Morten Østergaard (RV), 2009-11-03:
Det danske politi har travlt med mange ting, ikke mindst i disse tider, hvor bandekrigen raser.
Selv om der aldrig tidligere har været så mange politibetjente, synes der altså stadig væk at være flere og flere ting for politiet at tage sig af, og det siger sig selv, at de ikke kan være til stede på alle restaurationer på alle tider af døgnet.
Derfor er det jo også logisk, at man på en bestemt restaurant, hvor der er udstedt påbud mod at opholde sig, har kendskab til det, således at man kan sørge for, at den pågældende ikke overtræder påbuddet ved at skaffe sig adgang til, hvad det måtte være, diskotek, café eller restaurant.
Man kan sige, at udgangspunktet altså er, at sådan må det nødvendigvis være.
Så har man i lovforslaget – efter det udvalgsarbejde, der har været – gjort sig en række overvejelser om, hvordan man vil håndtere den tavshedspligt, der følger af et sådant påbud.
Det er så udtrykt – synes jeg måske – en kende vagt, hvordan man skal håndtere det.
Det siger sig selv, at det jo ikke giver mening, at det kun er bestyreren, der er bekendt med påbuddet.
Bestyreren kan heller ikke hele tiden i åbningstiden opholde sig på stedet.
Derfor er der nødt til også at være andre, der bliver bekendt med det: Dørmænd f.eks. De steder, hvor der så ikke er dørmænd, må det være almindeligt personale.
Men vi er relativt trygge ved – også på grund af det gode forarbejde i udvalget – at det her er håndteret på en også retssikkerhedsmæssig forsvarlig facon, om end noget upræcist beskrevet i lovforslaget. Men jeg vil gerne anmelde en anden og parallel diskussion, som vi ønsker at rejse i forbindelse med behandlingen af lovforslaget.
Den her diskussion om, hvordan man håndhæver, at folk, som har fået et påbud, fordi de har begået noget ulovligt eller opført sig utilbørligt – de har altså fået et påbud af politiet, har gjort noget ganske alvorligt og kan derfor ikke opholde sig på en restauration – synes jeg minder meget om den diskussion, vi i andre sammenhænge har haft om hooliganisme, som er stadig mere omsiggribende i det danske samfund.
Det er altså folk, som ikke er interesseret i fodbold, men interesseret i slåskamp, og som dukker op på fodboldstadioner rundtomkring i landet og skaber utryghed for andre, ikke i nattelivet, men i de helt almindelige dagtimer, når der dyrkes idræt i forbindelse med f.eks. superligakampe.
Der er spørgsmålet, om ikke det her var en anledning til at kigge på – synes jeg – det relativt ineffektive hooliganregister, der er blevet lavet, kigge på, om ikke det, der i virkeligheden var brug for, måske var et system, der svarede til det her, og man altså kiggede på, om ikke de her bestemmelser i restaurationsloven tilsvarende kunne overføres, således at også de folk underlægges de samme vilkår, som vi ser her, altså dem, der laver alvorlig ballade på fodboldstadioner, og som jo i dag oftest slipper bare med en beskeden bøde for at forstyrre den offentlige orden og dermed kan møde op igen næste weekend, hvis de synes, det er værd at betale 500 kr. eller 1.000 kr. for at fremprovokere slagsmål på fodboldstadioner.
Det vil vi gerne tage op i udkanten af drøftelsen af det her lovforslag, fordi vi sådan set synes, at den ordning, der er fundet her – hvis den er forsvarlig i restaurationer – også burde være forsvarlig på fodboldstadioner og dermed kunne være med til at skabe tryghed andre steder end lige præcis i nattelivet.
Med de ord kan vi støtte lovforslaget og glæder os til udvalgsbehandlingen.