Finn Sørensen (EL), 2013-10-24:
Og tak til hr. Bertel Haarder, der traditionen tro føler trang til at nævne Karl Marx, når man skal have fat i nogen, der kan sige noget fornuftigt om, hvordan vi skal agere her i Folketinget.
Jeg skal nok bryde traditionen ved ikke straks at kaste et andet citat i hovedet på hr. Bertel Haarder.
Jeg ved jo, vi har en bred fælles forståelse for Karl Marx' visdom.
Tak til ministeren for redegørelsen.
Jeg synes, den er fyldestgørende.
Og selv om vi ikke har været enige om det hele, har vi dog været enige om langt, langt det meste.
Så vil jeg også gerne deltage i den selvros, der er i gang her i delegationen.
Jeg synes, selvrosen er passende, for vi har rykket ganske pænt i forhold til spørgsmålet om grænsehindringer, hvor vi jo har forsøgt at tage en fælles beslutning i Nordisk Råd alvorligt og føre den ud i livet.
Det synes jeg er meget positivt.
Så er det jo rigtigt, at man nok har haft indtryk af, at visse ministerier har været noget fodslæbende i forhold til at få omsat de fælles målsætninger i praksis med hensyn til at få gang i det konkrete arbejde.
Der synes jeg dog at der er en række ministerier, der har været positivt indstillet og selv er kommet med gode forslag, men der, hvor vi har haft problemet, er jo det her med at forebygge, altså hvordan vi kan sætte nogle gode rammer op for at forebygge, at der kommer flere grænsehindringer, end vi har i forvejen.
Jeg vil gerne takke alle for samarbejdet – også ministerierne – og kvittere for, at vi er nået frem til en aftale, som vi alle sammen kan være tilfredse med.
Og som man kan se af den særlige redegørelse om arbejdet med grænsehindringer, bliver der jo rent faktisk rykket på tingene.
Det gør der jo nok også så småt i Nordisk Råd, hvis vi ellers holder fast og uden at slå os for brystet – det tror jeg ikke gavner, specielt ikke lige i øjeblikket – stille og roligt fortæller, hvordan vi har grebet det her an.
Og så tror jeg såmænd også, at det vil smitte af på de andre lande.
I Enhedslisten er vi jo særlig opmærksomme på grænsehindringer, der rammer borgernes mulighed for at bevæge sig frit inden for Norden, selvfølgelig i respekt for de regler, der er i de andre lande, og den situation, der er på de andre landes arbejdsmarkeder og i deres sociale systemer og deres regler i øvrigt.
Det er jo det herlige ved det nordiske samarbejde, altså at vi respekterer hinandens suverænitet og ikke forsøger at påtvinge hinanden løsninger, som vi ved der kun kommer flere problemer ud af – i modsætning til visse andre samarbejder, vi indgår i.
Det vender jeg tilbage til om lidt.
Og det er selvfølgelig problemet, men jeg tror nu, at det i det lange løb betaler sig at finde den rigtige balance mellem – hvad skal vi sige – resultatorientering og så en tålmodighed, i forhold til at det, der holder i længden, er, at vi løser tingene i enighed.
Det er svært, men det er ikke umuligt, og grunden til, at det ikke er umuligt at nå videre ad den vej, er jo netop, at de nordiske lande trods en række forskelle ligner hinanden så meget, som de gør.
De uenigheder, vi har haft i delegationen, har jo sådan set indskrænket sig til spørgsmålet om budget og besparelser og linjen i den diskussion.
Jeg skal ikke tærske så meget rundt i det, man bare sige, at Enhedslisten gerne vil være med til at slanke Nordisk Råd – ja, vi vil sågar gerne være med til at vende hver en krone.
Vi synes, det er bedre, hvis vi tager en mere åben og kontant diskussion af, hvilke initiativer der rent faktisk giver det, vi plejer at kalde nordisk nytteværdi, hvor vi hele tiden skal tilføje: for almindelige mennesker i Norden.
Det er jo det, der er kriteriet for, om pengene bliver brugt rigtigt.
Og der kunne vi måske nå længere.
Det er en sværere diskussion, og den kan være svær at tage hul på, men jeg vil foretrække, at vi prøver at arbejde os i den retning.
For jeg synes nok, at den metode, vi har valgt – uden at kaste noget efter flertallet, som har valgt den – giver os visse vanskeligheder.
Der dukker pludselig besparelser op, som man selv har svært ved at se fornuften i – som f.eks. i forbindelse med den nordiske journalistuddannelse.
Og vi må jo også indrømme, at den fremgangsmåde, vi har valgt, har givet os visse vanskeligheder, f.eks. i forhold til de nordiske huse i Grønland og Færøerne, ligesom vi jo i første omgang har måttet opgive vores ønske om et hus i Flensborg.
