Per Clausen (EL), 2006-12-14:
Baggrunden for den her forespørgsel er jo den meget omfattede offentlige debat, der har været om de reelle ventetider for kræftpatienter, som skulle have strålebehandling, hvor det jo har vist sig, at de reelle ventetider er betydelig længere end dem, man opererer med i den såkaldte behandlingsgaranti eller behandlingssikring.
Vi har også kunnet konstatere, at der i en række tilfælde er sket overtrædelser af den lovgivning, der har været på området, hvor de offentlige myndigheder systematisk har svigtet.
Der er to ting, jeg i den sammenhæng vil fremhæve.
Den første er, at efter at vi har konstateret, at der er sket det her svigt, og efter at indenrigs- og sundhedsministeren klart har sagt, at der er foregået lovbrud i den offentlige sektor, har ministeren også sagt, at han ikke har tænkt sig at foretage sig noget for at finde ud af, hvem det er, der har begået det her lovbrud.
Og vi synes faktisk, det er stærkt utilfredsstillende, at vi kan være i den situation i den offentlige sektor.
Jeg skal jo ikke antyde, at ministerens uvilje til for alvor at få den her sag kulegravet og undersøgt skulle kunne hænge sammen med, at ministeren er bekymret for, at en sådan undersøgelse ville ende med også at pege på ministeren, men den mulighed foreligger, og det håber vi da også at debatten i dag kan medvirke til at klargøre.
Den anden ting, som jeg også synes er vigtigt at fremhæve i den her diskussion, er spørgsmålet om, hvilke forventninger kræftpatienterne med rette kunne have.
Der er det jo værd at understrege, som det også er fremgået af den tidligere debat, at i regeringsgrundlaget for 2001 lovede regeringen, at borgerne skulle have en reel og konkret garanti for behandling for alle sygdomme inden for en fastsat periode; en meget præcis beskrivelse af en behandlingsgaranti.
Det er også sådan, at ministeren i Politiken den 18. december 2001 sagde, at patienter med livstruende sygdomme har sikkerhed for at blive henvist til et andet hospital, privat eller i udlandet, hvis det offentlige ikke kan levere varen.
Ministeren sagde dengang, at »man har sikkerhed for«.
Set på baggrund af det, der er kommet frem i den debat, der har været omkring det her, må man vel konstatere, at det, der var sikkerhed for, ikke er blevet leveret.
Derfor er det naturligvis meget interessant at bede om at få indenrigs- og sundhedsministerens forklaring på, hvordan man på den ene side er i den situation, at man må konstatere, at der sker lovbrud i den offentlige sektor, og ministeren ønsker ikke at få undersøgt, hvem der er ansvarlig for disse lovbrud, og på den anden side, at ministeren i 2001 er i stand til at sige, at patienter med livstruende sygdomme har sikkerhed for at blive henvist til et andet hospital, privat eller i udlandet, hvis det offentlige ikke kan levere varen, og vi så alligevel nu 5 år senere må konstatere, at ministeren ikke har været i stand til at leve op til ønske.
Jeg skal tilslutte mig de positive bemærkninger om, at vi har fået delt lovforslaget, så den del af det, der handler om de elektroniske patientjournaler, kan blive udsat for en lidt grundigere drøftelse.
Det gør vi sikkert indimellem herinde, men man behøver ikke at overdrive og fremture, hvis man kan slippe for det.
Som fru Anne Baastrup og også andre har sagt, har vi den klare og i hvert fald indimellem konfliktende målsætning, at vi på den ene side vil sikre, at patienternes privatliv ikke bliver krænket.
Vi vil sikre patienterne ret til at bestemme, om der skal være adgang til de elektroniske patientjournaler, og vi vil sikre, at patienterne har mulighed for at se, hvem der benytter den adgang, der er givet.
Men på den anden side vil vi jo gerne have, at det sundhedspersonale, som har brug for at kigge på de elektroniske patientjournaler, også får adgang til dem.
I diskussionen har der nok været lidt af en tilbøjelighed til, at de to synspunkter er blevet fremført hver for sig, og så har ministeren forsøgt at finde et eller andet kompromis mellem de to forhold.
I Enhedslisten mener vi, at der er blevet for lidt af både det ene og det andet.
Men det må vi jo se på her i løbet af de næste par måneder, hvor vi skal til at snakke om det, for jeg har også forstået på ministeren, at her er ministeren sådan set meget indstillet på, at vi skal forsøge at finde en bred løsning, og det skal ikke skorte på positiv deltagelse fra Enhedslistens side i det.
Diskussionen i dag har meget handlet om den såkaldte behandlingsfrist, som skulle nedsættes fra 2 måneder til 1 måned.
Her har Enhedslisten foreslået, at man fjerner den del af lovforslaget.
Det skyldes ikke, at vi er imod, at mennesker skal behandles så hurtigt, som det er muligt, overhovedet ikke.
Det skyldes faktisk, at vi mener, at det burde være muligt at foretage en politisk afvejning af, at der måske er nogle sygdomme, nogle lidelser, hvor behandlingsfristerne burde være kortere end for andre.
