Per Clausen (EL), 2008-05-27:
Det er jo på mange måder en spændende debat, som udfolder sig, når vi diskuterer energipolitik i Folketinget.
Jeg synes for så vidt, at det var ganske smukt at høre hr. Per Ørum Jørgensen fra Det Konservative Folkeparti beskrive den fantastiske udvikling, der har været i dansk energipolitik siden engang i 1970'erne, og som vil blive fortsat med det forlig, der nu er lavet mellem alle Folketingets partier undtagen Enhedslisten.
Af en eller anden grund var hr. Per Ørum Jørgensen ikke er så stolt over det brud i den politik, som er sket i de senere år under den nuværende regering - det brud, der har ført til, at vi har fået øget CO2-udslippet, øget energiforbruget, og at udviklingen af vindmøller er gået fuldstændig i stå.
Det er jo sådan set det mest markante fingeraftryk, den nuværende regering har sat på energipolitikken indtil videre, for det er jo rigtigt, at det markerede et klart brud med det, som ellers har været den dominerende tendens i dansk energipolitik i mange år.
Så kan man jo derudover på baggrund af det forslag til vedtagelse, som flertallet i Folketinget har fremsat i dag - dvs. alle partier undtagen Enhedslisten - konstatere, at man vil benytte lejligheden til at bekræfte sig selv og hinanden i, at man er glade for forliget.
Når man lytter til debatten her, kan man også godt få det indtryk, at det måske med jævne mellemrum er nødvendigt at få det bekræftet,
man kunne jo godt indimellem få det indtryk, at Enhedslisten ikke står ganske alene med at synes, at det forlig måske på nogle stræk ikke er helt så ambitiøst, som det kunne være.
Det kan også godt være forklaringen på, at regeringen og regeringspartierne ikke fik den lange aftale, som de ville have, men fik en kort aftale, for der kunne de partier, der er med i forliget, så alligevel sige, at der lå nogle forbedringer.
Så skulle vi måske have beskæftiget os lidt med, hvilke målsætninger vi har for 2020, og hvilke målsætninger vi har for 2050.
Og det må derfor være sådan, at resten af oppositionen er enig med Enhedslisten i, at målsætningerne for 2020 må være de 40 pct., som opgives at være inden for den ramme, som er nødvendig at opnå, og at målsætningen må være mindst 80 pct. reduktion i CO2-udslippet i 2050.
Jeg har vanskeligt ved at forestille mig, at man skulle have et ambitionsniveau, der var lavere.
Jeg tror også, man må sige, at der jo givetvis stadig er store forventninger til Danmark.
Der er mange, der endnu ikke har opdaget det »markante fingeraftryk«, som den nuværende regering har sat på energipolitikken i Danmark, og de, der har opdaget det, vælger måske at opfatte det som en parentes, hvad det også burde være.
Når forventningerne er store, er det også, fordi den danske regering har valgt at være vært ved den globale klimakonference.
Forventningen er, at den skal føre til en aftale, der sikrer os mod yderligere menneskeskabt forværring af klimaet - en aftale, der fører til egentlige reduktioner af drivhusgasserne.
Det er klart, at når Danmark har valgt at være vært, må det være, fordi vi mener, vi har noget særligt at tilføre, og ikke bare, fordi vi gerne vil have mere opmærksomhed om Danmark og gøre en større indsats for at sælge statsministeren til større og vigtigere opgaver ude i Europa og sælge mere flæsk og flere pumper -
Som jeg også antydede under det tidligere punkt, så sagde statsministeren faktisk også sidste år ting, der kunne antyde, at regeringen mente det alvorligt.
Så kan man spørge sig selv: Hvor er Danmark så et foregangsland?
Det jo ikke sådan, at regeringen har fået en langsigtet energistrategi i hus
det blev til en kortsigtet aftale.
Det gode er, at der langt om længe er blevet løst op for, at investeringerne i vedvarende energi i Danmark igen kan komme i gang; det ene dårlige element er jo, at selv om det kun er Dansk Folkeparti og regeringspartierne, der har indgået aftalen om det, så har de øvrige partier jo accepteret, at der ved siden af energiaftalen blev lavet sådan en kulaftale, som betyder øget kulfyring, og det andet dårlige element er jo, at den ikke er tilstrækkelig til at sikre de CO2-reduktioner, som vi skal have sikret på længere sigt.
