Maria Reumert Gjerding (EL), 2016-04-19:
Tak for det.
Det vil være mere retvisende at sige, at denne nat er ganske særlig, og det er, fordi vi skal diskutere noget, der meget sjældent er på den politiske dagsorden i Danmark, nemlig vores natur.
Og vi skal i dag – eller i nat, undskyld – diskutere, hvordan vi får standset tilbagegangen for naturen og for vores biodiversitet, også kaldet artsrigdom, det er måske mere retvisende.
Lige derude mister vi en mangfoldighed og en rigdom, der er forudsætningen for vores livsgrundlag, og som har så afgørende betydning for vores livskvalitet.
Jeg tror, at de fleste politikere, som bare perifert beskæftiger sig med det her område, udmærket godt ved, at den er gal.
Vi ved udmærket godt, at utallige politiske hensigtserklæringer – løfter og mål – aldrig nogen sinde er blevet fulgt op af den nødvendige handling.
Vi ved alle sammen godt, at tilbage i 2010 – i øvrigt med en Venstreminister i spidsen – blev vores tilslutning til FN's biodiversitetskonvention genbekræftet med netop det løfte om, at vi sammen med resten af verden ville standse tilbagegangen i biodiversitet i vores egen natur i 2020.
I dag skriver vi 2016, og vi må ærligt sige, at vi er uendelig langt fra at nå det mål.
Situationen er, at hver femte af de ca. 32.000 kendte danske arter er på kanten af udryddelse.
I stort set alle vores naturtyper, hvad enten det er enge, overdrev, have, heder, kyster og skove m.v. er naturen under et alvorligt pres.
Det kan lyde meget abstrakt, men lad os tage nogle helt konkrete eksempler: For ikke så mange år siden var der flere tusinde par ynglende kirkeugler i Danmark.
I dag er der mellem 50 og 60 par tilbage.
For ikke ret mange år siden kunne man i skovlysninger se flere forskellige slags sommerfugle.
I dag har vi kun en af disse skovlysningsarter tilbage, nemlig rødlig perlemorsommerfugl.
For ikke ret mange år siden kunne man finde den smukke orkidé bakke-gøgeurt på mange enge i Danmark; i dag kan man kun finde den på tre lokaliteter.
I dag er det de færreste, der ved, hvordan blomsten ser ud, for man skal være ualmindelig heldig for at finde et eksemplar.
Sådan kunne man blive ved.
Vores land bliver helt ubemærket fattigere for hver dag, der går.
Den udvikling skal vi have vendt, og det er jo det, der er så positivt, nemlig at der sådan set er bred enighed om det her i Folketinget.
Jeg har endnu ikke hørt noget parti ytre sig om, at Danmark skal droppe tilslutningen til biodiversitetskonventionen eller skal gøre sig nogen som helst forhåbninger om ikke at skulle leve op til de mål, som EU også har sat, nemlig at vi skal standse tilbagegangen om ganske få år.
Det er derfor, at vi med de her beslutningsforslag ønsker, at vi begynder at diskutere konkret, hvad det er, der skal til, så der ikke kun bliver den her snak om de ambitiøse mål, som vi alle sammen er så rørende enige om, men også en snak om, at den her opgave er ekstremt stor.
Fordi vi er så intensivt et landbrugsland, fordi naturen er presset ud af det åbne land og kun ligger som små usammenhængende pletter, fordi vores skovbrug først og fremmest handler om skovhugst og tømmerproduktion, og fordi vores havområder først og frem skal bruges til fiskeri, så har naturen et problem, så har den ikke sin egen plads, og den får ikke mulighed for at udvikle sig, og den bliver presset mere og mere i defensiven.
Og det er jo derfor, vi ser den tilbagegang, som jeg allerede har redegjort for.
At standse den her tilbagegang er formålet med Enhedslistens seks beslutningsforslag, altså den her naturpakke.
