runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Lars Løkke Rasmussen (V), 2010-01-13:
Strategien – og det var også den, der blev rullet frem, da vi startede i plenarsalen – var i virkeligheden over for plenarforsamlingen ganske kort at referere til det forløb, der havde været i den kreds af lande, der havde formuleret aftalen, at henlede alles opmærksomhed på det og ved en afbrydelse af mødet at skabe det rum, der gjorde, at man i de respektive grupper i FN kunne drøfte eventuelle spørgsmål, der var opstået i lyset af aftalen, igennem.
Som jeg har nævnt i et par omgange, var den aftale, der blev flyttet ned i plenarsalen, så bredt forankret, at der var repræsentation fra alle grupper, og derfor måtte både jeg og dem, jeg havde indgået aftalen med, jo have en formodning om, at man med en så repræsentativt sammensat politisk gruppe, der havde formuleret den tekst, ved regionale møder ville kunne vinde tilslutning til, at man så også på et næstfølgende møde i plenarsalen fik en vedtagelse.
Anne Grete Holmsgaard (SF), 2010-01-13:
Statsministerens hovedfortælling om, hvorfor Københavnsaftalen faldt på gulvet, synes at være, at der var fem lande, der blokerede.
Nu er det svært at forestille sig, at man ikke skulle have været klar over, at der var nogle, der var utilfredse på forhånd, så jeg vil gerne spørge: Hvad var strategien for at få sikret, at de fem lande kunne acceptere aftalen?
Hvordan fik man inddraget dem forud for det natlige møde?
Jeg vil sige, at så stor en overraskelse var det altså ikke for alle.
Jeg talte forud for forløbet med en meget erfaren diplomat, der sagde: Det her går galt.
Men mit spørgsmål gik sådan set på, hvad det var for nogle overvejelser, man havde foretaget fra COP-værtens side.
Ville det have været en klogere og bedre taktik at lade en anden sidde i formandsstolen under det afsluttende og så have statsministeren i baghånden til at rykke ind, altså have et tungere kort at spille?
Når jeg spørger om det, er det, fordi der er mange krinkelkroge i FN-systemet, og det kunne måske have været en god idé eller i hvert tilfælde en overvejelse værd at sige, at man tog en på et lavere niveau til at køre det her forløb.
Jeg spørger simpelt hen: Overvejede man det, eller overvejede man det ikke?
Så det er næsten sådan et ja/nejspørgsmål.
Lars Løkke Rasmussen (V), 2010-01-13:
Jo, jo, og det er et spændende spørgsmål, og der kan være mange overvejelser, og hvad kunne man have gjort anderledes.
Men det er jo at tale sig et forkert sted hen, for det, der sådan set grundlæggende er problemstillingen, er spørgsmålet om, hvor de politiske viljer er, og hvor de politiske viljer ikke er.
Og jeg må sige, at sådan som jeg selv har oplevet det forløb – og jeg glæder mig utrolig meget til den forespørgselsdebat, vi skal have, hvor vi samlet kan drøfte både strategier og resultater og den videre proces – må jeg helt ærligt sige, at det altså ikke var spørgsmålet om stil, der var udslagsgivende i forhold til, hvilke resultater vi opnåede, og hvilke resultater vi ikke opnåede.
At tro det, tror jeg er både at over- og undervurdere vores egen position, inklusive min egen.
Jeg tror, at man må gribe det her meget mere analytisk an og se på, hvor magtstrukturerne er, hvor interessekonflikterne er, hvor der er interesse i at bygge bro, og hvor der ikke er interesse i at bygge bro.
Jeg tror, det er lidt naivt, hvis man forestiller sig, at man med et mere trænet sprog ville have fået en mere positiv refleksion hos nogle ganske få delegerede i salen, som jeg i min almindelige opøvelse af diplomati så vil afstå fra at fremkalde vil navn.
Men at forestille sig, at nogle ganske, ganske få skulle have sagt: Jamen så vedtager vi det her, fordi der bliver talt til os i et pænt sprog eller et trænet sprog – tror jeg er lidt naivt.
Mette Gjerskov (S), 2010-01-13:
Jeg må jo konstatere, at statsministeren åbenbart ikke engang selv ved, hvor han var henne på det tidspunkt, da beslutningen blev truffet i Bella Centeret.
