Astrid Krag (S), 2013-01-16:
Men jeg synes, det er en lidt mærkelig præmis, spørgeren lægger til grund, om man kan eller ikke kan sætte lighedstegn mellem indsatsen mod alkohol og tobak og indsatsen mod hash.
Det er altså meget forskellige ting, det er også meget forskellige indsatser.
Indsatsen mod hashen er jo langt hen ad vejen også en politimæssig indsats – at kriminelle miljøer tjener store penge på at sælge hash til unge mennesker, er jo også en opgave for politiet.
Til det, spørgeren siger med, at det vel gælder om at få signalerne ud, vil jeg bare sige: Altså, sidst jeg var på en teknisk skole, hang der plakater, hvor der stod, at har du problemer, er du afhængig af hash, så ring på det her nummer, så vi kan hjælpe dig.
Så der foregår ting, og de ting foregår lige præcis der, hvor de skal finde sted, ikke der, hvor spørgeren færdes, men i de miljøer, hvor de unge mennesker eksperimenterer med stoffer og måske er blevet hverdagsafhængige og misbrugere, hvilket kan betyde, at de ikke kan gøre deres uddannelse færdig, og at de mister kontakten til deres skole og netværk, eller hvad det kan være.
Det har jo konsekvenser, når de kommer ud i et misbrug.
Det er der, hvor de færdes, at oplysningerne skal være til stede og hjælpen tilgængelig, og det er jeg rigtig glad for at kunne konstatere at jeg i hvert fald ved selvsyn kunne se, sidst jeg var ude i min kreds og besøge en teknisk skole i Roskilde.
Vi kommer vidt omkring i diskussionen.
De tal, som spørgeren har fat i, er jo lige præcis om det, jeg sagde noget om, nemlig at det her ikke er så udbredt i befolkningen generelt.
Det er i høj grad, når man er ung, at man eksperimenterer med stoffer, og det er her vi skal målrette en indsats.
Det var jo sådan set det, der var hele, kan man sige, grundkernen i min afvisning af at lave nationale, brede oplysningskampagner som dem, vi har lavet mod tobak og alkohol, fordi det her i høj grad kan koncentreres til en aldersgruppe, de unge, og så nogle risikogrupper, som vi kan nå.
Så det var gode tal at hive frem, fordi de lige præcis illustrerer det, der var min pointe.
Så i forhold til diskussionen om afkriminalisering: Det er jo klart en diskussion, som i øvrigt blusser op, hver eneste gang vi ser bandekrigen blusse op med skudepisoder i gader og stræder, hvor folk ellers prøver på at leve deres helt almindelige hverdagsliv, for vi ved, at en stor del af bandekrigen handler om kontrollen med hashmarkedet.
Derfor er det da naturligt, at man tager de diskussioner.
Jeg må så bare som sundhedsminister sige, at for mig er det helt afgørende, at hashen er så sundhedsskadelig, som den er, og at det altså ikke kun er misbrug, der kan gøre brugeren alvorligt syg, men også brug af stoffet; det kan være første gang, man tænder en joint, og man kan stå med en hashpsykose.
Det er meget, meget alvorligt, og derfor mener jeg ikke, at vi skal legalisere hash.
Jeg er jo blevet spurgt, om ikke jeg mener, at der bør gennemføres kampagner mod brug af hash, på samme måde som Sundhedsstyrelsen jo nu igennem snart mange år har ført kampagner mod alkohol og tobak.
Og det helt korte svar, hvis jeg skulle komme med det og så sætte mig ned, ville være: Nej, det mener jeg ikke.
Men jeg vil selvfølgelig gerne uddybe, hvorfor jeg ikke mener, at der skal føres kampagner mod brug af hash på samme måde, som man har ført kampagner mod alkohol og tobak.
Der er flere grunde til det.
Først synes jeg, det er vigtigt at sige, at alkohol, tobak og så stoffer på mange måder adskiller sig fra hinanden.
Der er alene den simple forskel, at alkohol og tobak har en helt anden bred udbredelse i befolkningen end stoffer.
Heldigvis er stoffer ikke så udbredt, som alkohol og tobak er.
