Per Stig Møller (KF), 2012-01-20:
Jeg er tilfreds med regeringens redegørelse.
Den viderefører jo den sikkerhedspolitik, som vi stod for, og det kan vi kun være tilfredse med.
Danmark skal fortsat føre en aktiv udenrigspolitik.
Danmark skal fortsat tage et medansvar for at sikre og fremme en fredelig verden, hvor det især drejer sig om at udvikle de grundlæggende værdier, der nævnes her, som frihed, demokrati, menneskerettigheder og retssikkerhed.
Det var jo også grundlaget for os.
Og regeringen vil som vi anvende hele værktøjskassen.
Det er denne samtænkning, vi plæderede for og fik igennem i både NATO og EU, og som nu er vedtaget som NATO's koncept.
Jeg konstaterer også med tilfredshed, at regeringen vil fortsætte den aktivistiske udenrigspolitik.
Det er den, som jeg har sagt bygger på den pragmatiske idealisme.
Med pragmatisk idealisme forstår jeg, at man skal vide, hvad man vil fremme, og hvad man vil beskytte.
Det er idealerne, og de sammenfattes i de netop nævnte grundværdier, idet jeg går ud fra, at ligestilling og kvindernes rettigheder er indbefattet i disse grundværdier.
Men man skal jo også vide, hvordan man fremmer og beskytter disse værdier.
Idealer uden en praktisk tilgang risikerer at blive løbet over ende af dem, der ikke vil vide af disse idealer.
Derfor må man også være pragmatisk, og det pragmatiske består i at kende og udvikle de relevante instrumenter.
Det er civil-militær samtænkning, som vi udviklede det i Afghanistan.
Det er udnyttelsen af ulandsbistanden.
Det er bilaterale og regionale indsatser såsom Det Arabiske Initiativ, det arktiske initiativ og samarbejdsaftalen med Den Afrikanske Union og de regionale afrikanske institutioner.
Det er indgåelse af internationale aftaler som f.eks. den netop nævnte arktiske.
Det er medlemskab af internationale organisationer, der leverer gensidig sikkerhed, såsom NATO og EU.
Og det er en aktiv støtte til en fredelig og fremadskridende global udvikling gennem FN.
Kun gennem en aktiv indsats og et konstruktivt samspil og samarbejde med andre kan vi gøre os håb om at få beskyttet og fremmet vore idealer.
En bred udenrigs- og sikkerhedspolitisk enighed styrker Danmarks muligheder for at spille en rolle, og det forstår jeg at regeringen er indstillet på stadig væk at have, sådan som vi også havde det.
Men så vil jeg anbefale regeringen og ikke mindst udenrigsministeren at vogte sig for sin hang til mistænkeliggørelse af vores politik.
En minister slipper jo ikke godt af sted med at tale med to tunger i ret lang tid.
Jeg tænker her på, at udenrigsministeren ifølge Newspaq i dag har sagt: »Den tidligere regering havde en overdreven tro på, hvad man kunne med militære midler.
Dermed også en uforsigtighed over, hvornår man gik ind som for eksempel i Irak, hvor forudsætningerne ikke holdt, og hvor man lavede stribevis af fejl.«
Nu står der »for eksempel i Irak«, og det vil altså sige, at der er andre eksempler.
Er det Afghanistan, som udenrigsministeren tænker på, når der bliver sagt »for eksempel i Irak«?
Det andet eksempel må så være Afghanistan, for det er jo det eneste andet eksempel, for Libyen velsigner man jo, hvorimod man stemte imod Afghanistan.
Men der forstår jeg så ikke, hvorfor man i den kronik er så begejstrede for det, regeringen opnåede i Afghanistan.
Hvad var det for stribevis af fejl?
Det må jo være nogle, amerikanerne har begået.
Men i Jyllands-Posten i dag siger udenrigsministeren: Det er helt afgørende, at vi har et godt forhold til USA. Vi laver mange ting sammen med USA, som vi gjorde i Libyen og har gjort det i Afghanistan.
Nu er det altså pludselig godt nok.
Så hvad er det pludselig for et dobbeltsprog, der er tale om her?
Er der tale om, at man skal have et godt forhold til USA og dermed ikke lave CIA-undersøgelser?
Jeg opfordrede regeringen til at lave CIA-undersøgelser, fordi jeg klart forstod på udenrigsministerens første udtalelser, at Udenrigsministeriets embedsmænd måske havde snydt, eller at udenrigsministeren måske havde dirigeret embedsmændene til at snyde.
Er det bare, fordi man vil have et godt forhold til USA?
Det er da ikke begrundelse nok til ikke at lave en undersøgelse, hvis embedsmændene har snydt, eller hvis jeg har snydt.
Men der må udenrigsministeren jo så meddele her, hvad det egentlig er, han tænker på.
Det er væsentligt at have et godt forhold til USA – det skal jeg vende tilbage til – men det er sandelig også væsentligt at have et godt forhold til oppositionen, hvis man vil have en bred udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Og dér er jeg da glad for at konstatere, at i den samme kronik, som jeg nævnte her, slutter udenrigsministeren med at skrive: »Her vil regeringen fortsat spille på alle strenge: fra udviklingsbistand over stabilisering til skarpe militære operationer.« Fortsat, siger han.
