Peter Christensen (V), 2012-12-18:
Det gik slet ikke, som regeringen forventede.
Så ærlig var økonomi- og indenrigsminister Margrethe Vestager i sidste uge, da hun fremlagde regeringens nye prognose for dansk økonomi.
2012 var et dårligt år.
Og jeg er ked af at måtte give ministeren ret.
Danmarks velstand skrumpede i 2012.
Bruttonationalproduktet faldt ligefrem.
Vi blev fattigere som nation, desværre.
Selv om konjunkturerne er dårlige i udlandet, bærer regeringen alligevel en stor del af ansvaret.
Regeringen har nemlig solgt danskerne en historie om, at man vil kickstarte økonomien.
Meget af regeringens kickstart handlede om at indregne de udgifter, som kommunerne allerede havde planlagt, og nu viser det sig så, at de kommunale budgetter har udviklet sig lidt anderledes, end regeringen forudsatte og håbede.
Samtidig har regeringens mange skattestigninger heller ikke kickstartet dansk økonomi, tværtimod.
Kort sagt har danskerne fået en sang fra de varme lande.
Den sang har vi hørt i mange versioner i årets løb.
Vi hørte den også, da regeringen ville hjælpe de dagpengemodtagere, som var i fare for at falde ud af dagpengesystemet.
De skulle hjælpes med såkaldte akutjob.
Efterfølgende har vi set, at også det var en sang fra de varme lande.
Lad mig sige med det samme: Det er ikke regeringens gode hensigter, jeg kritiserer i dag.
Det ville da være dejligt, om regeringen kunne kickstarte økonomien; det ville da være dejligt, om regeringen kunne skabe arbejdspladser til de ledige; det ville da være dejligt, om regeringen kunne skabe velstand til danskerne.
Men alt dette ligger tydeligvis uden for regeringens rækkevidde.
Forklaringen er ikke så underlig.
Befolkningen har mistet tilliden.
Danskerne tror ikke på regeringens gyldne løfter og gyldne prognoser.
Det kunne man jo så bare trække på skulderen af.
Men problemet er, at regeringens mangel på realisme øger danskernes utryghed.
Den medvirker til, at folk holder deres investeringer tilbage, sågar deres eget forbrug.
Danskerne er skuffede.
Da finansloven for 2012 skulle på plads, valgte regeringen og Enhedslisten at hæve skatter og afgifter med over 5 mia. kr. Højere skatter og afgifter midt i en krise.
Man tager sig til hovedet.
Skattestigninger er jo ikke ligefrem kendt for at skabe arbejdspladser eller øge forbruget.
Et kort øjeblik i årets løb var det, som om det gik op for regeringen, hvad den havde gjort.
Så indgik den en skatteaftale med Venstre og De Konservative i forsommeren 2012, som trækker i den rigtige retning.
Det var en aftale om rigtige skattelettelser finansieret af lavere offentlige udgifter.
Men med finansloven for 2013 har regeringen og Enhedslisten igen fundet tilbage i det vante spor med højere skatter og flere afgifter.
Ingen nye generelle skattestigninger.
Sådan lød løftet fra statsministeren.
Javel.
Men det skulle ikke tages så alvorligt, da statsministeren ikke havde lovet et stop for specifikke skatter.
Og sådan leger man jo med ordene og danskernes penge.
Men jeg vil sige til den kære statsminister, at alle skatter er specifikke, og hvad er løftet så egentlig værd?
Finanslovene for 2012 og 2013 gør det dyrere at være dansker og gør det dyrere at drive virksomhed.
Og hvad nytter det, at regeringens skattestigninger er specifikke?
Derfor skal vi væk fra regeringens zigzagkurs i den økonomiske politik.
Vi skal væk fra regeringen skønmaleri.
Det har danskerne forstået i modsætning til regeringen.
I årene 2011-2013 ligger den gennemsnitlige stigning i det offentlige forbrug på omtrent 0,1 pct. om året.
Jeg ved godt, at regeringen føler, at den har et forklaringsproblem, når det offentlige forbrug ikke stiger.
Men realiteten er, at vi reelt har nulvækst i det offentlige forbrug i Danmark.
Forleden morgen hørte jeg finansministeren på P1.
Han sagde: Vi er blevet fattigere, og det gør, at der er ting, vi simpelt hen ikke har råd til.
