Christine Antorini (S), 2015-04-10:
Jeg vil godt sige tak for den brede opbakning.
Næsten alle partier står bag, at vi hele tiden skal udvikle prøveformer i skolen, der er så relevante og virkelighedsnære som muligt.
Der er mange grunde til, at man laver prøver.
Det er selvfølgelig at vurdere elevernes kernefaglige viden, vel at mærke viden, sådan som det er formuleret op imod de fælles mål.
Det er jo ligesom det, der er hele det faglige fundament i vores skole.
Og det er selvfølgelig også at gøre det på nogle måder, hvor man afprøver den vifte af kompetencer, man skal have med sig videre i livet, i første omgang videre i ungdomsuddannelser og på et tidspunkt også videre ud i arbejdslivet og som medborger.
Derfor er det her alene et lovforslag i forhold til de prøveformer, der bliver introduceret, og som kræver lovændringer.
For det er korrekt, som flere har nævnt, at det jo er på baggrund af et i øvrigt stort og godt arbejde, hvor man har kigget på, hvordan vi hele vejen rundt kan tænke i moderniserede prøveformer, og der er 12 konkrete initiativer, der er sat i gang.
Jeg vil godt sige lidt om det første, som handler om en ny bunden praktisk mundtlig fælles prøve i fysik/kemi, biologi og geografi.
Når det er vigtigt at åbne for den her mulighed, er det lige præcis, fordi der, som en række aktører har peget på, er de nye reviderede fælles mål, der jo styrker de forskellige kernefaglige elementer i naturfagene, men de konstaterer også samtidig, at de jo hænger sammen.
Lad os bare tage et enkelt eksempel på noget af det, som med rette fylder meget i den offentlige debat.
Det er, hvordan vi går ind og løser nogle af de udfordringer, der er i forhold til klima og energi.
Det kræver en vifte af dybe kernefaglige naturvidenskabelige kompetencer, for at man kan løse nogle af de problemstillinger.
Men det forudsætter selvfølgelig også, at man ikke kun ser det inden for hver sin faglighed, men at man faktisk sætter de fagligheder i spil over for hinanden.
Det er jo sådan, man arbejder projekt- og produktorienteret ude i den virkelige verden, og det skal også afspejle sig i den træning, som eleverne i skolen skal have med sig.
Og der er ikke en modsætning mellem enten kernefaglighed eller tværfaglighed.
Der er ingen tvivl om, at eleverne skal lære de forskellige fag, men de skal også lære der, hvor det giver mening at sætte dem i spil i forhold til hinanden.
Det er det, der sker med den nye bundne praktiske mundtlige fælles prøve i fysik/kemi, biologi og geografi.
Jeg vil godt lige komme med en enkelt bemærkning til ordføreren for Dansk Folkeparti, for det er fuldstændig rigtigt, at vi jo har en vedvarende diskussion blandt partierne i folkeskoleforligskredsen.
Der er heldigvis rigtig meget, vi står sammen om for at give det faglige løft af folkeskolen, som folkeskolen og eleverne har fortjent, men der har været en lang tids uenighed i forhold til muligheden for at give gruppeprøver eller ej.
Det er fuldstændig rigtigt, at det i sidste ende er den til enhver tid siddende minister, som kan kigge på, om der skal være gruppeprøver eller ej.
Det er en del af prøvebekendtgørelsen, og skal det ændres, er det en bekendtgørelsesændring, der skal til.
Det er egentlig bare for at anerkende, at vi godt ved, at Dansk Folkeparti ikke støtter gruppeprøver, så det her er et valg i sidste ende fra ministerens side, altså at det ønsker vi at give mulighed for.
Det er jo en gammel diskussion, der har været her.
Og det er bare lige for at understrege det for dem, der måtte lytte med, at det jo er sådan, at selv om der er en fælles prøve, bliver der givet individuelle karakterer.
Men når vi synes, at det er en god idé også at åbne for muligheden for fælles prøver, er det, fordi vi kan se på en lang række forsøg i udviklingsarbejdet, at det er motiverende for eleverne, og at de simpelt hen bliver dygtigere til at kunne demonstrere den viden, der ligger i de forskellige fag, når man også kan arbejde i forhold til en fælles prøve.
Men igen vil jeg understrege, at det jo er en individuel karakter, der bliver givet.
Derudover bliver der også introduceret en ny bedømmelsesordning, sådan at de skriftlige prøver fremover bedømmes af én statslig beskikket censor.
Enhedslisten har stillet nogle spørgsmål til det: Kan man nu være sikker på elevernes retssikkerhed, hvis der kun er én statslig beskikket censor?
Det er sådan, at klageadgangen ikke bliver ændret med det her lovforslag, så eleverne kan fortsat klage.
