Kenneth Kristensen Berth (DF), 2016-03-03:
Tak, fru formand.
2015 var i sandhed et annus horribilis for Europa – et år, hvor alle de advarsler, som Dansk Folkeparti og andre nationalt sindede partier i årevis har udstedt om en forestående katastrofe, hvis ikke der grundlæggende blev ændret på udlændingepolitikken, desværre gik i opfyldelse.
Langt over 1 million mennesker satte i 2015 kursen mod Europa i håbet om en bedre tilværelse.
Udviklingen tog i særdeleshed fart, efter at den tyske kansler, Angela Merkel, i det tidlige efterår havde udstedt noget, der lignede om en generel amnesti til alverdens forhutlede masser om at søge ly i Tyskland.
Som en anden Moder Teresa beordrede kansler Merkel den ungarske regering til at afstå fra at forsvare landets grænser mod til gengæld at lade tusinder og atter tusinder af fremmede med ønske om at komme til Tyskland og Skandinavien rejse gennem Ungarn via hovedbanegården i Budapest og til Tyskland og videre derfra gennem Danmark og til verdens humanitære supermagt Sverige.
I Danmark afstod politiet, givetvis efter aftale med regeringen, fra at bevogte de danske grænser, hvis man ser bort fra et kort intermezzo, der medførte absurde scener, hvor asylsøgere stak af fra registreringscentre for efterfølgende at vandre op ad den sønderjyske motorvej, mens danskerne måbende så til.
Situationen var uantagelig og skulle løses.
Løsningen var at afstå fra kontrol og lade de pågældende rejse inkognito igennem Danmark for at nå til den humanitære supermagt på den anden side Øresund i et forsøg på at få den absurde situation til at få blot et skin af normalitet.
Men luften gik som bekendt snart ud af verdens humanitære supermagt, der stillet over for konsekvenserne af sin egen hovedløse selvmorderiske politik under gråd og tænders gnidsel måtte indføre grænsekontrol og transportøransvar og erkende, at selve folkhemmets eksistensberettigelse som helle for verdens fattige og forfulgte styrtede i grus.
Hvad gjorde EU under indtryk af den tsunamiagtige bølge af immigranter?
Intet – eller rettere intet af værdi.
I stedet for at forholde sig til det essentielle, nemlig at standse tilstrømningen, ønskede man i stedet at fordele sig ud af problemet.
Under stort postyr og med protester fra flere østeuropæiske lande blev der vedtaget en midlertidig omfordelingsmekanisme til fordel for Grækenland og Italien omfattende 160.000 asylsøgere, der skulle spredes ud over de europæiske lande.
Men østeuropæerne lod sig ikke knægte.
Østeuropæerne havde i næsten 50 år stået op imod én totalitær stat, der vil knægte østeuropæernes frihedsånd.
Nu ville man ikke 25 år efter murens fald lade sig diktere af en ny totalitarisme i skikkelse af en tysk kansler, der i sit hjertes godhed ville påtvinge de østeuropæiske lande at rydde op, efter at den grænseløse godheds politik var styrtet i grus.
Så østeuropæerne sagde fra.
Der findes ikke moskeer i vort land, så vi vil alene tage imod kristne flygtninge, lød det fra Slovakiet.
Den tjekkiske præsident, Milos Zeman, sagde det unævnelige, nemlig at muslimer i praksis ikke kan integreres Europa.
Den ungarske premierminister Viktor Orbán havde på det tidspunkt opført den mur, der skulle beskytte Ungarns grænser mod en ny invasion fra sydøst.
Polens regering har meddelt, at man ikke ønsker at tage imod flygtninge; man har nok at gøre med at tage sig af de flygtninge, der kommer fra Ukraine.
Og Slovenien begyndte at opføre et grænsehegn ved grænsen til Kroatien.
Hvad var EU's svar?
Skælden og smælden fra den europæiske elite.
Jean Claude Juncker besteg moralens høje hest og skosede de østeuropæiske lande for at være usolidariske over for de øvrige EU-lande; Merkel krævede, at østeuropæerne bidrog; og Federica Mogherini plæderede for, at der skulle være en plads i Europa ikke alene til islam, men endog til politisk islam.
EU's elite har slet ikke fattet, hvad der er på spil.
Integrationsminister Inger Støjberg bedyrede i sidste uge, der kun var én løsning på migrantkrisen, at den skulle komme fra EU.
Hvis det er sandt, er vi i sandhed ilde stedt, for der kommer ingen løsning fra EU.
Det har en række lande erkendt, og det kan Danmark lige så godt erkende først som sidst.
EU er i praksis blevet menneskesmuglernes højre hånd.
Pengene er imidlertid ikke det centrale.
Det centrale er, at Tyrkiet har fået løfter om, at der sættes turbo på optagelsesforhandlingerne med landet, at der skal ses på at lette adgangen for tyrkere til at komme til Europa eksempelvis for at arbejde.
