Tom Behnke (KF), 2009-11-26:
Det Konservative Folkeparti kan ikke støtte de ændringsforslag, der er stillet her til tredjebehandlingen i tillægsbetænkningen, og det kan vi ikke dels af den simple grund, at vi mener, at der er taget højde for de pågældende ting i den eksisterende lovgivning, og dels på grund af det ændringsforslag, der går på, at det her kun skal gælde for klimatopmødet.
Næh, det mener vi bestemt ikke.
Det er ikke sådan, at vi laver en lovgivning, der kun er møntet på én begivenhed.
Det er det ikke.
Det, vi laver med lovforslaget her, er faktisk nogle ændringer, som vi mener alvorligt, og som vi også mener skal gælde i en tilsvarende situation om et halvt år, om et helt år, om 5 år eller om 50 år.
Det her er ikke alene rettet mod klimatopmødet.
Det har været en udmærket anledning til lige at få støvet paragrafferne af, men det er ikke kun rettet mod klimatopmødet.
Det ville også være lidt besynderligt, hvis man besluttede sig for, at det her kun skulle gælde for klimatopmødet.
Hvornår ville man så komme i en ny situation, hvor man så vil sige: Hov, skulle vi ikke sætte den der midlertidige lov, vi havde engang, i kraft igen?
Det ville i virkeligheden være en mærkelig retstilstand.
Jeg tror desværre, at det, at der er nogle ekstremister, der vil lave ballade, det, at nogle vil forsøge at forhindre politiet, redningskøretøjer osv. i at komme frem, det, at nogle vil benytte lejligheden til, når der alligevel er bål i gaden, lige at lave lidt ekstra hærværk, også er noget, vi har om et år.
Det har vi nok også om 5 år.
Jeg tror desværre, at der er nogle mennesker i det her samfund – heldigvis meget få, men desværre nogle – som bare sidder og venter på, at der bliver en mulighed for, en lejlighed til, at man kan komme ud og slås lidt på gader og stræder og tænde bål og få gang i den.
Når den situation opstår, er det meget vigtigt, at lovgivningen når hele vejen rundt om situationen.
For hvad er det, der gør sig gældende?
Alle har fra Folketingets talerstol tilkendegivet, at man har et fælles ønske om, at dem, der laver ballade, dem, der tænder bål i gaden, dem, der laver hærværk, dem, der begår vold, dem, der kaster sten, skal politiet selvfølgelig anholde, sigte og tiltale, og de skal dømmes.
Men forudsætningen for, at politiet kan nå frem til dem, er jo ikke, at der er 30-40 mennesker, der lige sætter sig ned på asfalten, hægter sig sammen og forhindrer politiet i at gribe ind i de uroligheder, der er.
Det er det, som det her lovforslag handler om.
Lovforslaget handler om dem, der i forbindelse med omfattende uroligheder forhindrer politiet i at udføre deres arbejde.
Politiets arbejde kan være at rydde gaden, det kan også være at komme frem og få fat i de mennesker, der har begået kriminelle handlinger, og som skal anholdes og stilles til ansvar.
Det er det, forslaget går ud på.
Det er vigtigt at forstå, når man har den evige diskussion, der kører frem og tilbage, om, at ballademagernes – altså dem der virkelig brænder bål i gaden –
handlinger allerede er strafbare.
Ja, men når København nærmest ligner noget, der er i undtagelsestilstand, så er samfundet så sårbart, at selv det, at nogle laver den fysiske blokade mod, at politiet kan løse den opgave, ikke bare er strafbart, for det er der allerede i forvejen.
Næh, det er efter vores opfattelse strafskærpende.
For så udnytter man en situation, hvor samfundet er presset.
For det er det jo.
Det er jo almindelige mennesker, der får smadret og ødelagt deres biler.
Det er i virkeligheden lidt barokt, at dem, der vil kæmpe for miljøet, brænder biler af i gaderne.
Det er en mærkelig måde at kæmpe for klimaet på, kan man sige.
Men det er jo det, de gør, og det er det, de vil.
Derfor gælder det med det her lovforslag om, at vi ikke bare i dag og ikke bare til klimatopmødet, men for så vidt til evig tid kommer hele vejen rundt om problemstillingen.
For det, at der er gang i gaden, at der er omfattende uroligheder, skyldes ikke kun den ene person, der kaster én sten eller én molotovcocktail eller noget andet.
Det er hele situationsbilledet, som er så alvorligt, at vi bliver nødt til at gribe ind og få fat i alle, som på den ene eller den anden måde medvirker til, at det finder sted.
Se, når det er sådan, at man deltager i en demonstration og der så af en eller anden årsag opstår en situation, hvor politiet siger, at nu skal man flytte sig, så skal man flytte sig.
Det bliver jo meddelt højt, klart og tydeligt, at man skal flytte sig, og det bliver meddelt flere gange.
Hvis man ikke flytter sig, er det strafbart.
Det var det i går, det er det i dag, og det vil det også være i fremtiden.
Det er der sådan set ikke noget som helst anderledes i.
