Eigil Andersen (SF), 2015-04-09:
Det er meget glædeligt, at der er en bred tværpolitisk enighed om at gøre en større indsats for mennesker med psykiske lidelser – for at fastholde dem på arbejdsmarkedet eller bringe dem ind på arbejdsmarkedet.
I det forslag til vedtagelse, der er fremsat, vil jeg gerne fremhæve det punkt, som er det allervigtigste for SF.
Der står, at man »opfordrer regeringen til at øge fokus på at nedbringe antallet af mennesker med en psykisk lidelse, der har en ringe eller ingen tilknytning til arbejdsmarkedet«.
Men jeg tror så også, man må indrømme, at når man så ser på, hvilke redskaber der skal bruges, er der formentlig en række forskelle mellem partierne.
Det rører dog ikke ved det glædelige i, at der er en enighed om, at området skal opprioriteres.
Jeg vil gerne bidrage med tre pointer på SF's vegne.
Den ene pointe er, at indsatsen for at hjælpe mennesker i den her situation skal være langt mere individuel og prioriteres højere.
Sagen er den, at en række projekter med al tydelighed viser, at hvis man går ordentligt ind i det enkelte menneskes situation – den enkelte person, som har en psykisk lidelse – og kombinerer det med en tilsvarende grundig snak med en mulig arbejdsgiver og arbejdsplads, så kan uhyre meget lade sig gøre. Og det er godt.
Jeg vil henvise til et sted, der har navnet Handicapidrættens Videnscenter.
Det burde i virkeligheden nok hedde handicappedes jobformidling, for det er det i meget høj grad.
Her har man arbejdet med at starte med nogle idrætsprojekter, sådan som man jo også i nogen grad gør det inden for beskæftigelsessystemet, og det viser sig, at hvis man bruger idræt som en indfaldsvinkel, så kan det genskabe menneskers tro på, at de kan noget, hvis de har mistet deres selvtillid.
Og når det så er sket, går Handicapidrættens Videnscenter, som er støttet af satspuljemidler – og det er godt – netop ind og tager en grundig samtale med den handicappede, sådan som jeg var inde på, om: Hvad er vedkommendes ønsker?
Hvad tror man man kan klare?
Man taler på tilsvarende måde med arbejdsgiveren og laver en forventningsafstemning, og det ender tit med, at der så bliver skabt et arbejdsforhold, eventuelt på nedsat tid.
Så en større individuel indsats fra systemets side og en højere prioritering af det her arbejde er helt nødvendigt.
Den anden pointe er, at i en undersøgelse, som Rambøll Management har lavet blandt fleksjobambassadører – det er en del af medarbejderne på jobcentrene, og de skal i høj grad arbejde med mennesker med psykiske lidelser – er det kun 17 pct. af dem, der siger, at de føler, at de har en høj grad af forudsætning for at arbejde med den her gruppe af medborgere.
Det er en katastrofe, det går simpelt hen ikke.
Og det er jo klart, at det er mere enkelt for en jobcentermedarbejder at arbejde med et menneske, som har brækket benet, end det er at arbejde med et menneske, som har en depression eller lider af angst.
Den uddannelsesindsats skal derfor forøges væsentligt, for at det her kan komme til at fungere ordentligt.
Og jeg ved godt, at beskæftigelsesreformen afsætter 30 mio. kr. årligt til efteruddannelse af jobcentermedarbejdere og a-kassemedarbejdere, men det er jo en efteruddannelse, der er bred, og som også omfatter andet end arbejdet med mennesker med psykiske lidelser.
Og derfor må jeg sige det, som det er: Jeg tror ikke, at de 30 mio. kr. årligt er tilstrækkeligt, når der er tale om 13.000 medarbejdere.
Jeg opfordrer til, at der bliver afsat flere penge til, at jobcentermedarbejderne bliver klædt langt bedre på til at arbejde med denne gruppe af medborgere.
Den tredje pointe drejer sig om, at det for SF er meget, meget vigtigt, at arbejdsgiverne har et socialt ansvar.
Det vil sige, at man som arbejdsgiver har en forpligtigelse til også at have mennesker ansat, der på den ene eller anden måde skal tages nogle skånehensyn til, fordi de er en del af vores befolkning.
Det er der nogle arbejdsgivere der gør, men der er bestemt også nogle arbejdsgivere, som smyger sig udenom.
Det er voldsomt utilfredsstillende.
Der må vi har fundet på et system, som kan medvirke til, at disse arbejdsgivere også påtager sig deres del af forpligtelsen, som vi i SF mener at de har.
En model, man måske kunne bruge, er, at man opkræver en afgift hos alle arbejdsgivere i Danmark, og at pengene bliver indbetalt til en fond.
Og fra den fond kan der søges tilskud af de arbejdsgivere, som vil hjælpe med at ansætte mennesker, der skal tages forskellige hensyn til, herunder mennesker med psykiske lidelser.
Det betyder, at alle arbejdsgivere betaler, og dermed pålægger vi dem deres sociale ansvar, men pengene bliver så anvendt af de arbejdsgivere, som har den positivitet i sig, at de gerne vil hjælpe med at skabe det rummelige arbejdsmarked.
Så det er de tre pointer, som vi fra SF's side gerne vil bidrage med i den her debat.