Lene Espersen (KF), 2008-04-10:
Som det fremgik af integrationsministerens indlæg
Det, vi taler om i dag, er med andre ord et lands helt legitime interesse i at sikre, at en udlænding, som vil landet det ondt, kan udvises.
Det er derfor, at det - som integrationsministeren udtrykte det - lige siden Kain og Abel har været muligt administrativt at udvise udlændinge af hensyn til statens sikkerhed.
Og det er derfor, at de lande, vi normalt sammenligner os med, også har regler om administrativ udvisning af udlændinge, der udgør en sikkerhedsfare.
Som Udlændingeudvalget udtrykte det i den betænkning fra 1982, der ligger til grund for udlændingeloven, må en sådan regel anses som en nødvendig bestanddel af landenes beredskabsforanstaltninger, bl.a. til imødegåelse af international terroristvirksomhed.
Det var en meget fremsynet udtalelse, som Udlændingeudvalget kom med dengang - desværre.
For her 25 år efter må vi jo konstatere, at forebyggelse af terrorhandlinger og dermed beskyttelsen af befolkningens sikkerhed er gået hen og blevet en af vores tids største sikkerhedspolitiske udfordringer.
Og når vi taler om beskyttelse af statens sikkerhed, er det desværre ikke bare en hypotetisk eller abstrakt sikkerhedstrussel, man blot kan forholde sig filosofisk til.
Jeg synes, det er meget vigtigt, at vi under debatten i dag holder in mente, at der er en reel trussel, vi som ansvarlige politikere bliver nødt til at forholde os til.
For det er desværre en meget konkret kendsgerning, at der opholder sig udlændinge her i landet, som har både viljen og evnen til at skade det land, der har taget imod dem og givet dem opholdstilladelse.
Men terrortruslen må selvfølgelig ikke betyde, at vi går på kompromis med fundamentale retssikkerhedsprincipper og menneskerettighederne.
Under Folketingets behandling af antiterrorpakken i 2002 var retssikkerheden da også det centrale tema - det gjaldt også med hensyn til reglerne om administrativ udvisning af udlændinge, der må anses for at være en fare for statens sikkerhed.
Det er netop de retssikkerhedsmæssige hensyn, der er baggrunden for, at den nuværende ordning sikrer, at udvisning på grund af statens sikkerhed kun er mulig, hvis to parlamentarisk ansvarlige ministre, justitsministeren og integrationsministeren, begge vurderer, at den pågældende må anses for at være en fare for statens sikkerhed.
Og som integrationsministeren redegjorde for, er der jo i øvrigt ikke - modsat det, man ellers kunne få indtryk af af medieomtalen - gjort nogen indskrænkninger på det her område i den almindelige adgang til domstolskontrol efter grundlovens § 63.
Jeg vil gerne benytte lejligheden til meget kraftigt at afvise et sådant billede.
Reglerne om administrativ udvisning bruges med den allerstørste tilbageholdenhed og kun, når både PET, justitsministeren og integrationsministeren vurderer, at statens sikkerhed er i fare.
Og som det også blev fremhævet i bemærkningerne til antiterrorpakken fra 2002, skal der være tale om en konkret og kvalificeret fare, for at en udlænding må anses for at være en fare for statens sikkerhed.
Hvorfor kan oplysningerne så ikke tåle dagens lys, vil nogen måske spørge.
Jeg kan da godt forstå, at man nemt kan få det indtryk, at der sker noget fordækt, hvis noget holdes hemmeligt, uden at man kan få klar besked om hvorfor.
Den bedste måde at forklare på, hvorfor det vitterlig er helt afgørende, at der er en mulighed for en vis hemmeligholdelse af oplysninger i den her slags sager, ville selvfølgelig være at komme med et par illustrative eksempler fra den hidtidige praksis.
Men jeg kan desværre ikke i den sammenhæng komme ind på konkrete efterretningssager, og jeg er derfor henvist til lidt mere abstrakt at prøve at beskrive, hvad det er for nogle væsentlige hensyn, der er på spil.
Som det fremgår af forarbejderne, har bestemmelsen i udlændingelovens § 45 B, stk. 2, til formål at sikre den nødvendige hemmeligholdelse af oplysninger af hensyn til statens sikkerhed og forholdet til fremmede magter.