Jeg har ikke hørt nogen stille ændringsforslag om, at man skal ophæve straffelovens § 119, stk. 3, så det er hele Folketinget altså enige om.
Når politiet siger, at man skal flytte sig, så skal man flytte sig.
Så det, vi diskuterer, er alene, om det skal være strafskærpende, hvis man modsætter sig, hvis man gør modstand imod at flytte sig, hvis man hindrer politiet i at udføre sit arbejde eller ambulancer i at komme frem.
Skal det så være strafskærpende, hvis hele byen brænder?
Ja, det mener vi fra konservativ side, og det står vi fast på, og derfor er vi ikke til sinds at støtte nogen af ændringsforslagene.
Det andet er, at hærværk var strafbart i går, hærværk er også strafbart i dag, og hærværk vil også være strafbart i fremtiden.
Det er der sådan set overhovedet heller ikke ændret på.
Men det, vi siger, er, at hvis der er nogle, der lige synes, at når politiet er hårdt presset af, at byen brænder, og er hårdt optaget af andre opgaver, kan man lige nå at smyge noget hærværk med ind ad bagdøren, for så kan man måske slippe for straf. Når man udnytter den situation, mener vi, at det skal være strafskærpende, og det står vi fast på.
Og det er den anden del af det her forslag.
Så er der de præventive anholdelser.
Det, at politiet for at afværge fare præventivt anholder nogle personer, synes jeg faktisk er en ganske udmærket ordning.
Altså, jeg ved ikke, om man forestiller sig, at vi skal have et samfund, hvor politiet skal stå og se passivt til, indtil forbrydelsen er sket.
Det har nogle ret alvorlige konsekvenser med hensyn til en lang række andre paragraffer i straffeloven.
Altså, skal man til den, der er på vej til at begå et røveri, sige: Nej, rolig nu, det gør vi ikke noget ved.
For man kan jo aldrig vide, om vedkommende har tænkt sig at gøre det.
Nej, politiet skal selvfølgelig gribe ind, når man er klar over, at der her er ved at kunne ske noget kriminelt, og politiet skal selvfølgelig gribe ind, hvis det er sådan, at der er ved at opstå en faresituation, og hvis det er for at afværge fare.
Selvfølgelig skal man det.
Jeg har egentlig også indtryk af, at den mulighed for at foretage præventive anholdelser er Folketinget sådan set enig i, for ved andenbehandlingen så vi jo et ændringsforslag, som alene gik på, at det, som vi foreslår, nemlig at man udvider fra muligheden for 6 timer til 12 timer, pilles ud, altså at man ruller tilbage til de 6 timer.
Der er ingen, der har stillet ændringsforslag om, at ordningen skal forsvinde.
Derfor regner jeg med, at Folketinget som sådan står bag, at den mulighed selvfølgelig skal være til stede.
Det, vi så diskuterer, er, om det skal være i 6 timer eller i 12 timer.
Og der er det altså hensigtsmæssigt, at vi har en grundsætning, der hedder ikke længere end højst nødvendigt, men det er samtidig også hensigtsmæssigt, at man kan tilbageholde personen i 8 timer, hvis det er nødvendigt, og at man ikke er fanget af en regel, der hedder, at man højst må holde dem i 6 timer.
For det, der kan ske, er jo, at mens balladen stadig væk kører ude i byen, er man på grund af den 6-timers-regel nødt til at løslade nogle personer, som så kan gå ud og deltage i urolighederne og balladen igen, hvorefter politiet en gang til skal ud og anholde de pågældende personer.
Det er der sådan set ingen grund til.
På bundlinjen står der altså, at det kriminelle stadig væk er det samme, at det strafbare stadig væk er det samme.
Der er alene tale om at skærpe straffene under visse omstændigheder, og under disse visse omstændigheder – altså omfattende uroligheder – er det jo anklagemyndighedens opgave at løfte bevisbyrden i retten over for den, der er tiltalt.
Hvis man nægter, at der var tale om det, skal anklagemyndigheden løfte bevisbyrden.
Så det er altså ikke noget med, at man bare kan påstå det.
Det skal dokumenteres, det skal bevises, at det er tilfældet.
For ellers er der ikke tale om strafskærpelse, og det skal man huske på.
Derfor er jeg også helt overbevist om, at den måde, som politiet vil agere på på stedet, vil være den samme fremover, som den har været hidtil, for det er der sådan set intet ændret i.
Strafskærpelsen kommer jo alene ind bagefter, når det hele er overstået og man skal finde ud af: Hvad skal straffen så være?
Det er på det tidspunkt, man begynder at diskutere, om vedkommende skal have en straf efter de nugældende bestemmelser, eller om vedkommende skal have en særlig skærpet straf efter de regler, vi nu foreslår.
Det er forandringen, det er forskellen på det her.
Og derfor er det jo ulideligt at skulle stå her og høre både Socialdemokratiets ordfører og Socialistisk Folkepartis ordfører igen og igen sige, at lovforslaget vil medvirke til, at uskyldige mennesker bliver straffet.
Der er ingen i det her land, der bliver straffet, hvis man er uskyldig.