Anne Baastrup (SF), 2009-05-04:
Nu er det jo tradition, at vi ikke tager ordet mod folk, der ikke har sat sig ind i sagerne.
Men jeg synes alligevel, det var lidt interessant, at hr. René Christensen kom med et bud på, hvordan man kunne finde ud af, hvad der var op og ned – nemlig et ventelistesystem, således at vi nationalt kan finde ud af, hvor lange ventelisterne er.
Det er ikke lang tid siden, vi havde et samråd med socialministeren om det, og hun sagde, at det ikke var nødvendigt.
Så sådan er livet så mangfoldigt.
Men jeg fornemmer jo, at vi har et flertal for at få en eller anden form for ventelisteoversigt, en national venteliste, som vi selvfølgelig vil arbejde videre med.
Og det bliver så fru Tina Petersen, som kommer til at udføre det, hun jo har skrevet i den tale.
Jeg oplever, at den her diskussion virkelig er en meget vanskelig diskussion, fordi vi ikke ved konkret, hvor problemerne er.
Det er individuelle historier, vi konkret arbejder med.
Det er ikke lang tid siden, jeg fik en henvendelse fra et menneske, som arbejder meget med mennesker med fysiske handicap, og han fortalte, at han netop havde været på Klinik for Rygmarvsskader i Hornbæk, hvor der var en mand, der havde været udsat for en trafikulykke.
Han havde været på klinikken i Hornbæk i et halvt år, og nu skulle han have en bolig.
Han blev genindlagt på hospitalet, for den pågældende kommune kunne ikke anvise ham en bolig.
Det er virkeligheden i dagens Danmark.
Jeg har over for socialministeren nævnt den konkrete sag om en udviklingshæmmet dreng på 18, som kommunen har kendt i 18 år, og som heller ikke får tilbudt en bolig, på trods af at det er helt åbenlyst, at moren ikke kan håndtere den pågældende dreng længere.
Vi har viden om, at man i København og Helsingør har ventetider på op til 4 år på en handicapbolig.
Det er altså ret lang tid, når man har været udsat for en trafikulykke, er blevet voksen, skal i gang med en uddannelse.
Der er bare ikke nogen boliger.
Så undrer det mig, at vi ikke kan få nogle måske mere positive tilsagn fra regeringspartierne – jeg er lidt usikker på Dansk Folkeparti.
Vi kunne jo forestille os, at vi tog til Gøteborg her i løbet af sommeren og fandt ud af, hvordan man har konstrueret handicapboliger der.
Jeg ved, at der er en del, der vil interessere sig for handicapboliger.
Jeg synes i og for sig også – nu er socialministeren jo også boligminister – vi skulle overveje, om vi ikke simpelt hen som en generel regel skulle sige, at når man bygger almene boliger, skal de være kørestolsegnede.
Så skal det være muligt at kunne køre rundt i boligen, det skal være muligt at kunne komme på toilettet, selv om man bruger en kørestol.
Hvor svært kan det være?
For det, vi jo opnår, er, at mennesker med handicap rent faktisk selv kan bestemme, sådan cirka hvor de vil bo, og ikke oplever, at de er en belastning for kommunen, fordi de har behov for at flytte.
Vi andre flytter jo rigtig mange gange i løbet af et år; hvorfor skal mennesker med handicap ikke have de samme muligheder?
Der skal ikke herske tvivl om, at vores bud på at få løst det her problem er, at vi får udviklet en ventetidsgaranti.
Og så ved jeg godt, at socialministeren siger: Ja, men hvis man nu bor i en bolig og gerne vil flytte hen i en anden bolig, skal man så også have en ventetidsgaranti?
Nej, nej, nej.
Hvis man er blevet voksen og gerne vil flytte hjemmefra, skal der være en ventetidsgaranti.
Hvis man skal flytte til den by, hvor man skal læse eller på anden måde studere, skal der være en ventetidsgaranti.
Hvis man bliver udsat for et trafikuheld, skal være en ventetidsgaranti.
Og så kan vi altid udvikle den ventetidsgaranti tidsmæssigt, således at det også svarer til virkeligheden.
For det er jo naturligt, at vi ikke skal stille op med nogle garantiforventninger over for mennesker, hvis vi ikke kan leve op til dem.
Men det kan godt lade sig gøre.
Hvor der er vilje, er der vej.
Nu har vi så den her diskussion om, hvor mange boliger der rent faktisk er bygget.
Fru Tina Petersens tale viste jo, at de ikke er bygget.
Kommunerne har bare lagt deres hånd på pengene, men vi mangler stadig væk at få bygget boligerne.
Så er spørgsmålet så, hvor mange boliger vi mangler – om det er formanden for DH, der har ret i, at det er i størrelsesordenen 5.000 boliger, eller om det er færre.
Det korte af det lange er, at vi bare ikke kan lade være med at agere i den her sag, nu hvor vi skal til at trykke på den grønne knap vedrørende handicapkonventionen.