Benedikte Kiær (KF), 2010-03-02:
Tak for det.
Forslagsstillerne ønsker med beslutningsforslaget at forebygge, at børnefamilier sættes på gaden, og sikre, at der findes en varig og billigere bolig til de børnefamilier, der alligevel bliver sat ud af deres bolig.
Forslaget indeholder fem konkrete tiltag til at gennemføre denne indsats.
Der har igennem de senere år været en stigning i antallet af lejere, der sættes ud af boligen, fordi huslejen ikke er betalt.
Derfor har der været en del fokus på problemstillingen.
Jeg er helt enig i, at udsættelse af lejere, her især børnefamilier, er en problemstilling, som skal tages alvorligt, og jeg vil naturligvis ligesom mine forgængere arbejde for at vende udviklingen på området.
Sidste forår gennemførte et enigt Folketing en indsats for at nedbringe antallet af udsættelser af lejere.
Indsatsen trådte i kraft den 1. juni 2009.
Den har således kun virket i forholdsvis kort tid.
Siden de nye regler trådte i kraft, har vi kunnet se, at den økonomiske krise har ramt såvel andelshavere, ejere som lejere hårdt.
Regeringen har derfor taget bredere initiativer til at afbøde virkningerne af krisen.
Der er taget initiativer til at fremme arbejdsudbuddet, bl.a. gennem renoveringspuljen og skattereformen, ligesom der er sket en stimulering af det private forbrug både i kraft af gennemførte skattelettelser på arbejde og ved frigivelse af opsparede SP-midler.
Udsættelse af lejere er en yderst kompleks problemstilling, og der kan i mange tilfælde ikke peges på en enkeltstående årsag til en udsættelse.
En udsættelse beror således som regel på et sammenfald af flere uheldige faktorer.
Derfor skal vi ikke hovedkulds kaste os ud i nye initiativer, som ingen af os kender behovet for.
Lad os i stedet tænke os om og få tilvejebragt den nødvendige viden om årsagerne til udsættelserne.
Det er jo derfor, vi har aftalt, at der inden udgangen af i år skal igangsættes en forskningsmæssig undersøgelse.
Hovedformålet med undersøgelsen er at få en vurdering af effekten af den gennemførte indsats mod udsættelse af lejere.
I den forbindelse vil det også være muligt at få undersøgt andre spørgsmål.
Mens vi venter på undersøgelsen, kan vi sagtens overveje nogle nye ideer til nye tiltag.
Jeg har derfor med interesse læst Socialdemokraternes forslag til at forebygge udsættelser af lejere, men jeg må tilstå, at det næppe er her, vi finder løsninger på problemet.
Tag f.eks. forslaget om, at kommunen skal tilbyde familier, der sættes ud af deres boliger, en billigere og varig bolig.
Ud over de helt praktiske spørgsmål, en sådan ordning vil indebære, er det min klare holdning og regeringens klare holdning, at det at finde en bolig som udgangspunkt er den enkeltes eget ansvar.
Der kan selvfølgelig være situationer, hvor borgeren får brug for hjælp, men jeg foretrækker, at der ydes den fornødne hjælp til at fastholde boligen frem for at søge løsninger, som forudsætter, at den udsættelsestruede familie først skal udsættes for en traumatiserende fogedforretning og flytning.
Med den indsats, som regeringen gennemførte sidste år, sikrede vi bl.a., at udsættelsestruede husstande får tilbud om kontakt til kommunen.
Sammen med den udsættelsestruede familie skal kommunerne med den vifte af redskaber, som de rent faktisk har til rådighed, forsøge at finde den rigtige løsning for familien.
I forvejen havde kommunerne pligt til at foretage den såkaldte helhedsvurdering, når en børnefamilie blev udsat af boligen.
Med den seneste lovændring fremrykkes tidspunktet for kommunernes vurdering af børnefamiliers behov for hjælp.
Derved er mulighederne for at afværge en udsættelse forbedret, og der er bedre muligheder for at forebygge yderligere sociale problemer.
Nu vil jeg knytte nogle bemærkninger til de enkelte bestemmelser i Socialdemokraternes forslag.
Regeringen kan af flere grunde ikke støtte et forslag om at give kommunerne pligt til at tilbyde familier, der er sat ud af deres bolig, en billigere og varig bolig.