Ved de sikkerhedsmæssige grunde, der kan føre til hemmeligholdelse af grundlaget for vurderingen af, at en udlænding må anses for at være en fare for statens sikkerhed, forstås ifølge forarbejderne de offentlige interesser, der efter forvaltningsloven kan føre til begrænsning af en parts adgang til aktindsigt i sin egen sag, nemlig statens sikkerhed, rigets forsvar samt rigets udenrigspolitiske eller udenrigsøkonomiske interesser, herunder forholdet til fremmede magter eller mellemfolkelige institutioner.
Bestemmelsen i § 45 B, stk. 2, skal ses i sammenhæng med, hvilke typer oplysninger der indgår i den her type sager.
Ud over sædvanlige politimæssige efterforskningsskridt er PET's efterforskning i vidt omfang baseret på oplysninger fra kilder og udenlandske samarbejdspartnere, og det siger sig selv, at det er afgørende for PET's virke, at PET ikke kompromitterer sine kilder eller samarbejder med udenlandske tjenester.
Muligheden for at kunne hemmeligholde visse oplysninger i sager af den her karakter er afgørende for PET's arbejde og en grundlæggende forudsætning for en effektiv indsats for at forebygge terrorhandlinger.
Derfor vil jeg meget gerne advare imod, at man undervurderer vigtigheden af, at PET kan garantere den fornødne fortrolighed over for tjenestens samarbejdspartnere.
En anden ting, der ikke kræver megen fantasi at leve sig ind i, er, at der kan være situationer, hvor man ikke kan fortælle en person, der mistænkes for terrorvirksomhed, hvad det helt konkret er, man ved om den pågældende uden dermed at kompromittere en måske længerevarende efterforskning f.eks. af større terrornetværk.
Så det kan derfor være hensynet til PET's løbende overvågning og efterforskning af terrorrelaterede grupper og netværk, der gør det nødvendigt at hemmeligholde oplysninger i sager om udvisning af udlændinge, der må anses for at være en fare for statens sikkerhed.
Jeg håber med de her eksempler, at det er lykkedes for mig at illustrere, hvorfor det vitterlig er så nødvendigt at hemmeligholde oplysninger i sager af den her karakter.
Når det ligger mig på sinde at hejse et advarselsflag her i dag, skal det ses i sammenhæng med de meget alvorlige terrorsager, vi har set de sidste år.
De sager viser med al ønskelig tydelighed, hvor vigtigt det er at have en velfungerende efterretningstjeneste, der har de rigtige redskaber til at kunne beskytte befolkningen mod terrorisme.
Og her bliver jeg nødt til at sige både til mine kolleger her i salen og til pressen: Vi kan desværre ikke både blæse og have mel i munden.
Vi kan ikke både have fuld offentlighed om alle de spændende terrorsager og samtidig sikre en effektiv forebyggelse af terrorhandlinger.
PET's arbejde med at identificere potentielle terrorister og afværge terrorplaner må nødvendigvis foregå i hemmelighed, det ligger i efterretningsarbejdets natur.
Så er der nogen, der spørger, hvorfor man så ikke bare venter med at gribe ind, indtil der er beviser nok til en straffesag.
Jeg vil som nævnt ikke i den her sammenhæng komme nærmere ind på sager, der har været fremme i pressen, hvor jeg i øvrigt har set mange interessante bud på, hvordan PET helt konkret burde have grebet efterforskningen an.
Jeg vil blot nøjes med at sige, at jeg er helt tryg ved den måde, som PET gør deres arbejde på.
Faktisk synes jeg, at PET fortjener stor anerkendelse for de flotte eksempler, vi har set, på, at de rent faktisk har løst den opgave, vi har givet dem.
For PET's primære opgave er jo som bekendt at forhindre, at nogen, det være sig danskere eller udlændinge, foretager sig noget, der er til fare for statens sikkerhed, og i den forbindelse er PET's vigtigste opgave jo at forebygge terrorrelaterede drab.
Ved tilrettelæggelsen af PET's arbejde må hensynet til sikkerheden, dvs. det at forebygge terrorhandlinger, derfor altid veje tungere end hensynet til at sikre tilstrækkeligt med bevismateriale til en eventuel efterfølgende strafferetlig forfølgning.
