Jørn Neergaard Larsen (V), 2016-05-23:
Tak for velkomsten.
Vi har under de sidste beslutningsforslag drøftet de overordnede intentioner med reformen af førtidspension og fleksjob indgående.
Derfor vil jeg i højere grad fokusere på fleksjobordningen her.
De ændringer af fleksjobreglerne, der trådte i kraft den 1. januar 2013, havde et grundlæggende mål, nemlig at skabe en mere rummelig fleksjobordning, så også borgere med meget lille arbejdsevne kan få deres ressourcer i spil.
Derfor gik man væk fra et system, hvor vi fra politisk hold opsatte standardiserede krav til borgernes arbejdsevne, og i stedet gav man borgerne ret til en konkret og individuel vurdering af deres potentiale.
Det er et princip, der går igen for hele reformen, hvad enten vi taler om fleksjob, ressourceforløb og førtidspension.
I forlængelse heraf blev det muligt at ansætte borgere med nedsat arbejdsevne på under 10 timer om ugen i de såkaldte minifleksjob, ligesom tilskuddet blev målrettet borgere med den mindste arbejdsevne.
Der har i den seneste tid været en række indlæg i pressen vedrørende minifleksjob, herunder om det er et problem, at en borger kan arbejde eksempelvis 5 timer om ugen med at gøre rent.
Lad mig derfor også sige det helt klart: De små fleksjob er forbeholdt borgere, der til at begynde med har en meget nedsat arbejdsevne, men som har et realistisk udviklingspotentiale.
Det gælder eksempelvis Vivi Christensen, der, som Politiken den 29. april kunne fortælle om, er gået fra at arbejde 2 til at arbejde 20 timer om ugen i et fleksjob, og som inden da var 8 år på ledighedsydelse.
Eksemplet bekræfter, at vi ikke gør nogen borgere en tjeneste ved at afskære dem fra muligheden for at blive en del af arbejdsfællesskabet.
Det var netop konsekvensen af fleksjobordningen før reformen, som kun kunne rumme borgere med en restarbejdsevne på over en tredjedel.
For mig er det et skrækscenarie at forestille sig, at de ca. 16.000 borgere, der i dag er ansat i minifleksjob og på denne måde bidrager på arbejdsmarkedet med det, de kan, i stedet skulle være parkeret på førtidspension.
Det gælder ikke mindst, når vi kan se, at de små fleksjob især kommer ufaglærte til gode.
Det er en gruppe, der kan have svært ved at genvinde fodfæstet på arbejdsmarkedet.
Men det er netop, hvad ændringerne af fleksjobordningen i beslutningsforslag B 183 fra Enhedslisten indebærer.
De mange små fleksjob og den faldende ledighed understøtter netop reformens overordnede formål, nemlig at flere skal kunne arbejde og forsørge sig selv.
Det synes jeg at vi som samfund kan være stolte af, og derfor kan regeringen heller ikke støtte det fremsatte beslutningsforslag, B 183.
Går vi videre til det andet beslutningsforslag, B 184, som omhandler revalideringsordningen, vil jeg sige, at vi også her har at gøre med en ordning, der har til formål at finde den kortest mulige vej tilbage på arbejdsmarkedet for borgere, som ikke længere kan varetage deres job af fysiske, psykiske eller sociale årsager.
Revalidering kan både indebære uddannelse og et virksomhedsforløb, men under alle omstændigheder er det et krav, at der ikke er andre tilbud, der kan hjælpe borgeren med at komme i beskæftigelse.
Dermed skal mulighederne for revalidering ses, i sammenhæng med at vi gennem de seneste års brede reformer af arbejdsmarkedet har givet borgere med komplekse udfordringer mulighed for en helhedsorienteret og tværfaglig indsats.
Det drejer sig om reformerne af førtidspension, fleksjob og sygedagpenge samt kontanthjælpsreformen, der alle bygger på en gennemgribende ny tilgang til borgere i udkanten af arbejdsmarkedet, herunder den nye rummelige fleksjobordning, som jeg nævnte før.
Faldet i brugen af revalidering skal også ses, i sammenhæng med at mulighederne for uddannelsestilbud og anden aktiv indsats inden for beskæftigelsessystemet er blevet forbedret.
Der er f.eks. blevet bedre mulighed for at give uddannelsestilbud til kontanthjælpsmodtagere.
Samtidig er mulighederne for økonomisk støtte i det almindelige SU-system blevet udvidet, så f.eks. enlige forsørgere i dag får dobbelt SU under uddannelse og personer på videregående uddannelser, som har varige funktionsnedsættelser, kan få tillæg til SU.
Dermed giver det for mit vedkommende heller ikke anledning til bekymring, når vi kan se, at antallet af revalidender har været faldende gennem de seneste år.
Tværtimod er det i højere grad tegn på, at de øvrige reformer er i fuld gang med at styrke indsatsen for denne målgruppe af borgere helt i overensstemmelse med intentionerne.
Af samme årsag kan regeringen ikke støtte det fremsatte beslutningsforslag, B 184.