Og det er så til Dansk Folkeparti: Det er rigtigt, at vi også her har haft drøftelser og har haft forskellige folk ind over for at gøre os klogere, også i forligskredsen, og på baggrund af den ekspertgruppe, som Dansk Folkeparti bad om, er der en række ting, som vi har suppleret med, netop for at være helt sikre på, at det, man går over til – og jeg vil understrege, at det jo er intentionen – er en anonymiseret objektiv vurdering af den opgave, der ligger.
Det er, at det er en ordning med én censor.
Den bliver evalueret, 2 år efter at ordningen er trådt i kraft.
Der bliver nedsat en følgegruppe bestående af fagpersoner og en censor for hvert fag, og denne følgegruppe skal udarbejde en kort rapport med vurderinger af ordningen, sådan at det kan indgå i den evaluering, der kommer efterfølgende.
Og i det hele taget indgår det, vi gør nu med den fælles prøve i fysik/kemi, biologi og geografi, i et 5-årigt evaluerings- og følgeforskningsprogram.
Så jeg synes, at vi går med livrem og seler i forhold til at være helt sikre på at få det, vi ønsker, nemlig høj faglighed, moderne prøveformer, så virkelighedsnært som muligt, sådan at man både kan vurdere kernefagene, men også evnen til at kunne sætte dem i spil i forhold til de virkelige problemer og udfordringer, som de unge jo skal lære at kunne løse.
Tak for ordet.
Enhedslisten har fremsat et beslutningsforslag, som pålægger regeringen at tage fem konkrete initiativer, som efter Enhedslistens mening vil fremme inklusion.
Jeg vil så gerne starte med at sige, at vi i regeringen ikke kan støtte beslutningsforslaget, men det er ikke det samme, som at vi ikke synes, det er vigtigt hele tiden at følge inklusion tæt.
Det er jo en diskussion, vi har haft længe, ikke bare da vi vedtog inklusionsloven, som der var et meget, meget bredt flertal i Folketinget der stod bag, men også på en række møder i Folketingets Børne- og Undervisningsudvalg, i samråd, i onsdagsspørgsmål osv.
For min oplevelse er, at vi alle sammen er dybt optaget af, at vi gerne vil udvikle en skole, hvor børn får det bedst mulige læringsmiljø, også selv om de skulle have diagnoser, og uanset om vi snakker Aspergers syndrom, adhd, stærkt ordblinde eller andet.
Men hvis vi overhovedet kan give en mulighed for, at børn kan få den nødvendige støtte i det uddannelsesmiljø, de er i, så er det det, der giver den bedste læring for børnene.
Det hviler bl.a. på, at vi i en lang årrække har kunnet se – uden at det i øvrigt har været en politisk beslutning – at flere og flere børn er blevet udskilt fra den fælles folkeskole over til specialiserede miljøer.
Det har kostet utrolig mange penge.
På et tidspunkt har det været oppe på, at det var 30 pct. af folkeskolens samlede budget, der blev brugt til specialundervisning.
Så kan man sige, at hvis det viste sig, at de børn virkelig fik en langt bedre vej videre til at gennemføre en ungdomsuddannelse, så er det jo fair nok at diskutere, at det måske er det, der skal til.
Men desværre har vi jo kunnet konstatere af de undersøgelser, der har været, at det ikke har været den gode vej videre at blive udskilt fra det fælles, være i et særligt tilbud væk fra det fælles.
Det har faktisk ikke givet dem særlig mange flere muligheder for at få en god uddannelsesvej videre.
Derfor har vi med åbne øjne sagt: Vi skal gentænke måden, hvorpå vi hjælper børn til at blive styrket som en del af det almene skolemiljø.
Derfor hænger det også sammen med det lovforslag, vi tidligere har drøftet her i dag, nemlig at de frie grundskoler også er en del af det fælles børnesyn, for det er jo det, det handler om, nemlig et fælles børnesyn: Hvad er det, der skal til, for at meget forskellige børn får det bedste læringsmiljø – uanset om man går i en folkeskole eller en fri grundskole – med den nødvendige støtte, hvis man har brug for det?
Det er også sådan, at der efterhånden er rigtig meget god, gedigen viden på området.
Og noget af det, som nogle af de forskningskortlægninger – som jo også er blevet sat i gang i forbindelse med inklusionsloven og det ressourcecenter, som vi har etableret via ministeriet – viser, er, at inklusion grebet an på den rigtige måde faktisk gavner alle børns læring, altså når man netop anvender de organiseringsmetoder og undervisningsmetoder, man ved hjælper til forskellige børn.
