Marianne Jelved (RV), 2010-05-04:
Tak, jeg vil gerne kvittere for den åbenhed, der har været vist fra, synes jeg, alle ordførerne og ministeren for at drøfte i hvert fald dele af det forslag, som er til behandling her i dag i Folketinget.
Jeg vil gerne over for ministeren anerkende, at der er sat ting i værk i forbindelse med satspuljen: Der er lavet en funktionsenhed i forbindelse med Landsorganisation af Kvindekrisecentre, der er ved at blive skabt et landsdækkende mæglerkorps, der er skabt eller ved at blive skabt et bosted for unge par, der er vejledning undervejs til frontmedarbejderne, og der er et rollemodelkorps, der er ved at blive etableret, hvor medarbejderne er under uddannelse.
Så langt så godt.
Det er alle sammen udmærkede ting, og der er rigtig mange partier, der står bag ved, og man kan sige, at det også ligger implicit i nogle af de ting, som vi har skrevet om i beslutningsforslaget.
Så det kunne have været nævnt, ja, det er rigtigt.
Så må jeg om ordvalget eller ordbrugen sige, at jeg er enig med både ministeren og de ordførere, der har beskæftiget sig med brug af begrebet ære i forbindelse med de forfærdelige ting, vi her behandler et forslag om at undgå fremover, og det eneste, jeg kan finde på at kalde det, som nogenlunde matcher min opfattelse af det, er undertrykkelseskriminalitet.
Det er godt nok et langt og indviklet ord at sige, men det er jo sådan set det, det drejer sig om: Man undertrykker andre mennesker og deres frihedsrettigheder.
Når vi i Det Radikale Venstre har været kritiske over for 24-års-reglen eller i hvert fald noget af begrundelsen for at have den, er det, fordi det har ligget i luften, og det er også nogle gange blevet sagt – og jeg mener også, at hr. Søren Krarup sagde det her i dag – at 24-års-reglen i sig selv bidrager til at forhindre tvangsægteskaber.
Det mener jeg desværre ikke den gør.
Den forhindrer jo ikke nogen i at blive gift; den forhindrer nogen i at blive familiesammenført i Danmark.
Så det er ikke et spørgsmål om enten-eller, hvad angår 24-års-reglen, det er spørgsmål om, hvordan vi kan komme videre i bekæmpelsen af den kriminalitet og den undertrykkelse, som vi jo alle sammen er enige om at bekæmpe.
Derfor vil jeg også gerne kvittere over for hr. Søren Krarup for den åbenhed, der blev givet udtryk for, og den konstruktive vilje til at se på eventuelle flere forslag.
Det er bare vores pointe, at vi ikke mener, at det er tilstrækkeligt.
Vi er ikke færdige med at udvikle redskaber til at forhindre, at unge bliver bragt i en situation, som de ikke selv kan håndtere, og hvor de så har brug for hjælp fra samfundet omkring dem.
Der er nogle ordførere fra gruppen af forslagsstillere, der har beskrevet nogle af de ting, og jeg vil godt over for ministeren, som eksplicit tog fat i tvangsforanstaltninger over for personer, som de borgerlige partier ikke kunne drømme om at tage fat i, understrege, at jeg går ud fra, at der er tale om muligheden for ved dommerkendelse at opbevare et pas for en ung, som kan blive tvangshjemført, kan man sige, til hjemlandet for at blive tvangsgift der.
Det er klart, at det er en meget, meget indgribende foranstaltning, og det er heller ikke et krav, at det er det forslag, der skal gennemføres, men vi mener bare, at der er brug for, at man kan skride ind og forhindre unge i at blive ført af sted eller give dem redskaber til at håndtere den situation, når de bliver bragt i den situation, at der er tvang, og de kan ane, hvor det bærer hen.
Derfor er det også meget, meget vigtigt, at der er et krav til myndighederne om at skride ind og have helt klare retningslinjer for den myndighedsudøvelse, der skal ske, i det øjeblik en ung henvender sig eller nogle fortæller myndighederne, at der er ved at ske overgreb mod den unge.
Vi mener, der stadig væk er et mægtig stort behov for oplysningsarbejde og i virkeligheden også redskaber og undervisningsmaterialer, der gør det klart, hvad ret og pligt er i et demokrati som det danske, og som også giver anvisninger til lærerne, pædagogerne og andre, som har med børn og unge at gøre, så de bliver i stand til at handle hurtigt.
For der skal handles hurtigt, når der er mistanke om, at der er den slags undertrykkelse og overgreb på vej.
Der er det desværre trist, at vi af og til får henvendelser fra folk – senest har jeg fået det fra en gymnasielærer – som ikke rigtig ved, hvad de skal gøre, hvis de får mistanke om, at der er sådan nogle ting undervejs.
Derfor er der brug for meget oplysningsmateriale.
Vi kan håbe, at det kommer med noget af det, som der er taget initiativ til i forbindelse med satspuljeforhandlingerne sidste år.
Så vil jeg gerne argumentere for, at vi også ser på mulighederne for at styrke videnindsamlingen også fra internationale erfaringer.
Der er jo andre lande, som arbejder med de samme problemstillinger, og som har forskellige initiativer og måske også forskellige erfaringer.
Vi burde meget mere systematisk kunne indhente erfaringerne.
Uanset om vi som hr. Søren Krarup mener, at englænderne ligger, som de selv har redt, må vi dog alligevel prøve at se, om man kan hente nogle erfaringer fra den sammenhængende indsats, de har gjort her i de senere år.
Det gør de jo også i Sverige og i andre lande omkring os.
Så et videncenter, der kan samle oplysninger om det her, ville være et godt udgangspunkt for, at vi kunne iværksætte flere initiativer.
Jeg skal slutte med at sige, at forslagsstillerne er fuldstændig på det rene med, at der er forskellige holdninger til de forslag, der ligger i beslutningsforslaget, og det er jo også derfor, det er formuleret på den måde, at »yderligere initiativer kan bl.a. bestå af«, og så kommer der en række initiativer.
Og det er jo i mangel på fantasi og kløgt, at der ikke står flere ting eller der ikke er udviklet flere løsninger, men det er også for at vise det åbne sind og sige, at der her dog er et fælles emne, som alle er enige om at være på vagt over for, nemlig den tvang og den undertrykkelse, som er ulovlig, og som er ødelæggende for et hvilket som helst ungt par, der bliver udsat for det, uanset hvem det er, der udsætter dem for det.
Jeg er helt enig med hr. Søren Krarup i, at man godt kan tale om, at der er kulturelle forhold, der gør sig gældende, men det er der jo også, når man ser på den vold, der i øvrigt findes i vores samfund, og overgreb mod børn og unge, som vi er nødt til at forholde os til og gøre noget ved også som lovgivere.
Så jeg vil give tilsagn om en åben og fordomsfri forhandling med partierne, og det kunne jo være, at vi kunne nå frem til en beretning, som kunne sætte flere initiativer i gang.