Helge Adam Møller (KF), 2009-10-08:
Det er første gang i 26 år, at jeg tager ordet som privatist ved en åbningsdebat, og jeg tror, man godt kan forvente, at der vil gå 26 år, før jeg vil gøre det igen.
Se, det, jeg vil tale om, er muligheden for aktiv dødshjælp.
Hele mit liv har jeg fået lov til at bestemme i vigtige forhold: Jeg bestemmer, hvor jeg vil bo, hvilken uddannelse jeg vil have, hvem jeg vil giftes med, og hvordan mine børn skal opdrages.
Jeg kan frit bestemme, hvorhen i verden jeg vil rejse, og hvilket parti jeg vil stemme på – alt sammen vigtige ting for mig og for andre danskere.
Men når det kommer til livets sidste beslutning, er der ingen valgmuligheder, i hvert fald ikke lovlige, og det synes jeg er forkert.
Derfor vil jeg arbejde for, at aktiv dødshjælp bliver lovligt, også i Danmark.
Mange danskere så for et par måneder siden den 53-årige Kaj Guldbæk stå frem på tv og sige: Jeg ønsker at dø på en værdig og selvvalgt måde, men jeg kan ikke få lov.
Kaj Guldbæk havde kræft, og sygdommen havde bredt sig til lunger og lever.
Han sagde: Mit største ønske er at få hjælp til at dø på værdig vis.
Kaj Guldbæk fik til sidst lov at få den død, han ønskede, men ikke i Danmark.
Han måtte træt, svækket og meget skrøbelig, ledsaget af sin søster, transporteres ca. 1.500 km gennem Europa til Schweiz, hvor hans ønske blev opfyldt i sidste uge.
Jeg forstår Kaj Guldbæk, der havde det ønske, lige så vel som jeg forstår og respekterer de mennesker, der har nøjagtig det modsatte ønske.
Men hvorfor skal det være andre, samfundet og staten, der bestemmer, hvad der er det bedste og det rigtigste for et menneske i den sidste fase af det enkelte menneskes eget liv?
Mit liv er mit eget, ikke statens.
Dansk lov burde, ligesom lovgivningen i andre europæiske lande gør,
rumme muligheden for aktiv dødshjælp.
Hjælpen skulle kunne gives af læger, som frivilligt har valgt at ville hjælpe dødssyge mennesker med at få opfyldt deres allersidste ønske.
Jeg er overbevist om, at også mange pårørende vil foretrække en sådan værdig afslutning på livet for en, man har elsket gennem et langt liv.
Se, jeg forstår godt, at man som læge, politiker eller almindelig, rask dansker, kan have forskellige holdninger til, om aktiv dødshjælp skal være en mulighed eller ej.
Det respekterer jeg fuldt ud.
Nogle har været for, andre imod.
Det er kun naturligt i et så svært og følelsesladet spørgsmål.
Der er kommet henvendelser både fra dem, der er imod, og fra dem, der støtter forslaget, og fælles for samtlige henvendelser er, at de er stærke, personlige og meget engagerede.
De mange danskere, der har taget stilling til dette svære spørgsmål, er ikke i tvivl om, hvad de selv finder rigtigt, men jeg må bare konstatere, at det, den ene synes er rigtigt for ham eller hende, ja, det synes den anden er ganske forkert og helt uforståeligt.
Derfor er det vel ikke urimeligt at lade den enkelte dansker selv bestemme.
Jeg ved, at Det Etiske Råd i september 2003 drøftede, om aktiv dødshjælp skulle gøres lovligt; alle 17 medlemmer var imod det.
Jeg har læst den lange redegørelse for deres stillingtagen, og jeg kunne godt ønske mig, at der udover de mange kloge mennesker som professorer, præster, forstandere, overlæger osv. også havde været nogle – undskyld udtrykket – lidt mere almindelige danskere som hr. og fru Møller eller hr. og fru Hansen med, for deres holdninger kunne også fortjene at komme til udtryk i så vigtigt et spørgsmål.
For hver gang 1 dansker var imod, var der 13 danskere, der var for; 6 pct. sagde nej, 79 pct. sagde ja.
Jeg synes, at de tal er tankevækkende.
Så min holdning er klar: Når vi som mennesker har haft ansvaret for hele vores liv, bør vi også få ansvaret for vores sidste time.
Derfor vil jeg til slut godt opfordre de relevante udvalg her i Folketinget til i fællesskab at afholde en høring, hvor mennesker med interesse for, viden om og holdninger til aktiv dødshjælp, hvad enten de er for eller imod, har mulighed for at drøfte spørgsmålet.
Det synes jeg at spørgsmålet har fortjent.