René Christensen (DF), 2010-05-28:
Jeg vil ikke bruge så meget tid på at gennemgå forslaget sådan i enkeltheder.
Jeg vil gerne starte med at fortælle om Lajla ude fra den virkelige verden; det er en beretning, der er kommet i den her SFI-rapport.
Lajla er på undersøgelsestidspunktet 18 år.
Hun blev anbragt første gang, da hun var 16 år, og siden har hun været igennem seks anbringelser.
Det første år, efter at Lajla flytter fra sin familie, når hun at blive anbragt på tre forskellige institutioner samt hos en plejefamilie og ender med at blive indlagt på psykiatrisk afdeling.
Lajla er på tidspunktet for undersøgelsen på en ny institution, og efter en meget, meget turbulent 2-årig periode ser det faktisk ud til, at Lajla nu har fundet sin rigtige plads.
Jeg vil prøve sådan i korte træk at komme ind på, hvad den her unge pige faktisk skulle igennem, før det lykkedes at få et kvalitetstilbud.
Lajla kommer først i kontakt med det sociale system, da hun går i 8. klasse, hvor hun skifter fra en folkeskole til en specialskole.
Det er i første omgang læreren fra folkeskolen, der henvender sig til det kommunale system og sagsbehandlerne, fordi Lajla har svært ved at være sammen med de andre unge, og hun er ligeledes begyndt at skære i sig selv og fortælle historier om, at hun bliver dårligt behandlet af sin mor.
Hende snakkede jeg med.
… Mit forhold til pædagogerne var ikke særlig godt, men jeg havde det fint med de andre unge.
Vi røg fed og drak meget og sådan nogle ting.
Pædagogerne var ligeglade.
De sagde ikke noget, men lukkede os bare ind.
De har ikke styr på noget som helst på den institution.«
Lajla bliver så spurgt: »Gik du i skole i de 3 måneder, du var der?«
Hun svarer: »Nej, jeg lavede ingenting.
Vi lavede ingenting i løbet af dagen – bare ballade.
Og røg og drak.«
Lajlas kontaktperson på det her opholdssted er uddannet pædagog og har været ansat på institutionen i flere år.
Hun bliver så spurgt: »Kan du fortælle lidt om de overordnede behandlingsprincipper her ved jer?« Kontaktpersonen svarer: »Nej, vi er ikke en behandlingsinstitution.
Så det har vi ikke noget af.«
»Hvad så med pædagogiske principper eller metoder?« bliver der spurgt.
Kontaktpersonen svarer: »Ja, det er der jo selvfølgelig, men det afhænger jo individuelt af, hvor de unge er.
Vi kan jo ikke sige, at vi skal arbejde sådan her, for hvis de unge ikke er motiveret for det, så kan man jo ikke arbejde på en bestemt måde.
Det handler meget om, hvordan ungegruppen føler sig ind på det.
Så der er ikke præcis noget svar på, at den pædagogiske retningslinje er præcis den vej.
Men man kan sige, at der er nogle ganske få regler her …
« Det er jo tankevækkende. Nu springer jeg så frem til den femte anbringelse, som Lajla bliver udsat for.
Lajla har jo ikke ændret sig, og hun er stadig væk udadreagerende.
De kommer til at splitte huset helt ad.
Mange gange har vi jo kæmpet, og det er en evig kamp at få rimelig ro på huset og få de forskellige unge til at fungere bare nogenlunde rimeligt sammen.
Vi har faktisk lige haft en periode, hvor der i 3 uger har været rimelig ro på.
Så får vi en ind, og der ved vi bare, at nu vælter hele hytten igen.«
»Hvad gør I som personale i sådan en situation?« bliver der spurgt.
Der er ikke andre muligheder.
Det er jo bare at få det til at hænge sammen.
De svageste sidder nede på værelset foran deres computer.
Sådan kan det godt være i måneder, og nogle gange er det bare 4 dage.
Det er tit, at det er i lange perioder.
Det stopper først, når en eller anden bliver flyttet ud af huset.«
På institutionen får Lajla en PUS-vagt, dvs. en psykiatrisk døgnvagt, der kan mandsopdække hende døgnet rundt.
PUS-vagten bliver bestilt efter en voldsom episode, hvor Lajla og en anden pige faktisk har slået og taget kvælertag på personalet.
Så kan man spørge: Hvad kostede det ophold så?
Det kom til at koste 8.000 kr. i døgnet, altså rigtig mange penge.
Hvorfor har jeg så valgt at komme med den her beretning om Lajlas situation?
Det har jeg selvfølgelig i forhold til det her beslutningsforslag om en ny refusionsmodel og en undersøgelse, der kan kortlægge og analysere de økonomiske mekanismer og incitamenter på området for udsatte børn og unge og deres familier.
Det tror jeg måske også er rigtigt i nogle få tilfælde.
Jeg skal dog også oplyse, at der faktisk er blevet brugt over 14 mia. kr. på det område.
Men min beretning om Lajla fortæller jo også, at det ikke kun er penge, det drejer sig om.
Jeg og Dansk Folkeparti har meget, meget stor fokus på netop kvaliteten i anbringelserne.
Derfor mener jeg faktisk også, at vi i forbindelse med Barnets Reform er kommet et skridt i den helt rigtige retning.
Her er der netop fokus på kvalitet og kontinuitet, og vi ved jo alle her – det er jeg sikker på at vi alle sammen ved – at et sammenbrud i anbringelsen kun er et yderligere nederlag for de børn og unge, som bliver udsat for det.
Barnets Reform har fokus på øget opfølgning på virksomhedsplaner, øget opfølgning på handlingsplaner for de unge, og et dyrt tilbud uden indhold som her i Lajlas tilfælde er der ikke meget kvalitet i.