Ole Sohn (SF), 2007-01-11:
Vi har rejst forespørgselsdebatten om kontanthjælpsloftet, fordi det er et tema, som har været drøftet mange gange her i Folketinget, hvor vi af regeringen og regeringspartierne hidtil har fået at vide, at det er en ordning, der er iværksat for at sikre, at vi får flest muligt ud på arbejdsmarkedet.
Nu ligger der en større viden på området.
Der er kommet en lang række undersøgelser, der dokumenterer, at kontanthjælpsloftet ikke har haft den effekt, som regeringen foreskrev at den ville have.
Derfor har vi bedt regeringen om at redegøre for situationen, så vi kan få en debat og dermed forhåbentlig også med tiden få afskaffet loftet over kontanthjælpen.
Det er det, der er begrundelsen for, at vi har stillet denne forespørgsel.
Besvarelse
Vi drøftede det så sent som i oktober 2006 lige før offentliggørelsen af kulegravningsrapporten om kontanthjælpen.
Da rapporten så blev offentliggjort, tog vi atter en holmgang om spørgsmålet i pressen, og nu skal vi så til det igen.
Denne gang skal vi ikke drøfte det som et beslutningsforslag om afskaffelse af loftet, men som en forespørgsel, der går ud på, hvilke konsekvenser regeringen vil drage af, at adskillige rapporter om kontanthjælpssystemet konkluderer, at kontanthjælpsloftet ikke bringer kontanthjælpsmodtagere i arbejde.
Jeg vil lige huske Folketinget på, at loftet blev vedtaget med et bredt forlig her i Folketinget.
Vi var enige om, at de tidligere regler betød, at for mange blev fastholdt i passiv forsørgelse, fordi det kunne indebære et økonomisk tab at komme i beskæftigelse.
Tilskyndelsen til at arbejde blev også forøget på den måde, at et kontanthjælpsægtepar fik en gevinst ved blot at tage nogle få timers arbejde om ugen.
Hvis et ægtepar med børn har 5 timers arbejde om ugen hver, vil parret ofte, afhængig af boligstøttens størrelse, kunne få en gevinst efter skat på 1.000 kr. pr. måned og ofte mere.
Forligspartierne var godt klar over, at en sådan kur ikke ville virke fra den ene dag til den anden.
Så nemt var det trods alt ikke at få arbejde dengang.
Det er fortsat regeringens politik, at det altid skal kunne betale sig at arbejde, og her vil jeg så inddrage kulegravningsrapporten, som netop viser, at kontanthjælpsloftet indebærer, at de fleste har en økonomisk gevinst ved at arbejde.
Det fremgår, at effekterne af loftet umiddelbart er svære at måle, men undersøgelsens resultater tyder på, at flere kommer i beskæftigelse omkring det tidspunkt, hvor kontanthjælpsloftet får virkning.
Men kulegravningen viser også, at loftet ikke altid er en tilstrækkelig betingelse for at få flere i arbejde.
Det har åbnet mine øjne for, at vi må sætte mere fokus på de andre barrierer for, at kontanthjælpsmodtagere kan komme i arbejde: misbrugsproblemer, ringe kvalifikationer, alt for ringe danskkundskaber for indvandrere og kvaliteten i indsatsen i øvrigt.
Ikke at det er noget nyt.
Regeringen lancerede allerede i 2002 initiativet »Det fælles ansvar« rettet mod de mest udsatte med henblik på at hjælpe dem til en meningsfuld tilværelse og styrke deres muligheder for at indgå i og bidrage til samfundets fællesskab.
Dette er fulgt op af »Det fælles ansvar II« fra 2006, som er en handlingsplan, der har til formål at styrke de udsattes sociale netværk, give dem mere struktur i deres hverdag og mulighed for at indgå i nye sociale fællesskaber.
Det er en nyordning, hvor det offentlige kommer de udsatte i møde, hvor de er og lever.
Der er afsat 620 mio. kr. til dette formål.
Nogle af de udsatte kan komme til at klare sig selv, hvis de får en hjælpende hånd.
Den skal vi give dem.
Det nye er, at vi vil møde samfundets svage der, hvor de er.
Nogle vil med den rette støtte kunne træde ind på arbejdsmarkedet på normale vilkår, andre vil kunne bestride et arbejde som støttet beskæftigelse.