Helt principielt må vi som sagt holde fast i, at det er den enkeltes egen forpligtelse at sørge for en bolig til sig selv og familien.
Desuden foretrækker jeg en løsning, hvor vi forsøger at fastholde familiens bolig frem for at flytte familien.
Selvfølgelig vil der være husstande, som har brug for hjælp, og her må kommunen træde til.
Der er allerede en egentlig lovsikret ret til at få anvist midlertidigt husly.
Der er altså ingen, der kommer til at stå på gaden uden tag over hovedet.
Men det er ikke en ret til en varig bolig, og det skal det heller ikke være.
Kommunerne har som udgangspunkt anvisningsret til hver fjerde ledige almene bolig i kommunen.
Det er i høj grad meningen med denne kommunale anvisning, at kommunen anvender anvisningsretten til at løse de boligsociale opgaver, herunder de kritiske situationer, som udsættelsestruede lejere står over for.
Men det kræver, at kommunen har en passende og ikke mindst billigere bolig at anvise.
Alle kommuner har almene boliger og har således mulighed for at anvise gode og prisbillige boliger til husstande, der f.eks. er sat ud af deres bolig.
Men det er klart, at det ikke altid kan ske fra den ene dag til den anden.
Det ville forudsætte, at der står tomme boliger i den almene sektor, og det ønsker Socialdemokraterne vel trods alt ikke.
Så har Socialdemokraterne foreslået, at udsatte børnefamilier, som har fået anvist en bolig af kommunen, skal acceptere at blive sat under administration.
Nogle gange vil indsatsen for at undgå udsættelse kræve, at kommunerne overtager administrationen af borgernes økonomi.
Det har kommunerne allerede mulighed for i dag, når bestemte betingelser er opfyldt.
I forbindelse med udsættelsespakken sidste år tydeliggjorde vi reglerne om tvangsadministration.
Også her ville det være klogt at afvente resultaterne af de aftalte undersøgelser.
Der synes at være uudnyttede muligheder i den gældende lovgivning.
Samtidig mener jeg dog, at vi skal være varsomme med at indføre tvangsadministration, alene fordi en børnefamilie er blevet sat ud af sin bolig en enkelt gang.
Når det offentlige overtager administrationen af borgernes økonomi uden borgernes samtykke, er det en meget indgribende handling.
Derfor er det utrolig vigtigt, at tvangsadministration aldrig bliver hovedreglen for bestemte grupper, men at hver enkelt afgørelse altid bunder i en konkret vurdering af den enkeltes situation, og at man altid prøver ad frivillighedens vej først.
SFI-undersøgelsen viser, at tre ud af fire udsatte lejere erkender, at udsættelsen bl.a. skyldes deres manglende evne til selv at administrere privatøkonomien.
Denne betydelige grad af selverkendelse tyder på, at mange udsættelsestruede lejere vil være villige til at indgå i en eller anden form for frivillig administration, hvis bare de får vejledning i hvordan.
Her spiller kommunerne en vigtig rolle, da kommunernes hjælp f.eks. kan være hjælp til at få oprettet en PBS-aftale eller en budgetkonto, så huslejen bliver betalt som noget af det første.
I forhold til forslaget om at indføre en underretningspligt for de private udlejere til kommunen kan jeg kun gentage, hvad min forgænger har sagt, nemlig at det som et led i de samlede satspuljeforhandlinger i efteråret 2008 blev aftalt, at dette spørgsmål skal indgå i den undersøgelse, der allerede igangsættes i år.
Af bemærkningerne til beslutningsforslaget fremgår det, at det fjerde punkt vedrører loftet over kontanthjælpen, 300-timers-reglen og starthjælpen, da disse regler gælder for mange familier med børn.
Det giver mig en kærkommen lejlighed til at gentage, hvad det var for nogle problemer, SR-regeringen i sin tid efterlod til os.
Det giver også mulighed for at fremhæve nogle af de fornuftige beslutninger, VK-regeringen i sin tid tog på dette område.
VK-regeringen indførte 300-timers-reglen for at sikre, at kontanthjælpsmodtagere, der har en arbejdsevne, reelt står til rådighed for arbejdsmarkedet.
Det har vist sig, at reglen virker efter hensigten.
Den har ganske enkelt fået mennesker fra grupper, som oppositionen egentlig hellere ville have holdt på langvarig kontanthjælp, i arbejde.