Men, som jeg har sagt tidligere, der er en dag efter 2012, der er et liv efter 2012, og da må vi så indhente det forsømte. Virkningen af aftalen er i høj grad usikker.
Det fremgår også af nogle af de svar, som er blevet givet.
Det har været interessant at se, at nogle af forligspartierne jo også er så usikre på CO2-reduktions-effekten af aftalen, at man har ment, at det efterfølgende har været nødvendigt at spørge klimaministeren om, hvor stor den mon bliver.
Svaret er måske ikke så opmuntrende.
Vi ved jo, at vi skal have bragt transporten ned og udnytte kapaciteten bedre; vi ved, at vi skal have mere eldrift af transporten, og til det skal vi producere mere vedvarende strøm fra vind, bølger og sol; vi ved, at vi skal have renoveret en stor del af bygningsmassen med energikravet i højsædet; vi ved, at vi skal se at få industri- og landbrugssektoren i gang med for alvor at gøre noget ved energiforbruget og klimaeffekterne.
Det interessante, der er sket med DONG Energy er så, at i denne privatiserings- og udsalgssituation, som man har bragt DONG i, er de i iveren for at blive mange penge værd for den danske stat ved at omdanne sig selv til at være Europas kulfortaler nummer et.
Enhedslisten synes, at DONG som et statsejet selskab skulle have fokus på en god og bæredygtig energiforsyning.
Vi synes også, at en del af indtægterne fra Nordsøen bør anvendes til investeringer i skinnenettet, i ny vedvarende energi, i at sikre, at energien bruges mest effektivt, og i støtte til initiativer, der kan nedsætte energiforbruget.
Vi har bemærket, at et af de partier, der står bag forslaget til vedtagelse og bag energiaftalen, har den fantastiske tanke, at man skal bruge nogle af alle de her penge på at nedsætte topskatten.
Ud fra en klimabetragtning er det vist nok noget af det mest vanvittige, man kan foretage sig, men det er jo også for nogle mindre partier indimellem nødvendigt at indtage mere eller mindre vanvittige standpunkter for at komme i medierne, så måske skulle man have lidt forståelse for det.
Det, som Enhedslisten mener, er, at forbrugerne og det offentlige skal have mulighed for at engagere sig lokalt i energiforsyningen som ejere og naboer, frem for at man har den absurde politik, flertallet herinde fører, med at betale folk erstatning ved placering af møller.
Det er jo ligesom den model, som Dansk Folkeparti har fået igennem i aftalen, nemlig at vindmøller er en belastning, der skal betales erstatning for, i stedet for at man har en strategi, hvor vindmøller er noget, som lokalbefolkningen gerne vil have og ønsker at have.
Det er altså en gal måde at løse problemet med fejlplacerede møller på ved at betale en særlig erstatning.
Hvis vi i samfundet beslutter at sætte møller op på steder, der gør livet umuligt for dem, der bor der, må de have mulighed for at flytte væk som ved ordinære ekspropriationer, og så handler ikke om en særlig ordning i forhold til vindmøller.
Den energipolitiske redegørelse viser med al tydelighed, at mange initiativer er deponeret i EU-regi.
Derfor er det forstemmende, at regeringen i højere og højere grad tilpasser indsatsen til EU-tempoet og åbner for usikre og miljøproblematiske virkemidler som biobrændstoffer, CO2-lagring og a-kraft.
Derfor mener vi, at den fremtidige energipolitik allerede nu skal have målsætninger, der ligger væsentligt over de nuværende EU-målsætninger, ikke mindst set i lyset af Danmarks forholdsvis store CO2-udledning og forbrug af fossile brændsler.
Det er så baggrunden for, at Enhedslisten har stillet et forslag til vedtagelse, og jeg skal derfor fremsætte følgende:
Forslag til vedtagelse
»Folketinget fastslår, at den fremtidige energipolitik bør sikre, at opfyldelsen af Danmarks forpligtelser til reduktion af drivhusgasser kan ske i Danmark.
Heraf følger, at der lægges energistrategier frem mod hhv. 2020 og 2050 med en reduktion på hhv. 40 pct. og 80 pct. af drivhusgasudledning.«