Kristian Jensen (V), 2008-05-06:
Når man hører formanden her læse titlen på beslutningsforslaget op, står det ikke helt klart, hvad det lige præcis er, Enhedslisten ønsker, når de taler om skattesubsidieringen af de arbejdsgiverbetalte sundhedsforsikringer.
Men jeg tillader mig at gå ud fra, at det, som forslagsstillerne ønsker, er at ophæve skattefriheden for de medarbejdere, som er omfattet af en arbejdsgiverbetalt sundhedsforsikring, sådan at vi vender tilbage til den situation, der var før 2001, nemlig at hvis en virksomhed har tegnet en sundhedsforsikring, der omfatter dens medarbejdere, skal medarbejderne beskattes af den præmie, de så at sige sparer.
For det er nemlig sådan, at arbejdsgiveren altid har kunnet fradrage udgifterne til sundhedsforsikringen som en driftsomkostning, også før der blev indført skattefrihed for den ansatte, når det er sådan, at arbejdsgiveren betaler for en sundhedsforsikring.
For at springe mellemregningerne over vil jeg konkludere med det samme, at jeg ikke går ind for at afskaffe skattefriheden for den arbejdsgiverbetalte sundhedsforsikring.
Der findes i dag en ordning, der går ud på, at ansatte kan tilbydes sundhedsydelser af arbejdsgiverne, uden at de skal beskattes af værdien af ydelsen.
Den ydelse kan f.eks. være en sundhedsforsikring.
Ordningen startede sådan i det små i 1999 med ydelser til alkoholafvænning.
I 2002 udvidede regeringen ordningen, og skattefriheden omfatter således i dag også lægefagligt begrundede behandlinger ved sygdom og ulykke, som direkte eller indirekte afholdes af arbejdsgiveren.
Der er en række betingelser for, at den ansatte kan modtage en sundhedsydelse skattefrit; det er bl.a. en betingelse, at udgiften afholdes som et led i arbejdsgiverens generelle personalepolitik for alle ansatte i virksomheden, herunder at en forsikring, der er tegnet af arbejdsgiveren, tilbydes samtlige ansatte.
Der stilles endvidere krav om en lægehenvisning eller en lægeerklæring om, at den ansatte har behov for behandlingen.
Formålet med udvidelsen i 2002 var at opnå en forbedring af den generelle velfærd og at gøre det mere attraktivt for arbejdsgiverne at påtage sig et socialt ansvar.
Ordningen har en række fordele:
For det første vil den ansatte i tilfælde af sygdom få en hurtigere behandling.
Det giver alt andet lige større chancer for et godt behandlingsresultat, og desuden medfører en hurtigere behandling, at generne - det være sig såvel de fysiske som de psykiske - for den ansatte og dennes familie minimeres.
Endvidere kan nogle sygdomstilfælde undgås, og ordningen kan også have en effekt i forhold til det at have et godt psykisk arbejdsmiljø. For det andet er ordningen en fordel for arbejdsgiveren, der får formindsket de ansattes sygefravær, og som hurtigere får medarbejderen tilbage.
For det tredje er der nogle samfundsøkonomiske fordele.
Der spares både penge til behandling af de pågældende, og ventelisterne forkortes til gavn for de grupper i samfundet, som ikke har en arbejdsgiver, der vil betale for en sådan behandling.
Alle samfundsgrupper har direkte eller indirekte gavn af ordningen.
Regeringens formål var, at virksomhederne i højere grad skulle påtage sig et socialt ansvar for at minimere antallet af sygedage - til glæde for virksomhederne, men så sandelig også til glæde for medarbejderne selv, deres familier og ikke mindst samfundet.
Det har vist sig at være en meget populær ordning.
Udbredelsen af sundhedsforsikringer er vokset fra år til år, og det vurderes, at udbredelsen kan øges yderligere i årene fremover.
I den seneste statusrapport fra december 2007 om udbredelsen af personalegoder, skønnes det, at ca. 550.000 danskere aktuelt har en arbejdsgiverbetalt sundhedsforsikring.
Det skønnes isoleret set at koste det offentlige ca. 340 mio. kr.
Det tal kan imidlertid ikke stå alene.
Det giver alene tabet ved, at en del af lønnen gives som en arbejdsgiverbetalt sundhedsforsikring, der er skattefritaget.
Der er altså ikke taget højde for de afledte gevinster i form af lavere sygefravær og mindre medicinforbrug m.m.
De effekter vil det også være vanskeligt at give et skøn over, men der er ingen tvivl for mig om, at de kan være af et ganske betydeligt omfang.
Det, der er tale om her, er jo ikke, at det er sundhedsforsikringer, der alene er forbeholdt en snæver kreds af direktører og højtplacerede medarbejdere i virksomhederne, tværtimod er det som tidligere nævnt en forudsætning for skattefritagelsen, at sundhedsforsikringen tilbydes alle på arbejdspladsen.
Den store udbredelse peger også i sig selv på, at det ikke kun er de højtlønnede, der får en sundhedsforsikring.
Jeg synes, det er positivt, at hundredtusindvis af danskere siden regeringsskiftet er blevet bedre sikret, i tilfælde af at de bliver ramt af en sygdom.
Først gav man den ventetidsgaranti, som regeringen har indført, og så har man ryddet effektivt op i de lange ventelister, vi havde fra den tidligere regerings tid.
Med en ventetidsgaranti på 1 måned har vi sikret en langt hurtigere behandling af en stribe udbredte sygdomme, og vi har nu også taget fat på en behandlingsgaranti i forhold til kræft.
Dernæst er der også skattefritagelsen for sundhedsforsikringer eller andre sundhedsydelser, når en virksomhed ønsker at udøve et større socialt ansvar og sikre sine medarbejdere endnu bedre ved siden af det offentlige tilbud.
Jeg mener derfor ikke, at forslagsstillerne kan stille sundhedsforsikringer op over for den offentlige sundhedssektor, sådan som de gør i forslaget.
Formålet med private sundhedsforsikringer er som nævnt at opnå en forbedring af den generelle velfærd og gøre det mere attraktivt for virksomhederne at påtage sig et socialt ansvar.
Alt i alt tror jeg, at skattefritagelsen er med til at øge den samlede velfærd i samfundet, og derfor afviser regeringen forslaget.