Søren Espersen (DF), 2008-05-22:
Jeg vil egentlig gerne starte med at afkræfte nogle af de myter, som der har været mange af.
Vi vil ikke boykotte OL.
Vi taler om åbningsceremonien, vi taler om afslutningsceremonien, vi taler om et show, en venskabelig forbrødring med Kinas ledere, som vi ikke vil være med til.
Det er det, vi taler om.
Vi vil ikke boykotte OL, og vi vil også godt fortsætte handelssamarbejdet - det har jeg også sagt tidligere i dag - med alle lande, som det danske erhvervsliv føler trang til at handle med.
Dem skal de selvfølgelig handle med og uden nogen form for indblanding fra det politiske system.
Hvis vi i forhold til vores handelssamarbejdspartnere skulle gøre alting op i menneskerettighederne, ville det jo være vanskeligt at kommunikere og handle med Saudi-Arabien, som jeg har forstået at vi er meget optaget af at sende mælk til, og også med Yemen og en række andre lande, så det skal vi ikke ind på.
Det er noget hykleri, så det siger vi nej til.
Så vi boykotter ikke OL, og vi boykotter heller ikke Kina økonomisk og handelsmæssigt.
Vi bakker også hundrede procent op om sportsfolkene.
Det synes jeg er utrolig væsentligt at slå fast.
Vi støtter de sportsfolk fra Danmark, der er af sted, og vi vil håbe, at de får stor succes derude, og vi håber også, at de bliver tiljublet af mange danskere på lægterne, som det hedder på nysvensk.
Det ønsker vi faktisk for dem.
Vi håber, at de får succes, for det er ikke deres skyld, at den her fejlagtige beslutning om at lægge OL i Peking er blevet taget.
Det er i øvrigt deres egen organisations skyld, men det er ikke noget, sportsfolkene skal lastes for.
Vi taler om noget andet i dag.
Vi taler om den officielle åbning, og vi taler om den officielle afslutningsceremoni.
Her er jeg nødt til at drage nogle historiske paralleller.
Hvorfor er det, at samfundslærerne i gymnasierne er så optaget af at mistænkeliggøre datidens danske diplomater, som i 1936 tog med til OL i Berlin, men ikke har den samme forargelse tilovers for de diplomater og politikere, som i 2008 rejser til Peking?
Og hvorfor får man kuldegysninger ved tanken om Gulag og Theresienstadt, men ikke ved de kinesiske laogai-lejre, som lader selv den mest humanistiske kold?
Hvorfor bliver vi forargede over tyrkernes folkemord på armenierne i begyndelsen af det forrige århundrede, men er uinteresserede i de 25 millioner mennesker, der omkom af sult under det store spring fremad - det hed det - eller de 1,5 millioner mennesker, der blev myrdet under kulturrevolutionen?
Tænk i øvrigt at kalde det kulturrevolutionen, sikke en poetisk betegnelse for det, det var, nemlig massemord.
Det overordnede svar er bekvemmelighed.
Det er bekvemt for os at tordne imod datidens danskere ved OL i Berlin, dels fordi det er så lang tid siden, dels fordi enhver i bakspejlet kan se, hvad Hitler brugte legene til, men det er ubekvemt at rokke båden i forbindelse med Peking 2008.
Det er bekvemt at være forarget over Gulag og Theresienstadt, men ubekvemt at nævne laogai.
Det er bekvemt at pusle omkring armenierne, for det er så lang tid siden, men ubekvemt at minde kommunisterne i Kina om, hvad der er sket i deres og vores egen levetid.
Hvis man dengang i 1936 kunne undskylde sig med uvidenhed om de reelle perspektiver i Tyskland, som på daværende tidspunkt jo kun havde haft diktatur i 3 år, er der denne gang en enorm viden om de forhold, som diktaturet byder indbyggerne i Kina.
Det er ingen hemmelighed, for regimet har eksisteret i 50 år.
Det er ganske vist, det medgiver jeg, blevet tilladt at drikke Coca Cola og spise alle de McDonald-burgere, som man vil, og man har også fået en principiel tilladelse til at blive millionær, men når det gælder det kinesiske folks basale frihedsrettigheder, er intet blevet bedre med årene.
