Morten Messerschmidt (DF), 2007-02-08:
Jeg tror, der er noget større chance for, at Ukraine, Georgien og Rusland bliver medlemmer af EU, før Tyrkiet gør det.
For de lande har forudsætningerne for det, selv om det er enormt vanskeligt at se, hvordan processerne skal gennemføres, men forudsætningerne er der.
Dem har det muslimske Tyrkiet ikke.
Og det, jeg jo i virkeligheden synes er interessant, som hr. Hüseyin Arac siger, er, at man stiller store krav til Tyrkiet, måske endda større end man har gjort til andre lande, og derfor falder tilslutningen.
Jamen så må den logiske konklusion vel være, at Socialdemokraterne mener, at man ikke skal stille de store krav, at man ikke skal stille de ekstraordinære krav til ytringsfrihed, demokratisk udvikling, kvinders rettigheder osv., fordi man endelig ikke må håndtere landene forskelligt fra tidligere udvidelsesprocesser, så man skal stille de samme krav til Tyrkiet, som man f.eks. i 1960’erne stillede til Storbritannien.
Det er jo en fuldstændig vanvittig tanke.
Det er jo så paradoksalt.
Hver gang man taler med en socialdemokrat eller andre, som har deponeret den selvstændige tankegang i Bruxelles, får man at vide, at det her handler om, at enten lukker vi døren for Tyrkiet, eller også åbner vi døren for Tyrkiet.
I kraft af mit medlemskab af Folketinget sidder jeg i OSCE’s parlamentariske forsamling, hvor jeg har et glimrende samarbejde med Tyrkiet.
Jeg sidder i EMPA, The Euro-Mediterranean Partnership, hvor jeg har et glimrende samarbejde med Tyrkiet og tyrkiske parlamentarikere.
Jeg er medlem af Europarådets parlamentariske forsamling, hvor jeg oven i købet har et godt samarbejde i Immigrationskommiteen, hvor formanden, som er tyrker, sidder i min partigruppe, EDG-gruppen, i Europarådet.
Så derfor er det fuldstændig nonsens at sige, at det forhold, at Tyrkiet ikke skulle blive medlem af EU er det samme som at smække døren i hovedet på tyrkerne.
Det er slet ikke tilfældet.
Så derfor er der nogle dybt fundamentale problemer med den her proces.
Og jo længere processen pågår, jo større bliver problemerne, og jo længere flytter vi os væk fra hinanden.
De kæmper en brav kamp for at gøre Tyrkiet mere moderne, mere demokratisk, og det skal vi støtte efter min mening.
Jeg kan fortælle, at grunden til, at antallet af tilhængerne er dalet fra omkring 70 pct. til 55 pct., er, at man stiller store krav, som man ikke har stillet til de andre ansøgerlande, man gør det kun over for Tyrkiet.
Det er en af grundene.
Det næste, jeg vil sige, er, at tyrkerne opfylder deres medlemskab på den måde, at de krav, vi har stillet til tyrkerne omkring NATO og de andre samarbejder, har de opfyldt fint.
Og så siger de: Vi vil også gerne opfylde de krav, der bliver stillet til os, vi vil bare have en chance for at have tid til at gøre det.
Og så kommer man og banker dem oven i hovedet hele tiden.
Jeg vil spørge Dansk Folkepartis ordfører: Hvis de løser alle de der ting, man ridser op, vil Dansk Folkeparti så acceptere, at tyrkerne kommer med i EU, eller vil Dansk Folkeparti ikke acceptere det?
Problemet er bare, at Tyrkiet i dag hverken er et moderne eller demokratisk samfund, og for langt, langt størstedelen af landets befolknings vedkommende er det ikke den retning, som samfundet udvikler sig i.
Men det ændrer jo ikke ved det faktum, at langt, langt hovedparten af Tyrkiet stadig væk er dybt tilbagestående og islamisk, og det ændrer jo ikke ved det faktum, at Tyrkiet grundlæggende bygger på islam som kultur, og at det naturligvis afstedkommer en række af de problemer, som man lignende ser i andre muslimske lande.
Det er jo ikke en tilfældighed, når alle muslimske lande har problemer med at overholde de demokratiske spilleregler.
Det er sandt, som bl.a. fru Antonsen tidligere har været inde på, at man har hæren i Tyrkiet til at intervenere og sørge for, at demokratiet bliver holdt på ret køl takket være kemalismen osv. efter den første verdenskrig.