Og det er jo præcis også, hvad vi ville.
Vi har hele tiden arbejdet for en trestrenget strategi.
Den skal være humanitær, den skal bygge på opbygning, og den skal også i givet fald være militær, og det konstaterer jeg også i kronikken at udenrigsministeren er klar over kan være den sidste og nødvendige udvej.
Verden er jo netop ikke nødvendigvis blevet sikrere de seneste år.
Vi kender ikke udgangen på det arabiske forår, vi kender ikke udgangen på den usikkerhed, som desværre fortsat præger Afghanistan og Pakistan.
Destabiliseres Pakistan, vil en fredelig udvikling i Afghanistan blive meget vanskelig.
Heldigvis er det langt om længe lykkedes at få EU til at øge sit engagement betydeligt i Pakistan, det har vi arbejdet meget for, og jeg er også tilfreds med, at regeringen fortsætter med at øge indsatsen og støtten i Pakistan.
Fra Pakistan udgår en del af den terror, som fortsætter, og som nu har bredt sig til Afrika.
Terrorgrupperne samarbejder, og deres mål er overtagelsen af en stat, hvorfra de kan destabilisere en region og eksportere deres terror til f.eks. Europa, hvor de jo fortsat gør forsøget.
Vores indsats ud for Somalia er vigtig, også i denne forbindelse, men det vil være nødvendigt at samtænke hele Somaliaoperationen, og her er det værdifuldt, at Danmark og de danske embedsmænd i Udenrigsministeriet har ført an i arbejdet med en juridisk løsning på pirateriproblemet, så piraterne kan fængsles og retsforfølges i regionen.
Selv om alle disse områder ligger fjernt fra Danmark, viser deres sprængfarlighed og den trussel, de konstant udgør mod en fredelig samfunds- og verdensudvikling, netop nødvendigheden af et internationalt samarbejde i mange fora.
Truslen kan godt ligge langt væk, men den kan så sandelig hurtigt skade vores interesser og nærme sig vore egne kyster.
Iran er en betydelig destabiliserende faktor, Iran fastholder konflikterne i Libanon og Palæstina og forhindrer dermed freden i at komme.
Hvis Iran udvikler atomvåben, som alt for meget tyder på, kan det udløse et atomkapløb i hele regionen med risiko for, at terrorgrupper endelig får deres dirty bombs, som skal bruges mod os i Vesten.
Ydermere puster Iran til alle de shia- og sunnikonflikter, de kan.
Her er der brug for forhandlinger, der er brug for at få Rusland og Kina til at tage den trussel alvorligt, og der er brug for håndfast handling i EU og sammen med USA for at gøre det krystalklart for Iran, at de ikke skal udvikle atomvåben.
Forholdet til USA er vitalt og fundamentalt for en vestlig sikkerhedspolitik, og det er jeg glad for at SF's udenrigsminister nu har opdaget, han har jo i mange år været imod.
Europa må indstille sig på, at USA i fremtiden vil bruge færre midler hos os og flytte sin opmærksomhed andre steder hen.
Vi skal være klar til at klare og betale mere selv, og vi forventes selv at tage os af sikkerhedsproblemerne i vores egne nærområder.
Men under denne proces må det transatlantiske bånd ikke blive løsnet, for det vil være værst for os selv.
I Europa forventer heller ikke vi militære spændinger, selv om de pludselig kan komme, som vi så, da Rusland gik ind i Georgien.
Forholdet til Rusland er afgørende for en fredelig udvikling i Europa, og en sådan fredelig udvikling er afgørende for udviklingen i Rusland, hvor de kommende år også kan byde på overraskelser.
Men det væsentlige er her, at vi får skabt så meget samarbejde med Rusland som muligt, både i NATO og i EU, så vi har en fælles interesse i Europas fredelige økonomiske udvikling og en fælles tilgang til konflikterne uden for Europa.
Ruslands langsigtede interesse kan kun ligge i Europa.
Det er nabo til den hastigt stigende stormagt Kina, som også vi har interesse i at udvikle et fredeligt og konstruktivt samarbejde med.
Kinas udenrigspolitiske indflydelse vil vokse, og derfor er det vigtigt, at også Kina bidrager til at løse konflikterne rundtomkring.
Vi har jo set, hvor svært det er at løse konflikterne og finde globale løsninger i Sikkerhedsrådet, når Rusland og Kina ikke vil være med, og det gælder, hvad enten vi taler om klima eller om Iran.
Netop klima er et område, som uløst kan føre til konflikter og konfliktformer på grund af alle dets afledte effekter på fødevareforsyning, energipriser, folkevandringer og landbrug.
Derfor er en aktiv dansk indsats i år i klimaforhandlingerne i Rio + 20, i Doharunden også en sikkerhedspolitisk indsats.
Disse emner drøfter vi naturligvis enkeltvis og hver for sig i Folketinget, men de hænger sammen, de skal løses sammen og er væsentlige for vores sikkerhed på længere sigt.
Samtænkning er ikke kun civil-militær samtænkning, men også tværgående, strategisk samtænkning, hvor alle problemerne ses i sammenhæng, hvor risikoelementerne tænkes ind og de relevante løsninger gennemføres bredt.
Og det er vi parate til at gøre i samarbejde med regeringen.