Bjarne Laustsen (S), 2007-01-26:
Vi har jo så hørt i dag, at vi har fået udvidet det parlamentariske arbejde: Folketingssalen er omdannet til en retssal, hvor man kan indkalde vidner, der tilfældigvis er nede at læse en avis eller drikke en kop kaffe.
Det synes jeg var en fin debat – og også en historisk redegørelse om, at vi alle sammen spiller forskellige roller i det her samfund, men at man ikke kan smyge sig udenom.
I starten hørte vi Venstres ordfører, hr. Torsten Schack Pedersen, sige, at man havde gjort det, der skulle gøres.
Det, der skulle gøres, var at tale med regionerne og kommunerne om de her problemer, og så havde regeringen ellers ikke mere ansvar der; der var ikke mere at foretage sig der.
Der er vi heldigvis enige om målsætningen.
Vi har igennem årene haft en vældig diskussion om skolepraktik.
Jeg vil gerne sige til ministeren: Hvis det var sådan, at vi ikke havde kreeret skolepraktikordningen, hvad ville der så ikke have været af mangel i byggesektoren i dag?
Alle, der fik en skolepraktik – fordi vi ville det – er i arbejde i dag.
Derfor har enhver regering jo pligt til at sørge for, at folk bliver uddannet og får den bedst mulige uddannelse, også en, der kan bygges oven på – sådan som vi har været inde på det i dag med hensyn til SOSU-assistenter osv. – så de har mulighed for at komme videre.
Og det er noget, vi har pligt til hele vejen rundt.
Jeg synes simpelt hen, at regeringen smyger sig udenom ved ikke at påtage sig det uddannelsesansvar.
Jeg er helt enig i, at både private og offentlige arbejdsgivere også skal påtage sig et uddannelsesansvar, men man er altså en myndighed, når man er en regering, og hvis man synes, det går for langsomt derude, så synes jeg, man skulle sende signaler om det.
Det gør man på alle mulige andre områder; ja, tænk engang, man har endda fået alle amterne nedlagt, man har lavet om på kommunerne osv. og vredet armen om på dem med økonomiske aftaler og ting og sager, men når det drejer sig om spørgsmålet om at få uddannet nok personale, er man mere tilbøjelig til sådan at slappe lidt af.
Jeg synes også, der er grund til at minde om, at selv om undervisningsministeren fortsat ser rimelig ung ud – det tror jeg slet ikke jeg må kommentere – så ligger den historiske redegørelse, vi fik, nogle år tilbage, og vi ved, at det tager mange år at uddanne folk, så derfor er der jo grund til at kigge på det her.
Med hensyn til hvis skyld det er, synes jeg også, at skatteministeren har sagt det meget klart: Når man har siddet med regeringsmagten i 5 år, kan man sådan set ikke give andre end sig selv skylden.
Så må man i hvert fald, når der er ubalancer i samfundet, have meget klare mål og meget klare meninger om, hvad man vil gøre ved det.
Og regeringen var velkommen til at inddrage alle aktører på området derude, skoler, uddannelsesinstitutioner, regioner og kommuner for at få løst det her og komme med et bud på: Hvor mange folk skal vi bruge af den og den slags i fremtiden?
Bagefter kunne vi jo sætte os sammen som de ansvarlige politikere, vi er, for at sige: O.k., hvad skal der så til for at løse det problem?
For vi har en fælles opgave, og det var det, der var udgangspunktet, det var det, der var formålet med forslaget til vedtagelse i dag.
Jeg synes, vi har haft en glimrende debat, men er ked af, at et flertal ikke kan støtte vores forslag til vedtagelse, for så havde vi kunnet komme videre med den sag, og så havde vi haft noget at se frem til, når vi mødtes efter sommerferien igen.
Hermed sluttede forhandlingen.