Søren Pape Poulsen (KF), 2016-06-01:
Tak for det.
Det er jo en udfordring at skulle være den første taler lige efter maden, hvor den nok ligger tungt og folk måske fristes til at sidde og blunde lidt.
Jeg skal forsøge, om jeg kan holde salen vågen.
Vi ser jo tilbage på et begivenhedsrigt folketingsår, et år med mange forhandlinger, et år med mange aftaler.
Jeg måler selv vores fremskridt på, om vi er kommet nærmere et samfund med tryghed og muligheder.
Og det mener jeg at vi er på flere områder.
Før valget oplevede danske familier, at det blev dyrere og dyrere at bo i deres eget hjem.
Grundskylden steg, SKATs ejendomsvurderinger var skæve og for høje, og naboer i ens huse fik forskellige regninger.
Det siger sig selv, at det var for dårligt.
Borgere i Danmark skal ikke være reduceret til tilskuere i deres eget liv, hvor staten skaber uforudsigelige og stigende regninger.
Boligejerne skal ikke være statens bytte, når skattefar leger Nak & Æd.
Virkeligheden var den, at Kirsten på 75 år, som havde svaret enhver sit, blev ramt af en kæmpe stigning.
Hun betalte hvert år 38.000 kr. i grundskyld, men regningen stod over år til at vokse til 108.000 kr. – alene for grundskylden.
Ejendomsværdiskatten kommer oveni.
108.000 kr. i årlig regning til en enlig pensionist er ikke sådan noget, der giver tryghed om ens hjem.
Som den pensionerede Kjeld fra Brønshøj sagde: Jeg har kun min pension, og vi kan ikke blive boende i huset, hvis himmelflugten fortsætter.
Men i store træk svigtede det politiske Danmark.
Man kunne ikke unde Kjeld at bo på 97 m² med sin hustru.
Man skulle tro, at der var enighed om at stoppe stigende skatter.
Ja, naturligvis, ville mange sige, men desværre nej.
Det er meget sigende for, hvordan vi behandler boligejere i dette land. Vi ser anderledes på det.
Det gjorde vi også dengang, og derfor sagde vi, at den stigende grundskyld skulle stoppes.
I valgkampen sagde vi det samme, og efter valget sagde vi det samme.
Da vi åbnede det folketingsår, vi nu er ved at slutte, sagde jeg her fra denne talerstol: »Vi er nået dertil, hvor en helt almindelig familie i Rødovre betaler 26.000 kroner om året i grundskyld for deres parcelhus«.
Og der var udsigt til, at den regning skulle stige.
Heldigvis er det lykkedes at få stoppet den stigende grundskyld.
Med finansloven for 2016 lykkedes det os at stoppe for 750 mio. kr. i skattestigninger til boligejerne – knap 2½ mia. kr. over de kommende 4 år.
Og det var endda en nominel fastfrysning.
Grundskylden steg altså ikke i takt med prisudviklingen eller noget andet.
Familierne fik en total tryghed om grundskylden.
Regningen stiger ikke med så meget som en øre.
Så her må jeg virkelig rose regeringen og de øvrige partier, der støttede aftalen.
Det er vi rigtig glade for, og jeg synes, at det er ærgerligt, at debatten om det her altid ender i – især når man taler med venstrefløjen – at det er de rigeste, man har sikret på en eller anden måde.
Nej, vi har bare sikret, at ganske almindelige mennesker kan få lov til at bo i det hus, de har købt og betalt.
Men der er ingen grund til at glæde sig endnu, og der er ingen grund til at lade champagnepropperne springe.
Vi er ikke i mål, for sagen er jo ikke slut med fastfrysning af grundskylden.
Derfor har vi skrevet et færdigt udspil, som fjerner grundskylden og ejendomsværdiskatten helt, for man skal ikke betale skat af at bo i sit eget hjem.
Det er da tryghed om boligen, man kan forstå. Ligesom der er brug for tryghed om boligen, er der også brug for tryghed på gaden.
Derfor er vi rigtig glade for, at der optages over 1.100 nye elever på politiskolen de næste 2 år mod 900 de foregående 4.
Det er et resultat, som vi er meget glade for er forhandlet på plads med regeringen og de øvrige partier.
Vi er ikke i mål endnu, men vi er på rette vej.
Jeg ser politiet som en nøglespiller, når vi skal kaste lys over Skyggedanmark, dér, hvor politi og brandbiler overdænges med sten og små erhvervsdrivende afpresses for penge.
Vi bør etablere mobile nærpolitistationer i de belastede boligområder.