Det er PET, der i hver enkelt sag konkret vurderer, hvornår en sag er så fremskreden, at det er nødvendigt at gribe ind.
Nogle gange indebærer hensynet til befolkningens sikkerhed, at der må gribes ind på et tidligt stadium, og det betyder så, at anklagemyndigheden ikke kan løfte bevisbyrden i en senere straffesag.
Det er en uundgåelig konsekvens af, at hensynet til at forebygge terrorhandlinger og dermed borgernes sikkerhed altid må veje tungere end hensynet til at få terrormistænkte dømt, og det er en problemstilling, som hele den vestlige verden står over for i det daglige.
Jeg må igen sige, at vi altså ikke både kan blæse og have mel i munden.
Vi kan ikke både sikre, at befolkningens sikkerhed er i højsædet, og samtidig sikre, at der altid er grundlag for at indlede en straffesag mod de personer, der udgør en trussel mod sikkerheden.
Men jeg er ret overbevist om, at der ikke er én her i salen, der siger, at hensynet til at fremskaffe beviser må veje tungere end hensynet til at sikre, at terrorhandlingerne ikke bliver ført ud i livet.
En anden omstændighed, der i praksis kan gøre det vanskeligt for anklagemyndigheden at løfte bevisbyrden i straffesager af den her karakter, er de hensyn til hemmeligholdelse, som jeg allerede har været inde på.
Nogle gange vil der jo indgå oplysninger fra kilder eller udenlandske samarbejdspartnere, og dem vil man være afskåret fra at fremlægge offentligt i en straffesag, bl.a. af hensyn til fremmede efterretningstjenester.
Som det med al ønskelig tydelighed blev illustreret ved pressedækningen af Vollsmosesagen, kan en offentlig straffesag i øvrigt have meget store personlige omkostninger og konsekvenser for PET's kilder.
Det, der kan virke som unødigt hemmelighedskræmmeri, er altså begrundet i helt reelle og meget væsentlige hensyn for at kunne beskytte statens og befolkningens sikkerhed.
Det siger sig selv, at indsatsen på det her område skal tilrettelægges fuldt retssikkerhedsmæssigt forsvarligt og under iagttagelse af Danmarks internationale forpligtelser.
Som nævnt blev både de retssikkerhedsmæssige aspekter og forholdet til menneskerettighederne da også indgående drøftet under Folketingets behandling af reglerne om administrativ udvisning i 2002.
Et af de emner, der var oppe dengang, og som integrationsministeren også er kommet ind på i dag, er forbuddet i udlændingelovens § 31, stk. 1.
Som omtalt i pressen traf Flygtningenævnet i sidste uge to afgørelser, hvor bestemmelsen i § 31, stk. 1, blev udslagsgivende.
Ved de afgørelser fandt Flygtningenævnet, at de to udlændinge, der måtte anses for at være en fare for statens sikkerhed, ikke kunne udsendes af Danmark, fordi det ikke med den fornødne sikkerhed kunne afvises, at de ved udsendelse til deres hjemland ville risikere dødsstraf eller tortur.
De vil med andre ord blive henvist til såkaldt tålt ophold her i landet.
Flygtningenævnets afgørelser giver anledning til at se nærmere på de gældende regelsæt med henblik på at sikre en så effektiv ordning som muligt inden for rammerne af Danmarks internationale forpligtelser og hensynet til retssikkerheden.
Som integrationsministeren oplyste, vil regeringen derfor nu nedsætte en arbejdsgruppe, der skal overveje, om der er behov for nye initiativer for at sikre, at udvisning af udlændinge, der er til fare for statens sikkerhed, kan gennemføres på en effektiv måde og samtidig retssikkerhedsmæssigt forsvarligt.
Det siger sig selv, at det i den forbindelse vil være afgørende for regeringen at sikre, at PET's arbejde ikke på nogen måde kompromitteres, både hvad angår de åbenbare konsekvenser, som det ellers ville kunne have for indsatsen for at forebygge terrorhandlinger her i landet, og naturligvis for at sikre, at PET fortsat har et godt samarbejde med udenlandske samarbejdspartnere.