Målet er ikke nødvendigvis fuldtidsbeskæftigelse fra dag et, men det er regeringens opfattelse, at en lille tilknytning til arbejdsmarkedet er bedre end slet ingen.
På mit eget lovområde har vi investeret næsten lige så mange penge, altså
godt og vel en halv milliard kroner,
til kommunernes indsats for de svageste grupper i kampagnen »Ny chance til alle«, og i velfærdsaftalen forpligtes kommunerne til systematisk at tage fat i de kontanthjælpsmodtagere, der har fået støtte i lang tid.
Noget kunne tyde på, at de regelsæt, der danner grundlag for sagsbehandlingen i jobcentrene, er blevet ret komplicerede.
Derfor har jeg tilkendegivet, at regeringen i starten af det nye år tager fat på at få luget ud i mere eller mindre overflødige regler og procedurer.
Det vil vi gøre sammen med medarbejderne i de nye jobcentre.
Målet er at frigøre ressourcer, så der bliver mere tid til at hjælpe de mennesker, det hele handler om.
Jeg har således store forventninger til, at de nye jobcentre vil bringe mere effektivitet, mere ensartethed og mere gennemsigtighed ind i jobindsatsen, for med dem tager vi det bedste fra AF og det bedste fra kommunerne og lægger det under samme tag.
Vi høster frugterne af at blande AF’s erfaring med at få ledige i job med kommunernes erfaring med at tage hånd om mennesker på kanten af arbejdsmarkedet.
Når jeg ser sådan en forespørgsel som F 19, kan jeg ikke lade være at nævne forskellen på det menneskesyn, som forslaget er udtryk for, og det menneskesyn, regeringen har.
Det, at nogle mennesker er på kontanthjælp i mange år, får øjensynlig nogle til at mene, at de må have så store problemer, at det nok er bedst at lade dem være.
De kan vel lige så godt komme på førtidspension eller en anden permanent ordning.
Regeringen har svært ved at forstå den holdning, også set i lyset af, hvad de samme partier har givet udtryk for tidligere.
Nogle husker, at De Radikale i forbindelse med førtidspensionsforhandlingerne udtalte, at det er en menneskeret ikke at blive opgivet.
Jeg ved ikke, om det passer, for jeg deltog ikke i disse forhandlinger, men må i alt fald konstatere, at det mener De Radikale efter alt at dømme ikke i dag.
Jeg tror, at når mange har svært ved at komme ud af kontanthjælpen, er det netop en konsekvens af, at kommunerne hidtil har koncentreret indsatsen om de stærke ledige.
Det er det, der som nævnt nu er lavet om på.
Kommunerne skal løbende give tilbud til alle kontanthjælpsmodtagere, også til dem, der har været meget længe på kontanthjælp.
Det handler i sidste ende om menneskesyn.
Regeringen vil ikke være med til at opgive mennesker, alle skal have en chance for et liv med arbejde.
Når vi så oven i købet ved, at mennesker, som har været på kontanthjælp i adskillige år, kan komme i arbejde, skal de ikke sendes på en permanent passiv forsørgelsesordning.
Oppositionen mente straks, at den var vand på deres mølle, måske fordi aviserne ikke havde plads til vismændenes definition af begrebet fattigdom, hvorfor oppositionen nu kunne betragte dette værdiladede begreb som et gængs økonomudtryk.
Men rapporten er faktisk, og det være sagt i al beskedenhed, en ros til regeringens politik.
Det kan kun opfattes som opbakning til regeringens aktive beskæftigelsespolitik, hvor det at få et arbejde er et vigtigt redskab til at undgå fattigdom.
Regeringen har gennem det seneste år tvunget kommunerne til løbende at tage fat i at hjælpe de svageste kontanthjælpsmodtagere.
Vi har stillet redskaber til rådighed, som hjælper de langtidsledige til et job, heriblandt et forhøjet løntilskud, som vismændene så varmt anbefaler.
Med vismændene bag mig vil jeg tillade mig at sige noget, som jeg har sagt før, nemlig at det altid skal kunne betale sig at arbejde.
Derfor er det vigtigt, at reglerne er indrettet sådan, at der er en gevinst ved beskæftigelse, når man sammenligner med familiens alternativ: de samlede offentlige overførselsindkomster.
Det er baggrunden for, at regeringen i sin tid indførte kontanthjælpsloftet.
Forhandling