Danmark skal være ét Danmark, og lov og orden skal gælde ud i den fjerneste afkrog af den mindste ghetto.
Vi ved, at nogle unge søger fællesskaber de forkerte steder.
Det kan både være i ekstreme, religiøse miljøer, men det kan også være i en bande.
Derfor kan vi godt sige til Skyggedanmarks hårdkogte unge: Vi håber ikke bare, I finder på noget fornuftigt, vi kræver det, og vi ødelægger det kriminelle liv, I troede, I skulle have.
Samtidig har vi aftalt med regeringen at tage et opgør med hadprædikanter.
De er kujoner, som ikke selv tør rejse i hellig krig og derfor forpester de unge menneskers gode hjerter, så de kan bruges som marionetdukker.
Jeg kan ikke se, hvorfor vi skal lukke den slags destruktive kræfter ind i vores land.
Jeg tror, vi er på vej i den rigtige retning, også når det kommer til vækst og muligheder.
Forudsætningen for, at vi taler om et godt velfærdssamfund, er, at vi har et godt og konkurrencedygtigt erhvervsliv.
Det burde være nr. 1 i lærebogen.
Det er ikke altid den fornemmelse, man får, når man lytter til debatten her i salen.
Derfor har vi medvirket til at afskaffe flere afgifter og have fokus på erhvervslivets vilkår og til at sikre bedre vilkår for generationsskifte i virksomheder, fordi det da ikke er rimeligt, at en datter skal rammes af en særskat og måske fyre medarbejdere, fordi hun vælger at drive sine forældres virksomhed videre.
Så håber vi også snart, at der landes en ny gymnasiereform.
Det er vigtigt, at der sættes fokus på at styrke fagligheden, og vi synes, at der ligger rigtig meget godt på bordet, hvor der forhandles i øjeblikket.
Men det er uden for min fatteevne, at man ikke kan enes om et karakterer krav på 4, når det endda allerede i dag anses for at være noget, man skal kunne honorere for at være uddannelsesparat til gymnasiet.
Der bliver jo en indfasning af den her reform, og dermed kan de unge i folkeskolen gøre, hvad de kan, for at dygtiggøre sig, hvis det er i gymnasiet, de skal være.
Og der skal alle jo ikke være.
Det burde da være selvklart for enhver.
Jeg undrer mig over, at der også i dette Folketing er så mange partier, der ikke vil stille krav til unge mennesker, men have den sædvanlige lallende sødsuppevej, hvor vi siger, at det nok skal gå, og at vi skal rumme dem alle sammen uden at stille nogen som helst krav.
Så kan jeg heller ikke gå fra talerstolen uden at have takket hele salen bredt for samarbejdet om vores veteraner.
For over et år siden foreslog mit parti og jeg, at vi tog os bedre af de hjemvendte soldater, som havde ar på sjælen.
De var blevet kastebolde i et system, og de mennesker følte, at de blev set som udgifter i stedet for de mennesker, de er, mennesker, som har været klar til at give deres liv for Danmark.
Vi fandt en løsning med ny lovgivning, og jeg kan sige, at for vores vedkommende er det ikke sidste gang, vi kommer til at tale veteranernes sag.
Når vi nu taler om vores veteraner, vil jeg også gerne sige lidt om vores forsvar, Danmarks forsvar.
Vores forsikring for at leve i frihed og demokrati er jo medlemskabet af NATO.
Vi har svoret en ed på at stå last og brast med de øvrige NATO-lande, og det kræver, at vi styrker vores forsvar.
Det kræver køb af nye kampfly, også med en finansiering, der ikke udsulter to andre værn.
Danmark står ligesom resten af Europa og verden midt i en flygtninge- og migrantkrise, som vi har oplevet i det folketingsår, der er lige ved at slutte.
Det er ikke en let opgave.
Vi ønsker alle sammen, at EU's ydre grænse kommer til at fungere.
Det er jo altafgørende.
Opholdsvilkår betyder noget for tilstrømningen, uanset om vi kan lide at tale om det eller ej.
Jeg vil også gerne takke regeringen for, at vi sammen har strammet sprogkravet til de mennesker, som ønsker dansk statsborgerskab.
Man skal naturligvis lære dansk, hvis man vil være dansk statsborger.
Det var cirka, hvad jeg kunne nå i mine 10 minutter. Jeg kunne også have nået at glæde mig over en god naturpark, hårdere straffe, at solen skinner, og at kongehuset er kommet på Facebook, men jeg stopper her.