En sammenligning mellem Tyskland 1936 og Kina 2008 vil entydigt falde ud til Tysklands fordel.
Alt det har Kina været i gang med i årevis, og nu sker det lige for øjnene af os alle sammen.
Amnesty har op til OL i Peking udsendt en rapport om landet, som dokumenterer fortællingen om et ganske rædselsfuldt styre.
Knap 15.000 mennesker estimeres at blive henrettet årligt, ofte efter en uretfærdig og summarisk rettergang.
Man henretter efter forgodtbefindende.
Forholdene i de tusindvis af laogai-lejre er veldokumenterede, og der kommer rapporter om, at man med videresalg for øje fjerner organer fra sunde fanger.
Der er talrige vidnesbyrd om, at Kina på den galej skovler penge ind på at gemme dødsdømte med særlige genetiske profiler til senere brug.
Henrettelsen foregår først i det øjeblik, der tikker en forespørgsel ind på mailen.
På mange vestlige hospitaler glæder man sig over den kinesiske leveringssikkerhed.
Jo, det kan man rose kineserne for.
I deres produktion leverer de altid til rimelige priser og altid til tiden.
Hvorfor nu blande OL ind i det kinesiske folks tragedie?
Årsagen er, at OL i Peking er den største gave, Kina har fået af omverdenen i mere end 30 år, kun overgået af, da vi for at glæde kommuniststyret smed Taiwan ud af FN's Sikkerhedsråd.
Det er muligt, at vi andre tænker på OL som en sportsbegivenhed, og der er heller ingen tvivl om, at vores folk derude vil blive mødt med brede smil, varme og opmærksomhed samt i øvrigt en hel masse skjulte overvågningskameraer og aflytningsudstyr på selv det mest uanselige pissoir i den olympiske by.
Bare spørg vores håndboldpiger: Privatliv i Peking, bare glem det!
For det kinesiske diktatur er OL alene en politisk begivenhed, et dramatisk tigerspring fremad i den internationale magtpyramide, og skal der være sport, så lad der være sport.
Den kinesiske jesuitledelse er ligeglad.
Målet helliger midlet.
Nu har jeg ingen forhåbninger om, at den vestlige verden bliver væk.
Den beslutning er det for sent at tage.
Peking skulle aldrig have haft legene.
Men det er væsentligt, at vi gør os klart, hvilken beslutning vi har taget, hvilket spil vi har indladt os på, og hvilket formål vi fremmer ved at være med ved OL's åbnings- og afslutningsceremoni.
Det er fra flere sider, selv fra statsministerens, blevet fremhævet, at vi i forbindelse med OL ville kunne påvirke kineserne i demokratisk retning, og at det er bedre at søge dialogen.
Samtidig har man understreget betydningen af, at tusinde vestlige journalister og fotografer i forbindelse med legene strømmer til Kina, og at disse demokratiske snushaner vil afdække de problemer, der er.
Nu er jeg som nævnt tidligere selv journalist og har selvfølgelig respekt for mit erhverv og stor respekt for de kollegaer, der tager derud, men jeg kan på forhånd sige, at det er et fromt ønske, at der bliver tale om dialog, afdækning og påvirkning, som der næsten udtrykkes håb om.
Det er rent vås og ønsketænkning.
Jeg vil derfor sige: Mærk jer mine ord; de journalister og de tilskuere, der til efteråret rejser hjem fra Peking, vil rejse hjem med begejstringens julelys i øjnene, og de vil med reportager og ved hjemkomsten fortælle vidt og bredt om et fantastisk land, om venlige smil og mennesker, om den herlige natur, om uforglemmelige idrætsdramaer, om god mad, sang og dans og om orden i sagerne.
Præcis som datidens naivister berettede, da de i 1936 tog hjem fra Berlin.
Det ville være et godt, stilfærdigt, men dog markant signal at sende til kommunistdiktaturet i Peking, hvis danske ministre holder sig væk fra OL's åbning og afslutning.