Jeg kan godt forstå, at statsministeren var træt den formiddag.
Det var jeg også.
Og det tror jeg faktisk at alle de hundredvis af mennesker, der sad i salen, også var.
Forskellen var bare, at de andre blev i salen, vi andre blev i salen, men det gjorde statsministeren ikke.
Så er sandheden ikke den, at statsministeren rent faktisk kastede håndklædet i ringen?
Lars Løkke Rasmussen (V), 2010-01-13:
Næh, det er ikke sandheden.
Og jeg ved ikke, hvor træt spørgeren har været, og hvor spørgeren har opholdt sig i de forudgående 3 døgn og sådan noget – og jeg vil egentlig heller ikke efterforske det, for jeg respekterer jo fuldstændig spørgerens personlige gøren og laden.
Jeg ved, hvorfor jeg selv var træt, og det var jeg, fordi vi sådan set havde gennemført det, som jo, hvis alting havde været optimalt, ikke havde været nødvendigt at gennemføre, nemlig et rimelig anderledes, lidt historisk politisk broarbejde eller udvalgsmøde, hvor nogle af aktørerne altså var den amerikanske præsident, den tyske kansler, den sydafrikanske præsident og en stribe andre politikere, som formentlig er uvant med at arbejde på den måde.
De var så i øvrigt også alle sammen rejst hjem, da jeg gik ned i plenarsalen.
Jeg har forklaret, hvad der skete og baggrunden for det, og så må spørgeren jo gøre sig sine egne tanker.
Dem kan jeg alligevel ikke tage fra hende.
Mette Gjerskov (S), 2010-01-13:
Hvad mener statsministeren om det dårlige forhold, Danmark fik til en række lande under klimatopmødet – lande, som udtrykte forskellige grader af mistillid til statsministeren som formand for COP 15 - og hvad agter han at gøre for at reparere på det?
Det er også et spørgsmål, der drejer sig om klimatopmødet.
Spørgsmålet lyder: Hvad mener statsministeren om det dårlige forhold, Danmark fik til en række lande under klimatopmødet – lande, som udtrykte forskellige grader af mistillid til statsministeren som formand for COP15 – og hvad agter han at gøre for at reparere på det?
Lars Løkke Rasmussen (V), 2010-01-13:
Tak for det.
Jamen det er da klart, at Danmarks rolle som vært for COP15 har været i fokus både under og efter konferencen – det er nu engang en del af det multilaterale forhandlingsspil.
Landene har forskellige interesser i klimadagsordenen, og det kom jo klart til udtryk i København.
Det er dog på ingen måde det samme, som at Danmarks forhold til disse lande er blevet dårligere.
Mette Gjerskov (S), 2010-01-13:
Jeg vil lige tillade mig at spørge lidt mere ind til noget af det, statsministeren sagde lige før, for statsministeren sagde, at de andre lande var uvante med arbejdet og arbejdsformen i Bella Centeret.
Så undrer det mig jo, når statsministeren siger det og jeg samtidig må konstatere, at statsministeren selv sagde i plenarsalen, at han ikke kendte reglerne.
Hvad er statsministerens kommentar til det?
Lars Løkke Rasmussen (V), 2010-01-13:
Jamen jeg tror, jeg vil opgive at svare og så nøjes med at svare på de spørgsmål, jeg bliver stillet.
For det, jeg siger, gør alligevel ikke noget som helst indtryk, for der plukkes i det, og der lyttes med et meget, meget skævt øre.
Jeg har ikke sagt, at landene var uvante med den måde, der arbejdes på i Bella Centret, overhovedet ikke.
det var det, jeg sagde.
Så jeg har ikke noget yderligere at tilføje.
Mette Gjerskov (S), 2010-01-13:
Men det ændrer jo ikke ved, at statsministeren under mødet i plenarsalen selv sagde, at han ikke kendte reglerne; han sagde faktisk, at han ikke kendte »jeres regler«, altså FN's regler.
Og jeg vil da gerne bede statsministeren om så at kommentere det, hvis det åbenbart er noget med arbejdsformerne, der har været et problem.
Lars Løkke Rasmussen (V), 2010-01-13:
Jo, men så må jeg henvise til, at der stilles et spørgsmål om det.
