Rune Lund (EL), 2016-05-19:
Normalt er det sådan, at aftalen vedrørende regionernes økonomi ikke tiltrækker sig den store opmærksomhed, og det er faktisk en skam.
For aftalen har f.eks. stor betydning for os som mennesker, som benytter sig af sundhedsvæsenet.
Aftalen har en central betydning for de ansattes arbejdsforhold og dermed de ansattes mulighed for at tilbyde den mest optimale hjælp til os, når vi har brug for hjælp.
Vi ønsker med den her forespørgselsdebat at sætte fokus på de store problemer, der er ved økonomiaftalerne, sådan som de er vedtaget de sidste mange år, og som regeringen grundlæggende ønsker at fortsætte med i 2017.
Regeringen vil – det har vi også lige hørt finansministeren stå og sige – reducere niveauet for anlægsinvesteringer i 2017.
Vi synes, det er uklogt.
Normalisering, som finansministeren kalder det, er ikke klogt.
Hvis ikke det sker, skal pengene jo findes ved nedskæringer på personale og pleje af patienterne.
Det må ikke ske.
De stigende priser er jo i høj grad et resultat af store profitter hos medicinalselskaberne, der tjener styrtende med penge.
Det er også derfor godt, at alle Folketingets partier er nået til enighed om syv principper for prioritering af sygehusmedicin.
Det er godt og vigtigt, at vi nu får en bedre forhandlingsposition over for medicinalindustrien.
Vi skal simpelt hen gå hårdt til medicinalindustrien og deres meget store profitter.
Det er noget, vi simpelt hen bliver nødt til at følge meget tæt fra Christiansborg.
Det helt store problem i forhold til indgåelsen af en kommende økonomiaftale for 2017 i regionerne er jo, at budgetterne kun hænger sammen, hvis de ansatte igen skal løbe endnu hurtigere.
Der er et produktivitetstyranni i sundhedsvæsenet.
Når skiftende regeringer gang på gang tvinger ansatte til at løbe stærkere, jamen så rammer det både patienter og personale.
Det gælder ansatte, der går ned med stress, og indlagte, der f.eks. ikke får skiftet sengetøj.
Siden begyndelsen af 00'erne har det været fast praksis, at amterne og siden regionerne er blevet pålagt at øge aktiviteten på sygehusene, uden at der fulgte pengene med.
Det er, hvad der i daglig tale kaldes produktivitetskravet.
Kravet har siden midten af 00'erne været, at sygehusene hvert år skal levere en produktivitetsvækst på 2 pct. i forhold til året før.
Dette krav vil, hvis det står til regeringen, også indgå i den kommende økonomiaftale for regionerne for 2017.
Produktivitetskravet sender regningen for flere behandlinger til sygeplejersker, læger og andet sundhedspersonale, som skal løbe stærkere, endnu stærkere.
Dermed har de ikke mulighed for at give den optimale behandling af patienter, af os, og det presser ikke blot arbejdsmiljøet til det yderste, men det skubber også til kvaliteten af behandlingen og rammer dermed som sagt i sidste ende patienterne.
Samlet set står vi i dag med et sundhedsvæsen, som ikke kan presses mere.
Konsekvenserne af det opskruede tempo på hospitalsgangene kan være svære at få øje på, hvis man ser på sygehusenes økonomi gennem et regneark i Finansministeriet.
For nok vokser antallet af medarbejdere på landets hospitaler, selv om produktivitetskravene gælder år efter år, men ser man på antallet af opgaver, som medarbejderne, også nye medarbejdere, som der er blevet ansat, skal løse, så vokser de i et langt højere tempo.
Der er derfor ikke noget at sige til, at medarbejderne på landets sygehuse rapporterer om en tiltagende forringelse af arbejdsmiljøet.
Således svarede ikke mindre 51 pct. af 2.000 af Dansk Sygeplejeråds medlemmer i 2015 på en rundspørge, at de oplever, at muligheden for at løse kerneopgaven på et fagligt forsvarligt niveau ofte eller altid er under pres.
I takt med at produktiviteten tvinges op, øges risikoen for fejl også, og ifølge Patientombuddet er antallet af indberettede utilsigtede hændelser vokset fra ca. 20.000 i 2008 til hele 49.000 i 2014.