Per Clausen (EL), 2011-02-24:
Jeg må indrømme, at der lidt faldt en sten fra mit hjerte, da jeg allerede under ministerens indledning kunne konstatere, at der fandtes rigtig mange forskellige familier, og at der fandtes, var det 31 eller 37 forskellige typer.
Det synes jeg er ret godt.
Jeg synes måske ikke, det har præget debatten efterfølgende så meget; dér synes jeg der har været sådan en tilbøjelighed til, at man er faldet lidt tilbage til at tale om det, man kunne kalde den almindelige familie, den traditionelle familie.
I det hele taget er det vel et spørgsmål om, hvorvidt man ikke også har brug for en diskussion her i Folketinget om, hvordan vi opfatter det, der jo også er vigtigt, nemlig at skabe et rum for, at mennesker kan leve et liv, hvor de også har et andet liv end arbejdslivet, også selv om det liv måske ikke indbefatter en familie.
Jeg ved, at vi ved andre lejligheder diskuterer nødvendigheden af at have et såkaldt civilt samfund, hvor folk deltager i aktiviteter i deres lokalområde, er aktive i sportsforeninger osv. Jeg siger bare det her for at sige, at der sådan set er mange ting, der tyder på, at nogle politiske diskussioner med deres ensidige fokus på arbejde som det, vi skal have mere af, og måske også med meget fokus på, at den anden sådan legitime beskæftigelse er familie, gør, at så får vi en indsnævret opfattelse af, hvad det er for en virkelighed, mennesker i Danmark lever i.
Det synes jeg er vigtigt at sige, og det er ikke, fordi jeg er uenig i, at i spørgsmålet om familiers vilkår – og i virkeligheden handler det vel her om børnefamiliers vilkår; al diskussion har i hvert fald handlet om børnefamilier, så jeg går ud fra, at det er det, der ligesom er temaet og vel også var temaet for Familieog Arbejdslivskommissionens arbejde – er der selvfølgelig væsentlige problemstillinger, som vi godt kan gøre noget ved politisk.
Nu har vi lige haft en lang debat tidligere i dag om, hvad vi skulle leve af i fremtiden, og der skulle jo heller ikke gøres meget fra Folketingets side, fra politisk hold, og da der heller ikke skal gøres meget her, burde det vel være muligt at afvikle møderne på en sådan måde, at det kunne sikres, at der var plads til et familieliv, for hvis vi ikke skal træffe beslutning om ret meget, er der også grænser for, hvor meget vi behøver at snakke om det.
Med hensyn til Familie- og Arbejdslivskommissionens anbefalinger vil jeg sige, at det jo ikke er det, at der er en masse anbefalinger, der ikke er blevet gennemført, man behøver at bekymre sig om, for der er mange kommissioner, som er kommet med rigtig mange dårlige anbefalinger, som vi kun kan være glade for ikke bliver fulgt.
Men faktisk er der her en række anbefalinger, som jeg synes man måske nok kunne have overvejet at gøre noget mere ved.
Og det, man kan gøre noget ved, er jo f.eks. at sikre, at der er nogle ordentlige offentlige serviceydelser i forhold til børnefamilier.
Der er jo desværre ikke nogen tvivl om, at en kombination af dårlig økonomi i kommunerne, besparelser i kommunerne har ført til, at lukkedage, begrænsning af daginstitutionernes åbningstider osv. opfattes som en stor gene i mange familiers liv og en belastning, som både slår ind i forhold til deres arbejdsmæssige situation og i forhold til deres situation i fritiden.
Det opfatter jeg sådan set også at der er enighed om, forstået på den måde, at det da er noget, man har talt meget om at gøre noget ved.
Problemet er måske, at det ikke rigtig er lykkedes at få gjort noget effektivt ved det.
Det er i hvert fald den oplevelse, jeg har, når jeg hører om, hvordan der er ude i kommunerne, og taler med folk, der stadig har børn i den alder, hvor det er relevant.
Jeg synes jo også, at man i forbindelse med de besparelser, der er gennemført på børnefamilieydelsen, loftet over tabt arbejdsfortjeneste for pasning af syge eller handicappede børn, godt kan rejse den diskussion, om det egentlig ikke også er med til – i hvert fald for nogle familiers vedkommende – at skabe dårligere vilkår.
Det handler jo også om spørgsmålet om starthjælp og kontanthjælp, som helt entydigt har betydet, at vi har fået flere familier med børn, som er fattige.
Og det er i hvert fald ikke ret godt.
Man kan så sige, at det ikke har så meget med arbejdsliv gøre, for her er det jo mangel på arbejdsliv og mangel på ydelser af en ordentlig størrelse, som er problemet.
Men det er også klart, at vi – og det kan man selvfølgelig diskutere, hvor meget man skal forholde sig til – efter min opfattelse ikke kommer uden om at forholde os til, hvilke konsekvenser det at have børn og det at etablere en familie også har for ligestillingsmæssige spørgsmål, for mulighederne for, at kvinder kan etablere et selvstændigt liv.
Og jeg har godt hørt historien om, at det må man selv klare ude i familierne, og at det går rigtig godt.
Hvis man har den opfattelse, at det er vigtigt, at der er lige vilkår mellem kønnene, så synes jeg da, man i hvert fald burde tage den erkendelse med, at de i andre lande, som ligger tæt på Danmark, har oplevet, hvordan ændrede regler for barselorlov har ført til en betydelig større lighed.
Det er, som om vi, når man har gode resultater med regulering og regler i andre lande, så slår syv kors for os og siger, at det er imod den danske model, det er imod den danske kultur at have regler.
Vi har i forhold til nogle grupper i samfundet flere regler, end man har noget sted i verden, men når det er på det her område, så er det imod den danske kultur.
Det tror jeg ikke det er.
Så jeg tror, der er rum for forbedring, og derfor har vi da også være med til at fremsætte det forslag til vedtagelse, som indeholder forslag til en række konkrete tiltag.