For jeg blev stillet et spørgsmål, der hedder: »Hvad mener statsministeren om det dårlige forhold, Danmark fik til en række lande under klimatopmødet – lande, som udtrykte forskellige grader af mistillid til statsministeren som formand for COP 15 – og hvad agter han at gøre for at reparere på det?«
Svaret på det spørgsmål har jeg givet, nemlig at det er klart, at der var interessemodsætninger op til COP, under COP, efter COP.
At det skulle have efterladt Danmark i en situation, hvor vi har fået et dårligere forhold til nogle lande, er et billede, jeg ikke kan genkende; det er et billede, der ikke er belæg for at mane frem.
Hvis man er interesseret i sagen – hvis man er interesseret i sagen – må vi jo snakke om den, og jeg tror stadig væk, at den bedste måde at gøre det på nok er i en mere samlet debat, som vi så også får.
Vi har jo oven på det resultat, der blev opnået i København, taget skridt til at sørge for, at det nu får den bedst mulige fremtid.
Det er baggrunden for, at jeg selv sammen med FN's generalsekretær har skrevet til de lande, der konkret deltog i arbejdet med at formulere Copenhagen Accord, med en anbefaling om, en opfordring til, at de genbekræfter deres opbakning til den aftale.
Tilsvarende har vi via almindelige diplomatiske kanaler i forhold til verdens øvrige lande opfordret til, at man tilslutter sig Copenhagen Accord med de frister, der også ligger i aftalens anneks, med udgangen af januar.
Det er det, vi bruger vores energi på nu.
Vi er i dialog med FN, vi er i dialog med Mexico om, hvordan vi har en samlet rollefordeling og opgavefordeling, der gør, at vi processer den her sag bedst muligt.
Det tror jeg i hvert fald, og jeg svarer selvfølgelig på de spørgsmål, jeg får hen ad vejen om forskellige momenter i København, men ellers vil jeg jo selv koncentrere mig om den her fremadrettede opgave.
Jeg vil ikke kritisere fru Margrethe Vestager for denne proceduremæssige fejl, for jeg fornemmer jo de reelle politiske intentioner inde bagved, og det er jo nok dem, der i sidste ende afgør tingene og udfaldet af tingene, snarere end det proceduremæssige.
Hvad angår spørgsmålet, kan jeg svare, at vi står fuldt bag EU's position om, at EU i 2020 skal reducere med 20 pct. under alle omstændigheder og 30 pct., hvis andre udviklede lande påtager sig sammenlignelige forpligtelser og også udviklingslandene gør en indsats; det er jo EU's position.
Hvorvidt EU nu i lyset af Københavnsaftalen skal gå videre end de 20 pct., vil blive drøftet i EU-kredsen i den kommende tid – i lyset af andre landes indmeldinger til Københavnsaftalen.
Det siger sig selv, at Danmark fortsat vil være blandt de lande, der arbejder for en ambitiøs EU-linje.
Angående det langsigtede mål støtter Danmark ligeledes EU's målsætning om, at de globale udledninger skal reduceres med 50 pct. i 2050, og at de industrialiserede lande skal reducere deres udledninger med mindst 80 pct. i 2050.
Margrethe Vestager (RV), 2010-01-13:
Når jeg tager fat i det her, er det jo, fordi diskussionen om, hvad der var op og ned på COP15, givetvis vil fortsætte.
Statsministeren siger i et tidligere svar, at det er vigtigt at gribe fat i det, der trods alt blev opnået.
Det, der trods alt blev opnået, var en meget kort frist, nemlig den 31. januar, for at melde ind: Hvad vil vi så?
Hvad vil vi forpligte os på i 2020 og med hvilket basisår?
Jeg vil medgive, at der godt nok skal meget optimisme til at glæde sig over det, men fremme i skoene må vi jo også vise, hvilken vej det går.
Jeg håber ikke, at jeg skal forstå statsministeren sådan, at Danmark aldrig har højere ambitioner end EU, for det er jo her, det er meget oplagt for Danmark at lægge sig i selen og sige: Vi vil sådan set det, der skal til, for at vi i 2020 kan være et forbillede, og også for at vi kan udfordre vores erhvervsliv til at levere nogle af de løsninger, der bliver et gigantisk globalt marked for – også sådan, at vi frem til 2050 kan få en udvikling, der sikrer, at vores energi eller vores samlede energiforbrug målt op kan siges at være uafhængig af energi produceret på kul, olie og gas – sådan at vi får et samfund, der fungerer på en anden måde.