Det, der er helt centralt – og det er ikke noget, vi har fundet på – er, at vi jo læner os op ad omfattende forskning og op ad det, som danske eksperter siger, nemlig at naturen skal have mere plads.
Naturen har brug for områder, hvor det primære formål ikke er landbrug, men hvor naturen måske kan blive tilgodeset.
Det er ikke tømmerproduktion, hvor naturen måske kan blive tilgodeset; det er ikke fiskeri, hvor naturen måske kan blive tilgodeset.
Som jeg tidligere har nævnt, er det ikke noget, der er helt nyt i dansk politik.
Det var sådan set noget, som Socialdemokraterne nævnte helt tilbage i 2011, nemlig at indføre en naturzone i planloven, hvor hovedformålet var natur og intet andet.
Så har vi i debatten været inde på forskellige ting, og jeg vil gerne gentage, hvordan vi vil finansiere det her, for der er jo ingen tvivl om, at det koster nogle penge at passe på vores natur og sikre, at også vores børn og børnebørn har en rig natur og kan opleve de samme arter, som vi har, og også kan opleve lærkesang, og at viben bebuder foråret, for det er jo arter, der er i stærk tilbagegang.
Det kræver, at vi tør udlægge nogle arealer til natur og ikke til produktion.
Vi finansierer 350 mio. kr. i vores egen finanslov – den kan man gå ind at finde på nettet – og så omdisponerer vi 150 mio. kr. fra pesticidafgiftsprovenuet til naturformål.
Så kan man også bruge landdistriktsprogrammet til visse naturformål, ikke til urørt skov, men til tiltag i det åbne land.
Her omprioriterer vi i den post, der hedder vækst og konkurrenceevne, som der i snit er afsat 300 mio. kr. om året til i de kommende år.
Så kom De Konservatives ordfører ind på, at det her vil medføre helt urimelige begrænsninger i landbrugsproduktionen – jeg ved ikke, om det var præcis de ord – men det vil begrænse landbrugsproduktionen.
Jeg tror også, at man skal huske på alle de forskellige erhverv, der er dybt afhængige af, at naturen har det godt, som vil blive tilgodeset med sådan en naturpakke.
Det er bl.a. fiskeriet på lang sigt.
Hvis vi formår at tage hånd om vores fiskeressourcer, vil der altså være flere fisk i fremtiden.
Det er et turismeerhverv, hvor turister vil komme og opleve vores rige natur.
Så nævnte Venstres ordfører, at vi jo allerede har gjort ting, og han spurgte: Hvad har vi ikke gjort godt nok?
Jeg tror, at det, vi ikke har gjort godt nok, er, at vi ikke har gjort nok overhovedet.
Og der må man sige, at naturen jo er kompromisløs – den er ikke til at forhandle med.
Uanset vi synes at vi har lavet nogle naturgenopretningsprojekter hist og pist, så er det jo åbenlyst ikke nok, fordi tilbagegangen fortsætter.
Og det er jo der, hvor man bliver nødt til at fortsætte, indtil man er i mål, også selv om man synes, det er urimeligt, også selv om man synes, det er besværligt.
Den natur, vi skal beskytte, afhænger jo ikke – og det er lidt til den dialog, jeg havde med Dansk Folkepartis ordfører – af, hvad der er vores egne personlige præferencer, altså om vi synes, det er dejligt at gå en tur i en urørt naturskov, eller om vi foretrækker en skov, der er drevet forstligt, hvor træerne står som tændstikker klar til at blive fremtidens plankegulve. Vi ved jo godt, hvad det er for noget natur, vi har i Danmark; vi ved jo godt, hvad det er, vi er forpligtet til at beskytte.
Det er jo ikke noget, vi skal finde på, eller noget, vi skal diskutere – det ligger fast.
Om vi så kan nå det, er spørgsmålet, men vi nødt til at gå i gang nu.
Tak for ordet.