Ellen Trane Nørby (V), 2013-02-21:
I Venstre bakker vi fuldt og helhjertet op om rigsfællesskabet, og vi står fuldt ud bag den selvstyrelov, som blev til under VK-regeringens ledelse i 2009.
I 2003 lagde Ittileqaftalen rammen for, at Danmark altid inddrager Grønland i udenrigs- og sikkerhedspolitiske anliggender, der vedrører Grønland.
I 2008 skabte Illulissaterklæringen nye forpligtelser for de fem arktiske kyststaters politik i Arktis.
Og i 2011 blev den første Arktisstrategi til efter års udviklingssamarbejde og dialog mellem Grønland, Færøerne og Danmark.
I sin tale den 21. juni 2009 i anledning af Grønlands selvstyre sagde landsstyreformand Kuupik Kleist: Vi har opnået selvstyre ved samtale, gensidig forståelse og gensidig respekt.
Det, vi har opnået i dag, er frugten af vort arbejde og fælles løft.
Vi har opnået selvstyre, fordi vi har forståelse for hinanden, fordi vi kan hjælpes ad, og fordi vi kan samarbejde.
Og det samarbejde, den gensidige forståelse og gensidige respekt skal fortsat kendetegne rigsfællesskabet og samarbejdet mellem Grønland og Danmark.
Derfor skal ingen – hverken statsministeren, socialdemokrater, folkesocialister eller andre – gøre det illegitimt at diskutere rigsfællesskabet og de muligheder og udfordringer, som knytter sig til, at vi i fællesskab betræder fremtiden og sætter spor i den nyfaldne sne, som Kuupik Kleist billedligt talte om, da Grønland fik selvstyre.
Skal det næsten 300-årige rigsfællesskab bestå, skal vi åbent, fordomsfrit og ærligt kunne diskutere både vores bekymringer og vores visioner, så vi kan sikre, at vi i fællesskab står stærkere sammen, end vi gør hver for sig.
Med selvstyreloven fulgte ansvar for såvel Grønland som Danmark.
For en række politikområders vedkommende ligger ansvaret fortsat i Danmark, og derfor skal beslutninger selvfølgelig træffes på et oplyst grundlag, ligesom al anden lovgivning i Danmark bliver besluttet på et oplyst grundlag.
Hvad enten det drejer sig om udenrigs- og sikkerhedspolitik, internationale konventioner, hvor Danmark hæfter for hele rigsfællesskabet, arbejdstilsyn, udlændingelov og arbejdstilladelser til udenlandsk arbejdskraft i Grønland eller om eftersøgning og redning i de grønlandske farvande, så ligger opgaverne fortsat her i Danmark.
Og det er opgaver, som hænger uløseligt sammen med den kommende grønlandske minedrift og økonomiske udvikling.
Hvis Grønland beslutter sig for at udvinde uran, skal Danmark stå til ansvar for de udenrigs- og sikkerhedspolitiske konsekvenser.
Og selvfølgelig er der en udenrigs- og sikkerhedspolitisk dimension, når en stormagt som Kina investerer massivt i Grønlands undergrund.
Vi skal i Grønland og Danmark såvel som internt i rigsfællesskabet kunne tale om, hvordan vi i fællesskab vil håndtere den udvikling og forberede os på fremtiden.
Med et bloktilskud, der har været låst fast siden 2009 og med en fiskeindustri, der er hårdt udfordret, er mineindustrien et rigtig godt bud på vækst og fremgang i Grønland.
Men selvfølgelig skal vi kunne diskutere minedriften og dens konsekvenser for den unikke grønlandske kultur, natur og historie.
Når en række danske partier, fagforeninger, erhvervsliv og pensionsfonde har peget på mulighederne i at etablere et grønlandsk-dansk offentlig-privat partnerskab, så er det ikke for at begrænse Grønland, men derimod for at give det grønlandske samfund flere kort på hånden.
Et grønlandsk-dansk initiativ hverken skal eller kan hamle op med kinesernes hurtighed, men det vil hvile på grønlandske og danske værdier.
I sidste ende træffer Grønland valget, men så har vi i fællesskab skabt valgmuligheden.
Rigsfællesskabet er ikke en ny ting.
Det er heller ikke en ny ting, at verdens stormagter retter opmærksomheden mod Grønland.
Men rollefordelingen i rigsfællesskabet er helt ny.
Både Danmark og Grønland skal indtage nye roller, hvor vi hver for sig og sammen bidrager til fællesskabet.
Det kræver, at vi tager ånden bag selvstyreloven alvorligt og begynder en ligeværdig og respektfuld dialog om, hvordan vi i fællesskab forbereder os på fremtiden.
Kuupik Kleist rakte i slutningen af november en udstrakt hånd til Danmark.
I Venstre møder vi den udstrakte hånd med åbne arme.
Vi ønsker, at Danmark spiller med, og vi er uforstående over for, at regeringen totalt har afvist muligheden for et offentlig-privat samarbejde.
Et fællesskab bygger på engagement og gensidige forpligtigelser.
Vi i Venstre vil Grønland – spørgsmålet er egentlig, om regeringen også gør det.