Derfor synes jeg, det er lidt ærgerligt, hvis statsministeren siger: Jeg skal ikke andet og mere end bare at forholde mig til den EU-vedtagelse, der allerede ligger et godt stykke tid tilbage.
Pernille Frahm (SF), 2010-01-13:
Nu skal man jo efter min opfattelse forsøge at tale sig ind på hinanden og ikke fra hinanden.
Men jeg synes alligevel lige, jeg vil tage fat i en lille ting, ministeren sagde, nemlig at den her vejledning skal være så generel, at den gælder alle områder.
Så mener jeg, at vi meget nemt risikerer at havne i den suppedas, vi er i nu, hvor store virksomheder, der gerne vil gå foran, kan være i stand til det, fordi de har manpower, om jeg så må sige, til at komme rundt og få undersøgt ting til bunds, mens mindre virksomheder, som måske vil leve op til præcis de samme ting eller måske i virkeligheden gå videre, har meget ringe muligheder for at gøre det, fordi de ikke har ressourcerne til det.
Derfor har de jo brug for mere end nogle generelle, overordnede stykker papir.
Gør man sig også de overvejelser om de små virksomheders muligheder?
Lene Espersen (KF), 2010-01-13:
Jeg vil sige til fru Pernille Frahm, at grunden til, at jeg understregede generel karakter, ikke var for at sige, at vi nu bare laver nogle overordnede principper; det var sådan set for at sige, at jeg tror, der er mange virksomheder, der ud over at ville have vejledning om at undgå at investere i klyngevåben også gerne vil have en vejledning, der handler om mere generelle spørgsmål vedrørende ansvarlige investeringer.
Så det var i den kontekst, at det generelle skulle forstås – altså, at vi skal gå videre og hjælpe virksomhederne til at forstå, at ansvarlige investeringer er vejen frem.
Og vi har jo tænkt os i det arbejde, der pågår her i foråret, at inddrage FN's egen organisation i det, fordi de har udarbejdet principper for ansvarlige investeringer, og de så kan være med til, om man så må sige, at definere, hvad det er for ting, der skal lægges vægt på.
Rådet for Samfundsansvar skal hjælpe med at komme med flere anbefalinger til danske virksomheder og investorer.
Derudover kan man sige, at der allerede, bl.a. qua den debat, DanWatch har skabt, har vist sig at være en bølge i den rigtige retning.
Hvis vi ser på det, som tallene er lige nu, viser de etiske investeringer, der er fra forsikring og pension, faktisk, at 79 pct. af pensionsinstitutterne har retningslinjer for ansvarlige investeringer.
Og tilslutningen til FN's principper for ansvarlige investeringer er meget kraftig; antallet af investorer, der har tilsluttet sig, er steget fra 4 til 21 på godt 20 måneder.
Det synes jeg faktisk er ganske udmærket.
Så det går i den rigtige retning, men jeg tror, ligesom fru Pernille Frahm, at det, der mangler nu, er de små og mellemstore virksomheder – og at få de sidste store med – og det tror jeg vi bl.a. gør ved at få lavet en god vejledning.
Pernille Frahm (SF), 2010-01-13:
Først vil jeg sige, at ministeren ikke må glemme bankerne.
Nu er det pensionskasser og investeringsfonde og sådan noget, der bliver talt om, men vi har altså den situation, at vores største banker tilsammen har – jeg tror, det er – 2,9 mia. kr. i investeringer ikke i klyngevåben, men i alle mulige andre ting, som vi jo godt ved de burde holde deres fingre væk fra og deres investeringer ude af.
Bankerne bør også nævnes i den her sammenhæng som nogle, der bør omfattes af de her regler og bør gøres opmærksom på dem.
Jeg forstår, at det er her i foråret, man går i gang med de her ting, og at der skal komme noget mere på banen.
Jeg har tænkt mig at vende tilbage til den her sag med ikke alt for lange mellemrum, for hver eneste måned der går, hvor vi ikke gør noget ved det, fortsætter vi jo ad den gale vej, og det haster faktisk lidt.
