Eva Kjer Hansen (V), 2007-05-16:
Jeg bliver selvfølgelig nødt til at reagere på det sidste, der blev sagt, for de, der synes, at der skal ske nogle ændringer i sociallovgivningen, synes jeg har en forpligtelse til at blive mere konkrete, vedrørende hvad det så er, der er brug for.
Der er en række muligheder i lovgivningen for at gribe ind.
Jeg har efterlyst konkrete eksempler på situationer, eventuelt tænkte situationer, hvor man mener, at der ikke er mulighed for at gribe ind.
Ole Pass, der er formand for Socialchefernes Forening, har kørt lidt i samme spor, som vi nu hører fra fru Mette Frederiksens side.
Vi har haft en dialog om, hvad det er for nogle konkrete situationer.
Det er ikke lykkedes mig endnu at få de her eksempler, selv om jeg flere gange har bedt om dem.
Og jeg er altså nødt til at sige, at skal vi gribe til at ændre lovgivningen, så må vi også vide, hvad det er, vi vil have ændret; så må vi vide, hvor lovgivningen, som den er udformet i dag, ikke rækker til.
Der vil jeg gerne sige, at jeg vil være ualmindelig lydhør, hvad angår at ændre på lovgivningen, hvis der vitterlig viser sig at være hindringer, for jeg er, om nogen er det, interesseret i, at man får taget hånd om de børn og unge, der har problemer, og at ingen bliver svigtet, fordi der er nogle uheldige bestemmelser i lovgivningen – ingen tvivl om det.
Men på den anden side har jeg ikke mulighed for at gå i Folketingssalen med konkrete forslag, medmindre der er noget substans i det.
Og det er jo det, der mangler, også når fru Mette Frederiksen efterlyser en ny anbringelsesreform.
Hvad er det så, der skal ske?
Ja, vi fik to bud på det.
Vi fik et bud gående på, at det anbragte barn skal have ret til at bestemme, hvorvidt det fortsat vil være anbragt eller ej.
Og der er det fuldstændig korrekt, som fru Mette Frederiksen siger, at vi ikke er politisk enige.
Jeg synes, at det ville være alt for stort et ansvar at placere hos et barn.
Det er et helt urimeligt ansvar at pålægge et barn.
Men det, der jo skal være, er meget mere åbenhed om, hvad årsagen er til, at barnet er anbragt, og om, hvad det er, man sætter ind med for at afhjælpe de problemer, der måtte være enten for barnet eller for familien, og selvfølgelig om den handleplan, der bliver lagt på området.
Så kan jeg forstå, at der er en lille formulering, som fru Mette Frederiksen også har set sig gal på, nemlig at der står den mindst indgribende foranstaltning.
Og det er vel en formulering, der er brugt af hensyn til barnet, fordi man jo ikke skal udsætte et barn for mere indgribende foranstaltninger, end det er nødvendigt for at afhjælpe de problemer, der er.
Altså, hvis der er en mindre ting, som kan klares ved, at man f.eks. laver nogle foranstaltninger i hjemmet, ja, så er der jo ingen grund til at anbringe barnet; hvis den mindre indgribende foranstaltning er den bedste for barnet.
Det er jo den tankegang, der ligger bag den formulering.
Men selvfølgelig kan vi altid se nærmere på, om der skal opdateres og moderniseres i de sproglige formuleringer.
Det vil jeg til enhver tid være åben over for.
Man skal bare huske på, at der hele tiden tages udgangspunkt i, hvad barnets situation er.
Og den der holdning om, at bare barnet bliver anbragt, så går det godt for barnet, deler jeg simpelt hen ikke.
Jeg mener i allerhøjeste grad, at det er et spørgsmål om at se på familien samlet og prøve at se, om man kan afhjælpe de problemer, der gør sig gældende i familien, se på de årsager, der er til, at barnets forældre ikke magter deres ansvar som forældre.