Så sagde finansministeren: Krisen har været en anledning til at se, om der ikke er ting, man kan gøre smartere eller klogere.
På den baggrund undrer det mig lidt, at regeringen er så utilfreds med Venstres budskab om tilbageholdenhed med det offentlige forbrug.
Vi kan jo konstatere, at det kan lade sig gøre i praksis, og Venstre foreslår såmænd blot et udgiftsstop, hvor der vil være plads til, at udgifterne stiger i takt med pris- og lønudviklingen.
Den offentlige sektor vil således have nøjagtig de samme penge til rådighed som i dag, og det er derfor muligt at fastholde samme antal ansatte og købe de samme varer.
Vi har ikke sagt, at det vil være nemt at holde de offentlige udgifter i ro, men det er kun rimeligt, at verdens største offentlige sektor kan holde lidt igen.
Det handler nemlig om at bevare danske arbejdspladser.
Det handler om, at vi skal investere i at gøre det mere attraktivt at være virksomhed, for kun på den måde kan vi holde danske arbejdspladser i Danmark, og kun på den måde kan vi få virksomhederne til at oprette nye danske job, der kan gøre ledighedskøen kortere.
Vi skal styrke dansk konkurrenceevne, og vi skal styrke den ved at sætte skatten ned.
Gør vi ikke det, ja, så kan vi ikke engang konkurrere med et ellers velstående land som Sverige, og hvis vi ikke engang kan konkurrere med Sverige, hvad er så argumentet for at vælge Danmark, når forretningen skal udvides eller en helt ny division skal startes op?
Det argument findes ikke.
Vi vil ikke bare flytte rundt på byrderne, men vi vil lette byrderne.
Vi anerkender behovet for at rette op på de fejl, der tidligere er begået.
Det fremgik tydeligt af vores finanslovudspil i september.
Men vi kan ikke se pointen i at løse et problem ved at skabe nye problemer.
Derfor nytter det ikke, at man, som regeringen vil, fjerner en afgift det ene sted for at hæve skatten et andet sted.
I Venstre ønsker vi ikke at lappe huller gennem evindelige nye skattestigninger.
Det er perspektivløst.
Og i regeringens finanslovforslag var der plads til at afskaffe fedtafgiften, men regeringen prioriterede anderledes sammen med Enhedslisten og valgte bl.a. at bruge yderligere 1,5 mia. kr. på det grønne område, 1,1 mia. kr. til kontanthjælpsmodtagere og flygtninge m.v., og sågar penge til nycirkusuddannelsen var der plads til.
Men vi kan ikke leve af gøgl og tomme løfter.
Det skaber ikke rigtige arbejdspladser, når regeringen hæver nogle afgifter og anvender dem til øgede offentlige udgifter, eller når regeringen fra nytår nedlægger boligjobordningen, altså det, at man kan få fradrag for bl.a. sine håndværksudgifter.
Den prioritering er Venstre imod.
Man skal ikke fjerne en ordning, der har skabt omkring 5.000 private arbejdspladser i en tid, hvor dansk økonomi er presset.
Arbejdspladser forsvinder.
Væksten er i bund.
Og vores konkurrencekraft er udfordret.
De udfordringer tager regeringen ikke hånd om med finansloven for 2013.
Vi ønskede at samarbejde om en styrkelse af dansk konkurrenceevne i kraft af en erhvervsskattepakke og en grænsehandelspakke.
Regeringen sagde nej.
Regeringen sagde nej til danske arbejdspladser.
I Venstre rakte vi også hånden frem for at fortsætte samarbejdet om økonomiske reformer.
Det skulle bl.a. ske med en kontanthjælpsreform.
Her sagde regeringen foreløbigt nej.
Men den fremstrakte hånd er der stadig, det har Danmark brug for.
Set fra Venstres perspektiv skal det altid kunne betale sig at arbejde frem for at være på passiv forsørgelse.
Venstre vil derfor gennemføre en reform på kontanthjælpsog aktiveringsområdet.
Det skal kunne betale sig at investere.
Det skal kunne betale sig at skabe arbejdspladser i Danmark.
Det er Venstres vej.
Det nytter ikke noget at sidde og vente på, at 2013 også bliver et dårligt år.
Det handler om arbejdspladser, og dem vil Venstre kæmpe hårdt og indædt for, så nu mangler vi bare, at regeringen smøger ærmerne op.