Så jeg vil vende tilbage.
Hvornår kan jeg vende tilbage?
Irland, Belgien og Holland har udarbejdet lovgivning om forbud mod investeringer i klyngebomber - vil ministeren tage initiativ til lignende lovgivning fra dansk side?
Spørgsmålet lyder sådan her: Irland, Belgien og Holland har udarbejdet lovgivning om forbud mod investeringer i klyngebomber – vil ministeren tage initiativ til lignende lovgivning fra dansk side?
Lene Espersen (KF), 2010-01-13:
Jeg vil starte med at sige, at regeringen deler bekymringen over den fortsatte produktion og brug af klyngevåben i verden.
Derfor er vi også tilfredse med, at Folketinget den 17. december sidste år godkendte undertegnelsen af Oslokonventionen.
Spørgsmålet går så på, hvorvidt regeringen vil tage initiativ til en lovgivning om investeringer i klyngevåben på linje med Belgien, Holland og Irland.
Her vil jeg godt gøre opmærksom på, at der i de tre lande er tale om tre forskellige situationer.
Belgien er det eneste af de nævnte lande, der har et direkte forbud, som også gælder private investorer.
I Irland gælder forbuddet kun for investeringer af offentlige midler, og i Holland er der endnu ikke vedtaget noget forbud.
Allerede med Oslokonventionens ikrafttræden vil det under visse nærmere omstændigheder være forbudt for den danske stat at investere i virksomheder, der producerer eller handler med klyngeammunition.
I forhold til et forbud rettet mod private investorer mener jeg ikke, at det bør laves.
Det er der flere grunde til.
For det første, som jeg også var inde på ved en tidligere besvarelse, er det faktisk sådan, at de fleste danske investorer allerede gør rigtig meget på området.
79 pct. af pensionsinstitutterne har retningslinjer for ansvarlige investeringer, og det er faktisk en stigning fra året før, hvor tallet var 66, så det går med en rimelig høj hastighed i den rigtige retning.
Konkret angående investeringer i klyngevåben viser en ny undersøgelse fra DanWatch, at blandt Danmarks 20 største pensions- og investeringsselskaber har kun et af disse aktier i producenter af klyngevåben.
De fleste har altså allerede på helt frivillig basis valgt at sige, at de vil udvise samfundsansvar.
For det andet, og det synes jeg også er et væsentligt argument, har jeg den opfattelse, at et investeringsforbud ikke vil bidrage til at bekæmpe produktionen af klyngevåben.
Et forbud vil nemlig forhindre investorerne i at anvende deres mest effektive våben i bekæmpelsen af klyngevåben, nemlig muligheden for at stille krav til de virksomheder, de investerer i gennem aktivt ejerskab.
De FN-principper, der er omkring ansvarlige investeringer, handler netop om at sige til investorerne, at de skal stille krav til virksomhederne frem for at trække deres investeringer ud.
Det kan være om børnearbejde, men det kan også være om, hvad det er for en type våbenproduktionen, man har.
Det er det, der kaldes aktivt ejerskab.
Jeg synes derfor, at det, vi skal gøre, er at opfordre virksomhederne til at udøve aktivt ejerskab gennem deres investeringer frem for at forbyde dem at investere i dem, og så skal vi sørge for, at de har en vejledning, så de kan smutte uden om de steder, hvor de i hvert fald slet ikke skal sætte deres penge.
Pernille Frahm (SF), 2010-01-13:
Jeg har hørt det der om den aktive investeringspolitik og det aktive medejerskab.
Jeg vil sige, at det altså er et tveægget sværd, og jeg vil meget opfordre til, at man passer på med at lægge alle sine forventninger og hele sin indsats omkring det i den type indsats, for det er ikke i sidste ende den måde, det kommer til at virke effektivt på.
Det er i hvert fald min opfattelse.
Den slags får først effektivitet, hvis der er en trussel nedenunder, der hedder: eller vi fjerner vores penge.
Den trussel er jo lige så tydelig, hvis man ved, at der ikke kommer nogen penge, altså, der er ingen investering, medmindre man opfører sig ordentligt.
Jeg synes jo det sidste.
