Vivi Kier (KF), 2009-05-04:
Efter den debat, der har været indtil nu og her først på aftenen, hvor vi også tidligere har diskuteret et rådighedsbeløb, er vi tilbage ved at snakke om en egentlig fattigdomsgrænse med et beslutningsforslag fremsat af SF.
Jeg synes jo, at oppositionspartierne lægger meget vægt på den økonomiske ulighed især ved igen og igen at sige, at uligheden er stigende.
Jeg mener at kunne tilbagevise det, idet Danmark fortsat er et af de mest lige lande i OECD og vi fortsat har en af de mindste lavindkomstgrupper.
For os er det vigtigste tiltag for at mindske ulighed, at alle borgere så vidt muligt tilbydes lige muligheder.
Men lige muligheder er samtidig ensbetydende med, at vi skal behandle mennesker forskelligt.
Det er nemlig ikke et mål i sig selv at behandle alle lige, for det giver ikke alle lige muligheder.
At sikre, at alle får lige muligheder, kræver mange forskellige tiltag, især for vores svageste medborgere, så også de får mulighed for at kunne fungere i samvær med andre og meget gerne komme ud og forsørge sig og sine.
Et andet stort tema er jo at bryde den negative sociale arv, og det betyder rigtig meget for mig.
Det betyder noget, at barnets tarv sættes i fokus.
Det skal vi hele tiden holde os skarpt for øje, og vi skal blive bedre til at sætte langt tidligere ind, end vi gør i dag.
Jeg vil tillade mig at citere fru Helle Thorning-Schmidt, der i Ugebrevet A4 i 2005 har sagt, at man ikke løser ulighedsproblemer ved at give kontanthjælpsmodtagere flere penge.
Det er et udsagn, som jeg som konservativ er enig i.
Vi skal i hele indsatsen på vores velfærdsområde have fokus på, at vi hjælper de svageste, ikke bare ved at give dem en check, men ved at sikre, at de reelt får mulighed for at bruge vores danske samfunds fantastiske muligheder.
Hvis alle skal have mulighed for det, kræver det uddannelse, og det kræver en indsats for vores svageste grupper.
Jeg hæfter mig også ved, at SF i bemærkningerne til deres forslag skriver: »Det skal medgives, at der ikke er noget endegyldigt svar på, hvornår man er fattig.«
Så er der fire eksempler med tal, som man kan vurdere.
Tidligere var det et rådighedsbeløb, og nu pålægger man så regeringen at fastsætte en egentlig fattigdomsgrænse.
Jamen så lad os se et helt konkret udspil, hvis det er det, man gerne vil, ikke bare nogle tal og nogle fornemmelser.
Jeg mener ikke, at det er den rigtige vej.
Så vil jeg gerne til allersidst fortælle, at ligesom Københavns Kommune har lavet en fattigdomsundersøgelse, som fru Anne Baastrup før kunne vise, har man også lavet sådan en i Odense Kommune.
Den har man jo netop lavet for at have fokus på, hvor mange vi har i lavindkomstgruppen.
Man har specifikt været ude at interviewe den her gruppe borgere og spurgt dem, hvad der betyder noget, og det har været ret tankevækkende, at 90 pct. - tror jeg, jeg skal ikke hænges op på et tal, men en helt overvejende del - af dem, der ligger i lavindkomstgruppen, sagde, at det var sådan set ikke indkomsten, men det, at man var marginaliseret.
Kommunerne har jo en helt klar opgave og et ønske om at lave sådan en undersøgelse, så de lige nøjagtig ved, hvor det er, de skal sætte ind, og hvor det er, de skal gøre noget.
Vi ser borgere, der bliver sat på gaden, og mens man tidligere ikke har ført statistik over det og egentlig ikke vidst, hvorfor de blev det, får man nu lavet en undersøgelse med nogle statistiske tal, og pludselig får man en årsag og noget konkret, så man kan sætte handling i gang.
Jeg ved i hvert fald, at de kommuner, der har lavet en fattigdomsundersøgelse, lige nøjagtig kan bruge den undersøgelse til at sætte ind konkret, for de undersøgelser, jeg har set fra 2-3 kommuner, viser jo også, at størsteparten af dem, der ligger i lavindkomstgrupperne, er ude, inden der er gået et år.
Så er der en lille restgruppe, som bliver der, og det er jo der, man skal sætte massivt ind for at hjælpe. Så nej tak til en fattigdomsgrænse og ja tak til, at vi hjælpe de mennesker, der har behov for at komme videre.