Karl H. Bornhøft (SF), 2009-11-19:
Jeg vil meget gerne starte med tre oplysninger.
Den første oplysning er, at 13,5 pct. af de medicinske patienter i dette land genindlægges inden for 1 måned – 13,5 pct. genindlægges inden for 1 måned.
Den anden oplysning er, at hver 20. bliver genindlagt allerede inden for den første uge.
Og den tredje oplysning er, at vi i det her land rent faktisk har 1.800 medicinske patienter, der bliver indlagt ti gange eller mere om året.
Jeg vil så heller ikke lægge skjul på, at jeg jo kan høre, at den erkendelse er hos både ministeren og ordførerne i dag.
I den sammenhæng vil jeg også godt med det samme sige, at man jo kan have en opfattelse af, at det her forslag er alt for detaljeret og alt for konkret.
Jeg gætter på, at hvis det nu var skrevet ned på en halv side, så havde svaret været nogenlunde sådan, at det her er så usikkert og ikke detaljeret nok til, at vi kan støtte det.
Men alt det er jo i bund og grund ligegyldigt i den her sammenhæng, for det, det drejer sig om, er at sørge for, at de medicinske patienter får noget bedre hjælp end det, de gør i dag.
Jeg synes da, det er vidunderligt at høre, at den vilje skorter det bestemt ikke på her.
Derfor er det vigtige budskab jo så altså også, at hvis det skal følges op, skal det følges op med handling.
Og her er så et konkret forslag til handling, som vil hjælpe en lang række medicinske patienter.
Det er jo alment kendt, at især to grupper længe har ventet på bedre tider.
Det er de ældre medicinske patienter og især de medicinske patienter med særlige behov.
Det er patienter, der ofte får behandling for mange forskellige sygdomme samtidig.
Det er patienter, der typisk indlægges akut på de medicinske afdelinger, og som ofte har brug for både behandling og pleje, som går på tværs af både faggrupper og sektorer.
Det er derfor, at det er så magtpåliggende at få et tilbud, der sørger for, at de får et godt og koordineret sammenhængende forløb.
Det er i øvrigt både menneskeligt og økonomisk
langt det rimeligste.
Jeg har fuld forståelse for, at der her bliver nævnt adskillige ting, som er gjort både inden for kort tid og igennem mange år.
Men jeg synes også, at man må sige, at det kan være lidt svært at være stolt over det med de kendsgerninger, jeg startede indlægget med.
Derfor må man sige, at det altså ikke er sådan, at pakker og forløbsprogrammer og behandlingsgarantier sikrer den her gruppe.
Derfor må vi altså sørge for, at en gruppe, der ikke er stærk nok til at slås for sig selv, får hjælp.
For det er de sygeste og de svageste patienter i vores sundhedsvæsen.
Vi bør altså sørge for, at de får nogle rettigheder, der gør, at de kan få en hjælpende hånd, der tager dem både fra sygehuset og ud i kommunerne, altså sørger for, at der er nogle sammenhængende forløb.
Jeg vil også med det samme sige, at det ville kunne befordre en meget mere effektiv udnyttelse af de ressourcer, som vi rent faktisk bruger i dag.
Når der bliver spurgt, hvad et forslag af den her karakter vil koste, vil jeg med det samme sige, at jeg faktisk tror, at der er et potentiale for, at det ikke koster noget, men at man får en bedre og mere effektiv udnyttelse af de ressourcer, som vi rent faktisk bruger i dag.
Men skillelinjen, med hensyn til hvem der har ansvaret, er så benhård – enten er det på den ene side regionerne eller på den anden side kommunerne.
De oplever problemer, når de går fra den ene afdeling til den anden, fra det ene sygehus til det andet og fra den ene sektor til den anden.
Der skal altså være nogle til at sørge for, at de forløb bliver sammenhængende.
Vi er i SF ikke fuldstændig fokuseret på, at det skal hedde noget helt bestemt.
Så hvis problemet i den her sammenhæng er, at det ikke er så godt, at det hedder forløbskoordinator, så er vi da indstillet på at drøfte også andre betegnelser for det.
Men det er funktionen som sådan, der er det fuldstændig afgørende.
Jeg vil også sige, at det er helt centralt i forhold til den her diskussion at sørge for, at man har en person, der har kompetencer og kompetencer til at sørge for, at overgangen fra sygehussystemet og til kommunen også kan forløbe frit og i orden.
Jeg synes også, det er vigtigt at sige her, at det, vi i den her sammenhæng slås for, egentlig ikke så meget er, at folk hurtigt skal ud af systemet.
Det, vi slås for, er, at de skal ud af systemet, når det er det, deres situation taler for, og at de skal det på en måde, der sker i sammenhængende forløb, så de ikke bagefter skal opleve, at de står med en grad af manglende tryghed.
For det er i bund og grund det, vi hører.
Jeg synes også, at den her diskussion er vigtig alene af den grund, at vi faktisk ved, at presset på de medicinske afdelinger bliver større i årene fremover.
Derfor er der altså en god grund til, at vi går ind og prøver at se, om vi ikke kan gøre mere end det, vi har gjort indtil nu, og som jo i hvert fald ikke har løst problemet.
Det håber jeg vi kan nå til en fælles erkendelse af.
Derfor vil jeg også sige, at jeg grundlæggende synes, det er vigtigt, at vi accepterer, at det problem, som vi står med, ikke engang er nyt.
Vi har faktisk haft det i adskillige år.
Og derfor skal det nye altså være, at vi forsøger på at løse det med nogle andre metoder end dem, vi har brugt indtil nu.
Jeg vil så også med det samme sige, at når ministeren gør opmærksom på, at han er enig i formål og mål, er det jo utrolig dejligt.
Det er jeg glad for at høre.
At ministeren så er uenig i den konkrete metode, er vel noget, vi kan diskutere i tiden fremover.
Skal det lige være den her løsning, eller skal det være en anden løsning?
Men det vigtige er at holde fast i, at vi har et problem, der skal have en løsning.
Derfor vil jeg også lige gøre opmærksom på, at når ministeren siger, at sundhedsaftalerne skal være med til at løse det problem, er jeg nødt til at sige, at det sådan set er det, der står i forslaget.
Der står nemlig i forslaget, at det, der præciseres, er opgaven med at skaffe forløbene, og at det skal udmøntes konkret og lokalt i de sundhedsaftaler, der skal indgås.
Så det er vi da åbenbart enige om.
Så vil jeg da også grundlæggende sige, at når ministeren og ordførerne er så venlige i den her sammenhæng, er det vigtigt for os at sige her til slut: Det kan godt ske, at det her forslag ikke kan vedtages, men det burde da i hvert fald kunne sikre, at diskussionen får så konkret et indhold, at vi så løser det her problem med et forslag af en eller anden karakter, for vi kan altså ikke diskutere, at vi har et problem.
Derfor er vores udgangspunkt i SF, at med alle de tilbagemeldinger, der er kommet her til diskussionen i dag, vil et minimumskrav altså være, at vi kan finde ud af at lave f.eks. en fælles beretning, hvor vi skitserer, hvad det er, vi vil arbejde videre med.
Det er vores grundlæggende udgangspunkt, nemlig at vi ikke nødvendigvis bare skal have en bestemt løsning, men at vi skal have den løsning, vi kan blive enige om, og som hjælper de her mennesker.