Til slut vil jeg nævne nogle temaer, som jeg håber vi kan arbejde sammen om fremover,
Det første kunne vi måske arbejde med, og det er at prøve at finde en måde at demokratisere hele den her budgetproces på.
Jeg vil gerne som den første fra talerstolen være ærlig og sige, at det nogle gange er svært at gennemskue pengestrømmene og budgetprocessen og hele det regnskab, vi bliver præsenteret for.
Og det har Velfærdsudvalget i Nordisk Råd jo sådan set en vis opbakning til at sige, for på et tidspunkt blev vi præsenteret for et spørgsmål om, om vi havde nogen forslag til besparelser, men vi måtte starte med at erkende, at vi faktisk ikke vidste, hvor mange penge vi egentlig rådede over som udvalg.
Det var ikke så nemt at få opklaret, men det er jo ligesom den første betingelse for, at man kan begynde at komme med gode forslag.
Så synes jeg, vi skulle gøre mere ud af at samarbejde om temaer, der hedder social dumping og EU's indblanding i medlemslandenes og dermed jo også indirekte i EØS-landenes social- og arbejdsmarkedspolitik – og så er Norge jo også med i båden, når vi taler om det.
Vi har en særlig interesse i det, fordi vores velfærdssystemer og arbejdsmarkeder har så meget tilfælles, som de har.
Og uden at vi skal gøre det til en særlig diskussion i dag, vil jeg sige, at det er lidt svært at bestride, at vi i disse år oplever en stigende og, synes jeg, stadig mere aggressiv indblanding fra EU's side i de nationale regler, hvad det her angår.
Så er der et andet tema, hvor jeg også håber at vi kan blive enige om en bredere debat inden for Nordisk Råds rammer, nemlig om, hvor den nordiske velfærdsstat egentlig bevæger sig hen, for også her kan vi jo se nogle vanskeligheder i alle landene.
Er vi fortsat en velfærdsstat, der holder fast i principper om universelle velfærdsydelser og folkelig demokratisk kontrol med velfærdsydelserne, eller bevæger vi os i retning af den konkurrencestat, som nogle gerne vil have?
Der vil jeg bare sige, at vi i Den Venstresocialistiske Grønne Gruppe prøver at udarbejde et medlemsforslag, der måske kunne give os et bredere vidensgrundlag for at diskutere, hvad de positive og negative erfaringer er i forhold til de tendenser, vi kan se i de nordiske velfærdsstater i disse år.
Så har vi et detailspørgsmål – vil nogle kalde det – som ligger Den Venstresocialistiske Grønne Gruppe meget på sinde.
Det drejer sig om, at vi havde et medlemsforslag om anerkendelse af Palæstina, som vi gerne ville have behandlet i Nordisk Råd.
Vi vidste jo godt, at der var uenighed om det, og jeg vil heller ikke her stå og påstå, at det nok bare lige var blevet vedtaget, selv om det faktisk ligger inden for FN's rammer og fælles forståelse af, hvad der skal til for en holdbar fredsløsning i Palæstina.
Det syntes vi var en mærkelig besked at få, så jeg vil bare lige bebude over for delegationen, at vi insisterer på at få behandlet sådan et forslag i plenum i Nordisk Råd.
Så er det muligt, at vi ikke kommer igennem med det, og jeg ved udmærket godt, at det indholdsmæssigt sikkert ikke vil blive bakket op af hele det danske Folketing eller den danske delegation, selv om det burde det, men jeg synes ikke, det er rimeligt, at man afviser en politisk debat om et så vigtigt spørgsmål, der også har betydning for Nordens situation, nemlig at vi lever i en fredelig verden.
Og det plejer vi nok at have nogle meninger om, skulle jeg mene.
Så vi kan forhåbentlig blive enige om, at det må være rimeligt, at sådan et forslag bliver bragt frem, eventuelt også til afstemning.
Det sidste, jeg vil nævne, som jeg og også Den Venstresocialistiske Grønne Gruppe synes er meget vigtigt, er spørgsmålet om de oprindelige folks rettigheder.
Vi ved godt, at der kan være problemer – nok ikke så meget i Danmark og inden for rigsfællesskabet, men i nogle af de andre nordiske lande – men vi synes, det er rimeligt, at Nordisk Råd som minimum tilkendegiver sin positive støtte og accept af FN's erklæring om de oprindelige folks rettigheder.
Jeg forventer ikke, at alle ordførerne springer op af stolene og under stående ovationer siger: Vi skal nok hjælpe dig med alt det der, Finn.
Men jeg håber, at man lige vil tænke over det.
Og så mødes vi om ikke så længe, og så kan vi jo se, om man har fået tænkt over det.