Det har man jo også introduceret med begrebet om, at der skal være særlige regler i forbindelse med livstruende sygdomme, men vi synes, at man generelt burde gå ind i det.
Så er det også vores opfattelse, at uanset om man gennem rationaliseringer eller gennem DUT-principper sørger for, at regionerne – i hvert fald tilsyneladende – får de penge, de skal bruge til det her, så handler det jo om, at de penge, som er afsat til sygehusområdet, til sundhedsområdet, ikke bruges der, hvor der er det største behov.
Der har i dag været nævnt ryglidelser, der har været nævnt hjertelidelser, vi har haft en meget omfattende debat i offentligheden om de muligheder, der er for at få strålebehandling i forbindelse med en kræftsygdom.
Altså, der er en række forhold, der grundlæggende er uacceptable, og som vi synes man i stedet for skulle prioritere at se på.
Det gælder altså, uanset at vi godt har forstået, at pengene stilles til rådighed.
Vi siger bare, at disse midler jo kunne bruges til andet.
Jeg synes, det måske er lidt usædvanligt, at det skal være Enhedslisten, der skal stå her og fremture med, at vi også, når det handler om sundhed, måske indimellem skal indføre en prioritering.
Men det tror jeg er klogt at fastholde.
En anden grund til, at vi mener, at man skal lade være med at sænke behandlingsfristen fra 2 måneder til 1 måned, er – som det også meget klart er fremgået i dag – at det jo mildt sagt ikke er nogen behandlingsgaranti, nej, det er en sikkerhed for, at hvis ikke man kan tilbydes behandling inden for 1 måned og man har en lidelse, som et privathospital eller en privatklinik kan behandle, så kan man få pengene med sig.
Som nogle også har sagt, er det jo kun nogle sygdomme og nogle lidelser, som privathospitalerne og privatklinikkerne tager sig af, og det er jo grundlæggende behandlinger, som der på privathospitalerne kan tjenes penge på.
Det er der ikke noget mærkeligt i, for det er sådan set det, der er deres formål: at tjene penge.
Det har jo den betydning, at vi faktisk her siger, at hvis man har en sygdom eller en lidelse, der kan behandles på et privathospital, så har man altså en bedre mulighed for at blive behandlet hurtigt, end hvis der ikke var den mulighed.
Ja, ydermere får det jo den konsekvens, som sundhedsministeren er meget stolt af, at de offentlige sygehuse indretter sig på at afkorte ventetiderne der, hvor man er i konkurrence med de private hospitaler og de private behandlingssteder i øvrigt.
Så alt i alt betyder det her altså en vridning, hvor det ikke er prioriteringer af, hvad det er for nogle sygdomme, som vi for alvor ønsker at nedbringe ventetiderne på, nej, det er markedskræfterne, der kommer til at afgøre det.
Det har også den konsekvens, at man får en styrkelse af privathospitalerne, af de private klinikker, i forhold til den offentlige sektor, og det kan jeg sådan set godt forstå at Venstre er tilhænger af, det er jo i nøje overensstemmelse med Venstres politik og Venstres ideologi.
Nu ved jeg slet ikke, om Dansk Folkeparti har nogen ideologi på det her område, eller om deres ideologi kun er forbeholdt nogle særlige områder, men jeg synes i hvert fald, at det ikke er i overensstemmelse med ønsket om at lave et løft i den offentlige sektor.
Derfor har vi stillet det her ændringsforslag, og jeg vil ikke sige, at vi som fru Anne Baastrup tror, at håbet er lysegrønt, men vi har selvfølgelig fremsat det, fordi vi mener, at det er et godt ændringsforslag, og vi er da glade for, at hele oppositionen har tilsluttet sig det.
Det sidste, jeg vil komme med nogle enkelte bemærkninger til, er den bagatelgrænse, som Socialdemokraterne og SF foreslår indført i forbindelse med medicin og medicintilskud.
Vi støtter det forslag, også selv om vi jo har bemærket, at ministeren – selv om han i udgangspunktet havde meget travlt med at sige, at her var der ingen problemer – er gået i gang med at gøre noget ved det.
Men vi synes sådan set, at det forslag, Socialdemokraterne kommer med, kan man rolig tage med i den her omgang og så få løst i hvert fald nogle af de problemer, som mange patienter oplever at de har.
Det var mine ord ved den her andenbehandling.
Hermed sluttede forhandlingen.
Afstemning
Der foretoges dernæst afstemning vedrørende det under A nævnte lovforslag.
Ændringsforslag nr. 4 forkastedes, idet 49 stemte for, 62 imod.
Ændringsforslag nr. 3, 8 og 9 forkastedes uden afstemning.
Ændringsforslag nr. 5 forkastedes, idet 40 stemte for, 69 imod.
Ændringsforslag nr. 6-7, 2 og 10 vedtoges uden afstemning.
Lovforslaget overgik derefter til tredje behandling.