunne også vælge at sige, at den kulturpolitiske automatik bliver erstatttet af en finanspolitisk automatik, sådan at man, når man ude i en kommune skal tage stilling til, om man vil oprette et nyt teater, i hvert fald med sikkerhed kan vide, at det får negative konsekvenser for egnsteatre i andre dele af landet.
Det generer selvfølgelig ikke nødvendigvis folk i kommunerne, men det generer jo i hvert fald egnsteatrene.
Så det er udgangspunktet: Hvis der fortsat kommer nye teatre, hvis der fortsætter med at være vækst, hvis kommunerne ønsker at give flere penge til de her områder, ja, så ender det med for andre teatre andre steder i landet at betyde, at det får en negativ effekt.
Så man har altså erstattet en automatik, som i hvert fald havde et kulturpolitisk godt sigte og et kulturpolitisk godt resultat, med en anden finanspolitisk automatik, som måske sikrer nogle få millioner kroner ekstra til statens bugnende overskud, men som i hvert fald har en meget negativ effekt kulturpolitisk.
Der er også et eller andet paradoksalt i, at man laver konsulentordninger og andre tiltag, når formålet er det meget, meget prisværdige og smukke, at man vil højne kvaliteten, samtidig med at man også lægger en stramning ind i forhold til det økonomiske niveau, som vel også har nogen betydning.
Ud over selvfølgelig at have en stor kulturpolitisk betydning – fordi der jo også i egnsteatrene er sket en kulturel og teatermæssig udvikling, også en udvikling, som måske ikke sker i de større og mere etablerede forsamlinger – har det selvfølgelig også en stor negativ effekt på den oplevelse, man har udeomkring i landet af, at man har mulighed for at komme ind og se teaterforestillinger, hvis vi ikke fortsat har en udvikling og en vækst på det her område.
Ikke overraskende indtager Enhedslisten det synspunkt, at vi vil stemme imod det her lovforslag.