Pernille Rosenkrantz-Theil (S), 2015-02-27:
Tak for det.
Alle mennesker kan komme i uføre.
Alle kan tabe et skridt eller snuble på livets vej.
Det tror jeg sådan set er en helt medmenneskelig betragtning og erkendelse, som vi alle sammen har.
Men som samfund og som fællesskab har vi et ansvar for at hjælpe vores medborgere op og få dem tilbage på ret køl igen.
Det er netop det, vi gør med det forslag, som vi førstebehandler i dag.
Vi rækker en hjælpende hånd ud til nogle af de mennesker, som desværre under normale omstændigheder slet ikke ville søge den hjælp, som vi som samfund tilbyder.
Det drejer sig nemlig om på alle mulige andre områder af livet ressourcestærke mennesker, der er havnet i et stofmisbrug.
Det er de mennesker, som det her lovforslag retter sig mod.
Det er vigtigt, at vi får givet dem en hjælpende hånd, og det er også vigtigt, at vi tager imod dem, inden de mister deres arbejde; inden de bliver skilt; inden de dropper den uddannelse, de er i gang med, fordi misbruget får taget overhånd.
Forslaget har en lang, lang historie bag sig, og det har bred politisk opbakning.
Vigtigst af alt har det jo, ved vi fra undersøgelserne, nogle rigtig lovende perspektiver.
For forsøgsprojektet, Projekt Anonym Stofmisbrugsbehandling, blev sat i søen i forbindelse med aftalen om satspulje for 2010, og projekterne løb så fra 2010 og frem til 2013 i København og i Odense.
Med satspuljeaftalen for 2014 blev de så forlænget med 1 år, og endelig blev vi her i efteråret enige om, at vi skulle forlænge projektet yderligere, den her gang frem til 1. juli 2015, hvor det forslag, som vi førstebehandler i dag, kan tage over og gøre det permanent.
Socialstyrelsen har undervejs lavet en evaluering af forsøgsprojekterne i København og i Odense, og den viser faktisk flere interessante pointer og resultater.
For det første lykkes det med forløbsprojekterne at nå en gruppe mennesker, som ikke tidligere har opsøgt behandlingssystemet, og det er selvfølgelig i sig selv rigtig positivt.
Det er mennesker, der lever et belastende dobbeltliv, hvor de hele tiden skal skjule deres misbrug over for deres arbejdsgiver, over for deres ægtefælle, over for børnene eller over for vennerne.
For det andet gav forsøgsprojekterne rigtig gode resultater.
I 2011 og 2012 blev 430 mennesker indskrevet til behandling i København og i Odense.
59 pct. gennemførte forløbet, og ud af dem havde 39 pct. ikke brugt stoffer de sidste 30 dage af behandlingen.
Endelig viste forsøgsprojekterne for det tredje, at diskretionen og anonymiteten var helt, helt afgørende for målgruppen, og derfor er det noget af det, som vi har lagt stor vægt på i det endelige lovforslag.
Men det var faktisk også noget, vi brugte ualmindelig meget tid på at diskutere med hinanden i forbindelse med vedtagelsen, hvor vi var rundt i alle mulige krinkelkroge med, om man kunne lægge tommelfingeren hen over sygesikringsbeviset, og hvordan vi bedst fik indrettet det på en måde, så vi både kunne finde ud af, hvordan pengestrømmene skulle være, samtidig med at der var en anonymitet.
Det er ret komplekst, selv om det kan virke relativt banalt.
Men det er altså hjørnestenen i det her forslag: Det skal foregå anonymt, fordi vi netop taler om en gruppe, som til hverdag lever med at skulle skjule deres misbrug over for arbejdsgiver, over for venner, over for ægtefælle, over for uddannelsessteder osv. Så anonymiteten står i centrum.
Vi forpligter bl.a. kommunerne til at indgå aftaler med mindst to behandlingssteder, hvoraf det ene skal ligge uden for kommunen, og det er jo præcis i forlængelse af det med anonymiteten.
Nu kommer jeg selv fra en relativt lille by, nemlig Korsør på Vestsjælland, og det er jo meget fint med anonymitet, men alle kender jo altså hinanden.
Så hvis man går ind ad den der dør – den er godt nok meget anonym og hvid – ved alle jo, hvad den fører ind til, og så går anonymiteten fuldstændig fløjten.
Derfor er det altså afgørende for os, at et af de tilbud, som der indgås aftaler med, ligger uden for kommunegrænsen, sådan at man som borger kan søge et andet sted hen og på den måde også have anonymitet, selv om man bor uden for storbyerne.
Det vil også være sådan, at når man henvender sig til kommunen for at få hjælp, kan man gøre det anonymt via en hjemmeside eller ved at ringe, og derefter skal man selvfølgelig have en afklarende samtale med kommunen for at finde ud af, hvilken behandling man skal have, og om man overhovedet passer ind i målgruppen.
Det samme gør sig selvfølgelig gældende for selve behandlingen.
Den kan f.eks. foregå på en skole uden for normal åbningstid, og på den måde har man mulighed for at passe sit arbejde, selv om man går i behandling, og så undgås det, at behandlingsstedet deler indgang med f.eks. et ikkeanonymt behandlingssted.
Hos Socialdemokratiet er vi rigtig glade for den måde, vi har landet det her forslag på, for det vil betyde, at bare fordi mennesker på et tidspunkt taber et skridt, så betyder det ikke, at de er fortabt.
Med det her forslag kan vi nå at gribe folk, inden at det, at man taber et enkelt skridt, betyder, at man måske taber hele den livsbane, man ellers har gang i.
Så vi kan selvfølgelig støtte forslaget.