Det at prøve stoffer af er typisk et ungdomsfænomen, og det betyder bl.a., at den forebyggelsesindsats, som er relevant – og jeg er enig med spørgeren i, at det er relevant at forebygge her – i forhold til alkohol og tobak ikke nødvendigvis er den, der er relevant i forhold til stoffer.
Jeg mener, at det er bedre at sætte ind de steder, hvor unge typisk eksperimenterer med stoffer, og de steder, hvor vi ved, at der er for mange unge, der er afhængige, og som har et hverdagsmisbrug.
Med sådan en mere målrettet indsats frem for en bred mediekampagne tror jeg, at vi når de unge mere direkte.
Jeg tror, at vi får mere effekt ud af vores forebyggelsesmidler, og også, at vi kan nå det, der er målet, nemlig at færre unge eksperimenterer med stoffer, og at færre unge ender som afhængige misbrugere.
Så tror jeg, at der kan være en risiko for, at brede kampagner mod brug af hash kan komme til at virke som reklame for stoffer og vil have den modsatte virkning end det, vi ønsker, altså at unge begynder at tro, at det er noget, man kan prøve, fordi de fejlagtigt tror, at det gør alle andre i øvrigt også.
Det er et synspunkt, som ikke bare er grebet ud af den blå luft.
Jeg tror, at det er noget, mine europæiske kolleger er enige i.
Vi kan nemlig se en tendens til, at flere lande, der ellers har haft den her type kampagner, helt undlader at lave dem, helt udelader dem som en del af deres narkotikaforebyggende arbejde.
Og jeg kan se, at jeg kan uddybe det lidt i min næste replik, hvis spørgeren er interesseret i det.
Jeg vil i hvert fald gerne sige meget tydeligt her i dag, at hvis den der vejledning finder sted fra nogle lægers side i vores sundhedsvæsen, at de siger til folk, der i forvejen har et sundhedsskadelig højt BMI, at nu skal de tage mere på for at leve op til kriterierne for, hvornår man kan få en fedmeoperation, så er der da nogle læger, der helt grundlæggende har misforstået deres rolle.
Det vil jeg selvfølgelig se på med meget stor alvor.
Sådan skal det ikke være.
Men jeg er helt enig i, at vi skal blive stadig bedre til at handle tidligere, dvs. handle, før folk bliver så overvægtige, at de kvalificerer sig, kan man sige, til kirurgi.
For det er ikke ønskeligt for nogle.
Vi skal handle, mens det stadig kan dreje sig om en livsstilsomlægning, om bedre kostvaner, om bedre motionsvaner, og i høj grad skal vi handle og sætte ind, når det kommer til børnene.
For det er her, vi grundlægger vores kostvaner for resten af livet, vores forhold til mad, vores forhold til bevægelse, det at få rørt os i løbet af dagen.
Det bliver i høj grad den her diskussion om, hvad vi hver især gør for at få vores børn godt og sundt sendt i vej, og også om, at samfundet skal sørge for, at der er de rammer, der skal til, for at der kan leves gode og sunde børneliv her i landet.
Det, jeg ville have afsluttet med før, udover at der er flere lande, der helt udelader kampagner i deres narkotikaforebyggende arbejde – en stribe lande, der ellers har kørt mediekampagner – er, at Sundhedsstyrelsen sådan set heller ikke vurderer, at det er den rigtige vej.
Det handler jo om at sige, at de steder, hvor unge kommer, når de går i byen, når de går til koncert, og når de er på festival om sommeren, ved vi, at mange unge eksperimenterer med stoffer.
Det er her, vi skal nå dem.
Det er et rigtig godt eksempel på en måde at gå målrettet til det på.
Et andet godt konkret eksempel er »Modelkommuneprojekt Unge, alkohol og stoffer«, hvor man afprøver, hvad man kan gøre på ungdomsuddannelserne for bedst at nå de unge; hvordan man kan forpligte den kommunale forvaltning og de lokale ungdomsuddannelser.
Det er jo helt rigtigt, som spørgeren beskriver det, nemlig at det har stor konsekvens for de unges liv, deres antal sygedage på skolen, deres gennemførelse af uddannelse osv., hvis de har et misbrug.