Når jeg nævner det her med lovgivning, er det, fordi vi har diskuteret i spørgsmål og svar og i de debatter, som vi har haft om det her, hvorvidt der overhovedet fandtes muligheder for at lave den slags forbud.
Nu har jeg jo så researchet og nævner tre steder her i spørgsmålet.
Der er faktisk også et lille land som Luxembourg, der har lavet en meget, meget skrap lovgivning på det her område, hvor der er totalforbud for personer, virksomheder, individer og sammenslutninger, og jeg ved snart ikke hvad, mod at investere.
Det, man så kan diskutere, er, hvilken rolle ordet bevidst spiller i det her, men i hvert fald er det sådan, at det er fængselsstraf, man taler om, hvis virksomheder bryder den her lov.
Det er jo en ret anderledes måde at tackle det på.
Derfor vil jeg alligevel gerne appellere til, at ministeren måske også tager jernnæven ud af fløjlshandsken en gang imellem i forhold til de her sager, for det viser sig, at det er det, der rykker.
Lene Espersen (KF), 2010-01-13:
Jeg vil sige til fru Pernille Frahm, at jeg også er glad for, at vi kan have en nuanceret debat om det, for jeg hører også fru Pernille Frahm sige, at noget af det, der er det vanskelige, sådan set er, at der er ting, man kommer til at gøre ubevidst, som gør, at man faktisk investerer i noget, man egentlig ikke ville investere i, men hvor man bare ikke kan overskue det, fordi virksomheden er bygget op på en sådan måde, at der reelt ikke er gennemsigtighed.
Det er en af grundene til, at jeg tror på, at en hvilken som helst form for sortlistning altid vil være et værktøj, der en lille smule bliver et sløvt våben, fordi man hele tiden vil kunne lave nye selskabskonstruktioner og på en eller anden måde forsøge at gebærde sig ud af det.
Jeg synes sådan set også, at erfaringerne fra Belgien, hvor man stadig væk nu 2 år efter overhovedet ikke er kommet ud af stedet, er et eksempel på, at det er en vanskelig vej at gå, hvis man tror, at det er det alene, der bekæmper det.
Derfor tror jeg, at det er en kombination af at lave vejledninger og selvfølgelig også, som fru Pernille Frahm siger, at lægge et vist pres på virksomhederne for at påtage sig den ansvarlige og etiske holdning til deres investeringer fremover.
Der tror jeg faktisk, at den ændring, vi lavede i årsregnskabsloven sidste år, så virksomhederne nu skal redegøre for deres samfundsansvar i deres årsregnskab, er noget af det, der gør, at der kommer offentlighed om, hvorvidt det er en problemstilling, de tager alvorligt eller ej, og det er i hvert fald det første, der skal ske, for at vi kan få de sidste presset med på den gode dagsorden.
Pernille Frahm (SF), 2010-01-13:
Nu er lovgivningen jo meget variabel, og på nogle områder betyder det her med fortsæt vældig meget, og andre steder er det, om man gør noget forsætligt, et meget bredt begreb, så næsten hvad som helst kan være forsætligt.
F.eks. er terrorlovgivningen jo meget åben over for, at næsten hvad som helst kan være et forsæt.
Hvis det er det, vi diskuterer, så er vi jo igen tilbage ved den vejledende liste.
Og så vil jeg bare sige, at ministeren jo er supersuperheldig, for i det her land har vi nogle fantastisk dygtige ngo'er, som arbejder løbende med området, og udarbejdelsen af sådan en liste er jo ikke noget, man gør en gang for alle.
Det er jo ikke noget, vi f.eks. skal sidde her og vedtage i Folketingssalen.
Det er jo netop en vejledende liste, som ministeriet sørger for bliver udarbejdet, men hvor man selvfølgelig løbende er nødt til at justere, og det kan man jo gøre ved at bruge de her ngo'er, der arbejder med det: Folkekirkens Nødhjælp, Dansk Røde Kors, Danwatch osv. osv. Spørgsmålet er bare, om ministeren vil gå ind og bruge de her folk aktivt, også være aktiv i forhold til at sikre, at de har ressourcer, og – jeg ved godt, at vi slet ikke må sige sådan noget i det her Folketing og til den her regering, men nu gør jeg det alligevel – at de har penge til at udføre det stykke arbejde, der er samfundsgavnligt og vigtigt.