For Erdogan er det ikke et spørgsmål om at stoppe asylansøgere i deres forsøg på at komme til Europa, det er et spørgsmål om, at asylansøgerne skal erstattes af tyrkere.
Europa kan vælge: enten en strøm af asylsøgere eller en strøm af tyrkere.
Og hvad har Tyrkiet leveret indtil nu stillet over for EU's tandløse sabelraslen?
Intet – som i ingenting.
Absolut ingenting.
Tyrkiet tager EU ved næsen.
Og det er paradoksalt nok, samtidig med at Tyrkiet tilsyneladende har indvilliget i, at såfremt det er NATO-fartøjer, der opsamler asylansøgere, der kommer fra Tyrkiet, så vil de pågældende at dømme efter forsvarsministerens svar til undertegnede stille og roligt kunne sejles tilbage til Tyrkiet.
EU står ydmyget tilbage.
I erkendelse af, at EU ikke er leveringsdygtigt i løsninger har en stribe lande indført grænsekontrol.
Østrig var således for nylig vært for et møde med en stribe Balkanlande i forsøget på at dæmme op for flygtningestrømmen – et møde, som Grækenland ikke var inviteret til.
Det viser blot endnu en gang, at når EU ikke virker, arbejder landene bilateralt på at finde løsninger, der kan standse strømmen.
Lad det være helt klart, at opgaven set fra Dansk Folkepartis synspunkt er at standse strømmen af asylsøgere.
Man kan ikke fordele sig ud af dette problem.
Hvis man alligevel insisterer, knækker EU midt over, ganske enkelt.
Den 23. juni stemmer briterne om, hvorvidt de ønsker at forblive medlem af Den Europæiske Union.
Fra dansk side bør vi ikke blande os i debatten.
Det er den britiske befolkning, der skal træffe deres valg.
Ikke desto mindre står vi i et vadested.
Hvis briterne forbliver i EU, er der håb om et reformeret EU, et EU, der levner mere plads til nationalstaterne, et EU, der erkender, at der er visse ting, som EU skal blande sig udenom, ja, faktisk langt det meste, et EU, der eksempelvis erkender, at det ikke skal være en social union, et EU, der tager sporet op fra Laekenerklæringen og begynder at levere magt tilbage til nationalstaterne i stedet for at kræve magt afleveret i Strasbourg og Bruxelles.
Se, det er et levedygtigt EU.
Et EU, der fortsætter ad den vej, der har været betrådt de sidste 20 år, er et EU, der ikke kan overleve.
Det er et EU, der, hver gang befolkningerne bliver spurgt, vil møde modstand.
Europas befolkninger er med få undtagelser ikke parate til at aflevere mere magt til EU.
I virkeligheden befinder EU's varmeste tilhængere sig i dag i Europas udkant.
På Balkan drømmer lande som Bosnien-Hercegovina, Albanien og Kosovo om en fremtid som medlemmer af EU.
Men handler den drøm om at være medlem af en europæisk superstat?
Nej, drømmen handler om noget anderledes håndgribeligt, noget ganske nærværende og i sin essens nationalt: ønsket om fremgang og økonomisk rigdom for disse lande.
I den resterende del af Østeuropa er begejstringen for EU under kraftig nedkøling.
EU befinder sig i en skæbnetime, hvor man skal vælge.
Vil man overleve i en slankere og mere veltrimmet udgave, der respekterer nationalstaternes særegenheder, eller vil man gå under som Det tysk-romerske rige?
EU har bragt Europa velstand og rigdom gennem etableringen af det indre marked.
Nogle hævder, at EU har bragt fred til Europa.
Man kan altid diskutere, om det er sandt.
Atlantpagten og USA's dybere engagement i Europa kan vel ikke underkendes en vis rolle heri, men hvis EU indtil nu har bragt fred til Europa, vil EU's øjeblikkelige ageren i stedet bringe ufred til Europa.
Et EU, der ikke kan sikre sine ydre grænser, hvor 5.000 militante islamister ifølge Europol har brugt migrantstrømmen til at komme til EU og nu angiveligt planlægger større terrorangreb i Europas metropoler, er et EU, der svigter befolkningerne.
I udenrigsministerens redegørelse står der, at 2015 var det år, der, og nu citerer jeg: »med al tydelighed viste, at vores europæiske værdier og samfundsmål kun kan forsvares og fremmes gennem et stærkt og resultatskabende EU-samarbejde«.
Undskyld mig, men hvor har udenrigsministeren befundet sig?
Det er i hvert fald ikke på den her planet.
Hvor er det stærke og resultatskabende EU-samarbejde, som udenrigsministeren taler om?
Hvor er forsvaret for vores europæiske værdier?
Og repræsenterer EU overhovedet de værdier?
EU repræsenter snarere en slags politisk korrekthed på speed, hvilket på passende vis kan forklare, hvorfor Det Radikale Venstre og Socialistisk Folkeparti efterhånden er de eneste forbeholdsløse klakører, som projektet møder i denne sal.
Danmark kan kun redde sig selv.
Vi kan lige så godt komme i gang.