Hvad angår starthjælpen, var situationen før starthjælpens indførelse den, at en meget stor gruppe af nyankomne udlændinge sad fast i kontanthjælpssystemet, fordi de faktisk ville tabe penge på at tage et arbejde.
De høje ydelser hæmmede i høj grad integrationen, fordi det netop havde den bivirkning, at modtagerne ikke kom ud på arbejdsmarkedet.
Det fik vi ændret, og i dag har stort set alle familietyper en økonomisk fordel, blot den ene tager et arbejde på mindstelønniveau.
Regeringen indførte også loftet over ydelser til kontanthjælpsmodtagere og 500-kroners-nedsættelsen for at øge det økonomiske incitament til at tage et arbejde.
De hidtidige analyser af kontanthjælpsloftet indikerer, at flere kommer i beskæftigelse, og det er derfor kun få personer, der er berørt af loftet igennem længere tid.
I øvrigt er loftet sådan udformet, at det tager et særligt hensyn til børnefamilier, samtidig med at det stadig indeholder et vigtigt incitament til at tage et arbejde.
Alt i alt har såvel loftet, 300-timers-reglen som starthjælpen sammen med en aktiv arbejdsmarkeds- og integrationsindsats fået flere væk fra offentlig forsørgelse og flere i arbejde eller uddannelse.
Disse positive virkninger har gavnet tusindvis af mennesker, og det er der ingen grund til at rulle tilbage.
Afslutningsvis vil jeg knytte nogle bemærkninger til spørgsmålet om boligbyggeriet og flere billige boliger.
Vi kan naturligvis ikke være uenige om, at der i 2007 og 2008 er givet tilsagn til få almene familieboliger.
Det er der mange årsager til, som jeg ikke skal komme ind på her.
Situationen er vendt nu, og de seneste tal for kommunernes tilsagn til opførelse af almene boliger er på 4.200, og for 2010 ligger det på forventede 5.700 boliger.
Så det ser faktisk ganske lyst ud.
Forklaringen på dette er især de ændringer af almenboligloven, som regeringen sidste år gennemførte i samarbejde med Dansk Folkeparti og Det Radikale Venstre – ændringer, som Socialdemokraterne besynderligt nok stemte nej til.
Med de ændrede regler er huslejen i nybyggeriet sænket med helt op til 12 pct. svarende til små 1.000 kr. månedligt for en bolig på 100 m².
Det er bestemt et skridt i den rigtige retning.
Hvad angår kommunernes mulighed for at sælge billige byggegrunde, må jeg ligesom min forgænger sige, at det ikke er en farbar vej.
Det kan skabe en uheldig konkurrence kommunerne imellem, og det gør omkostningerne til offentligt støttet byggeri uklare og ugennemsigtige, så det forslag må jeg afvise.
Endelig peger forslaget på kommunernes adgang til at låne til den kommunale grundkapital.
Det er altid en vurderingssag, hvilke forbedringer der skal lægges ind i de overordnede rammebetingelser for det almene byggeri.
Vi har som sagt gennemført forbedringer af disse rammebetingelser.
En af forbedringerne var en halvering af kommunernes grundkapitalindskud.
Som det fremgår af tilsagnstallene for 2009, ser det ud til at have sat gang i byggeriet, og jeg ser derfor ikke noget formål med at give låneadgang til de resterende grundkapitalindskud.
Forslagsstillerne skulle hellere have holdt sig til og have stemt for nedsættelsen af grundkapitalen.
Regeringen kan således ikke støtte beslutningsforslaget.
Altså, nu forholder jeg mig til det beslutningsforslag, der ligger, og det vil jeg sådan set fastholde her og nu.
Så jeg siger, at vi ikke kan støtte det beslutningsforslag, som Socialdemokraterne har fremsat, for vi mener faktisk, at de tiltag, som ligger i den lov, der blev vedtaget sidste år, for det første skal have lov til at virke, og at vi skal se effekten af det, og at det for det andet vil være relevant at se på, hvad der ellers er af muligheder.
Her har vi bl.a. også sagt, at vi vil gå ind og se på, om de private udlejere kan gå ind og varsle kommunen noget tidligere end ellers, og det er nogle af de ting, som skal ligge i den undersøgelse.
Så jeg vil forholde mig til dette beslutningsforslag, som regeringen ikke kan støtte.