Det er jo meget interessant, at når man griber det rigtigt an, er det både til gavn for de børn, der har brug for ekstra støtte, men det giver faktisk også et løft i forhold til alle de børn, som er en del af klassen.
Det afspejler sig bl.a. i det korps af læringskonsulenter, som har fungeret i noget tid, og som nu er en del af det store samlede læringskonsulentkorps, hvor det netop handler om, at den viden, der jo hele tiden kommer og bliver udviklet i forhold til gode inklusionsfremmende strategier, kommer helt ud i klasselokalerne, helt ud til de enkelte lærere: viden om, hvordan man arbejder med vidensdeling på tværs, og udvikling af faglige ressourcepersoner, man kan trække ind, i forhold til hvordan man kan understøtte børn undervejs.
Det er sådan, at i aftalen om kommunernes økonomi for 2015 er regeringen og KL blevet enige om, at kommunerne skal fortsætte og styrke det igangværende arbejde, der er i forhold til en omstilling, netop sådan, at de mange penge, der er brugt ved siden af den fælles folkeskole – i og med at flere børn bliver som en del af den fælles folkeskole – følger med, sådan at børnene kan få den støtte, der skal til, så lærerne kan få uddannelse, og så der kan etableres ressourcecentre osv.
Derfor fremgår det også, og der er vi tilbage i aftalen om kommunernes økonomi for 2011, at kommunerne vil etablere inklusionsfremmende styringsmodeller og arbejde strategisk med lærernes kompetenceudvikling og udnyttelse af personalets kompetencer til gavn for alle elever.
Af den første statusrapport, vi har lavet på baggrund af en repræsentativ undersøgelse i 12 kommuner, hvor vi i regeringen og KL har fulgt op på inklusionsindsatsen, kan vi se, at det billede, der tegner sig klart, er, at alle kommunerne prioriterer opgaven med inklusion, men med forskelle, for det kommer helt an på, hvordan kommunerne tidligere har grebet opgaven an.
Nogle har været rigtig gode til at tænke i inklusionsfremmende læringsstrategier.
De er kommet langt, de har gode erfaringer med det.
Andre har gjort det, lad mig sige det sådan, på meget kort tid, meget hurtigt og på en måde, hvor man måske ikke var klar til at løfte den opgave godt nok.
Men der er ingen tvivl om, at det at følge det tæt, både i forhold til om der er økonomi, der kommer tilbage, og hele tiden at dele viden og gå ind med en særlig indsats og hjælpe de kommuner, der i særlig grad har brug for hjælp, er måden, hvorpå vi sikrer os, at alle bliver så dygtige som muligt til at løfte opgaven, vel at mærke med udgangspunkt i børnenes behov.
Lige for at afslutte vil jeg sige, at der med finansloven for 2014 er afsat i alt 1 mia. kr. i perioden fra 2014 til 2020 til styrkelse af kompetenceudvikling i folkeskolen.
Det er nogle midler, der bl.a. kan bruges til at styrke medarbejdernes kompetencer i forhold til inkluderede elever.
Puljen giver muligheder for at yde en indsats for de lærere og pædagoger, der har de største udfordringer i forbindelse med undervisning af elever med særlige behov.
Med det vil jeg bare sige igen, at jeg ikke tror, vi er uenige i intentionen.
Der kan være forskellige holdninger til, hvordan det skal gennemføres, og det er grunden til, at vi ikke støtter Enhedslistens beslutningsforslag.
Men vi synes, det er vigtigt, at vi hele tiden har drøftelsen, for vi er alle sammen dybt optaget af, at det her skal lykkes til gavn for eleverne.
Altså, i forhold til at lykkes med at skabe god inklusion, kan man sige, ligger det, som lovgivningen kan gøre, inden for den ramme, vi lavede med inklusionslovgivningen.
Det vil sige, at hvis man har brug for et vist antal støttetimer, skal opgaven kunne løses på den enkelte skole, men selvfølgelig med den støtte, der skal til for det enkelte barn.
Hvis man har brug for et større støttebehov, kan det være, at det er et andet tilbud, der skal til.
Når jeg starter på den her måde, er det jo, fordi det er alt det andet indimellem, der er det afgørende.
Og det er at have veluddannede lærere og pædagoger, der samarbejder på den rigtige måde, hvilket jo skal foregå forskelligt, alt efter om det er et barn, der har brug for et skærmet undervisningsmiljø – det kan f.eks. være et barn med Aspergers syndrom, eller det kan være et stærkt ordblindt barn, hvor det handler om noget med læsestrategi osv.
Og hvis det går galt – og det er jo også derfor, vi følger det tæt – handler det om så hurtigt som muligt at tage fat i de kommuner eller de skoler og hjælpe dem på vej med hensyn til at få rettet op.