Men det konstituerer jo i sig selv et problem, at man alene i det ifølge hr. Svend Auken moderne demokratiske Tyrkiet kan fastholde demokratiet, fordi man har et militær, der går ind og sorterer ud, når vælgerne har stemt forkert.
Det er jo ikke, hvad vi forstår ved et demokrati.
Og jeg kan ikke forstå, at man så nøgternt kan afvise de problemer, der historisk og konkret altså er i Tyrkiet og i forbindelse med den optagelsesproces, som man har indledt.
Det er fuldstændig åbenbart, at de reformer, som er nødvendige både for demokratiforståelse og for de grundlæggende rettigheder, altså frihedsrettigheder om ytringsfrihed, forsamlingsfrihed, minoriteters rettigheder osv., er i direkte modstrid med den kultur og med den politiske mentalitet, der findes i Tyrkiet.
Det er ikke ret lang tid siden, at vi fra Pew Institute i Washington – faktisk var det den 14. juli 2005 – fik en opgørelse, som viser, at mellem 34 og 59 pct. af tyrkerne mener, at islam skal spille en rolle i politik; 34 pct. mener, det skal være en stor rolle, og 59 pct. mener, at det skal være en tilbagetrukket rolle, men dog en rolle.
Det er et eklatant udtryk for, at der jo ikke har været tale om en de facto verdsliggørelse af det tyrkiske samfund.
Det er muligt, at der er en de jure, det vil sige, at man i forfatningen har indskrevet, at man skal adskille politik og religion, men i befolkningens opfattelse findes den sondring ikke.
Det er derfor, at det er et så ufattelig farligt projekt, som EU’s visionære eller måske i virkeligheden knap så visionære ledere har sat i gang med den her optagelsesproces, ikke bare for EU, men sandelig også for Tyrkiet, for hvad er det, der sker i Tyrkiet i øjeblikket?
Jo, det er, at befolkningen i stigende grad bliver opmærksom på, hvad det rent faktisk er for nogle krav, man stiller til det tyrkiske samfund; at det handler om, at kvinder skal behandles lige; at det handler om, at man har en fri og åben ytringsfrihed; at det handler om, at man som presse faktisk må skrive, tænke og trykke det, man mener er rigtigt; alle disse ting, som direkte strider imod de islamiske dogmer, som Tyrkiet nu engang er funderet på.
Det er klart, at et sådant paradoks fører til modstand, og det er derfor, at vi kan se, at et stigende antal tyrkere er imod medlemskab af EU.
Ifølge det tyrkiske dagblad Hürriyet var det i 2004 67 pct. af tyrkerne, der var tilhængere af medlemskab, i 2005 var det 57 pct., men i 2006 var det helt nede på 32 pct., altså en halvering på bare 3 år.
Det spørgsmål, som jeg mener man som europæer og som anstændigt menneske bør stille sig selv, er: Har vi virkelig en interesse i at fastholde en proces, der så åbenlyst strider imod den politiske og kulturelle situation i Tyrkiet, at tyrkerne i stigende omfang bliver utilfredse med Europa og vender sig imod Europa?
Ville det ikke være mere fornuftigt, om man siger: Vi har et godt naboskab med Tyrkiet, vi samarbejder i Europarådet, i OSCE, i NATO og i en lang række andre organer.
Det fungerer godt, for vi stiller ikke fundamentale krav til, hvordan det tyrkiske samfund skal indrette sig, det lader vi sådan set være op til tyrkerne.
Ville det ikke være mere fornuftigt at fastholde det gode naboskab i stedet for at sætte det hele på spil på grund af en proces, en vision, som ikke kan lade sig gøre?
Det er baggrunden for, at Dansk Folkeparti har stillet det her beslutningsforslag, og jeg undrer mig såre over, at de partier, som i EuropaParlamentet har støttet alle de bekymringer, der kommer til udtryk, ikke engang kan se sig nødsaget til at stemme ja her i salen.
Tyrkiet er det eneste muslimske land, der har et sekulært system, det vil sige, at religion og statsapparat er fuldstændig adskilt fra hinanden.
Tyrkiet er også et moderne land, hvor ca. 3 millioner mennesker færdiggør deres universitetsuddannelser.
Det, jeg vil spørge Dansk Folkepartis ordfører om, er: Skal man hjælpe Tyrkiet med at komme over de vanskeligheder, de stadig væk har – jeg er enig i, der er nogle vanskeligheder på forskellige områder – eller skal man bare smække døren i og sige, at det er et muslimsk land pr. definition, at det er et lukket land, og at de ikke kan få lov til at komme med i EU?
Det vil jeg gerne spørge Dansk Folkepartis ordfører om.