Lars Løkke Rasmussen (V), 2009-10-08:
Mange tak for det.
Lad mig starte med indledningsvis lige at gøre nogle bemærkninger til de nordatlantiske medlemmer af Folketinget.
Velkommen til fru Doris Jakobsen, som jo sammen med fru Juliane Henningsen perspektiverede den nye selvstyrelov.
Jeg deler fuldt ud den antagelse, fru Juliane Henningsen gjorde sig om, at der jo er forskellige udviklingsscenarier for Grønland, og lad os i fællesskab arbejde for, at det bliver den lyse og ikke den mørke model – sådan tror jeg det blev tegnet op – som Grønland betræder.
Det er jo først og fremmest en udfordring for Grønland selv, men det er selvfølgelig en udfordring, som kun kan løftes, hvis vi har et stærkt og tillidsfuldt samarbejde.
De kommende klimaforhandlinger er en af trædestenene på vejen mod fremtiden, og jeg tilbyder et tæt samarbejde om det.
Fru Doris Jakobsen tog sagen om de grønlandske børn op, og jeg vil gerne sige her fra Folketingets talerstol, som jeg også har gjort i § 20-svar, at det er et kapitel i vores fælles historie, som skæmmer, og som ikke er klædeligt.
Men det er på den anden side også et kapitel i vores fælles historie, som i min optik er lagt bag os.
Her er jeg helt på linje med det, som tidligere statsminister Poul Nyrup Rasmussen sagde om den sag, da den oprindelig var fremme.
Vi skal, som jeg sagde i forgårs, løsne de bånd, der snærer, og fastholde og knytte dem, som vi i fællesskab finder relevante.
Også her er klimasagen jo et sådant fælles bånd, og også over for Færøerne tilbyder jeg og regeringen et tæt og tillidsfuldt samarbejde.
Det er bl.a. manifesteret, at det samme gælder med hensyn til Grønland ved en fælles tilrettelæggelse af en række sideevents ved klimatopmødet i København.
Det betyder også, skal jeg sige til hr. Edmund Joensen, at jeg i forhold til tanken om eventuelt færøsk EU-medlemskab må sige, at også den sag jo er en sag, der skal initieres fra Færøerne.
Hvis man træffer en sådan beslutning, vil vi selvfølgelig indtage en positiv position og medvirke, sådan som vi også har valgt at gøre det i forhold til den islandske beslutning.
Det kan man jo gøre både kort og langt.
Jeg har lyttet til det hele, og man skal ikke gå kommentatorerne i bedene, for deres veje er jo uransagelige.
Men jeg tror ikke, man skyder helt ved siden af, hvis man konkluderer, at debatten som sådan jo ikke har bragt afgørende nyt frem under solen.
Man mærker måske lidt humørskift i oppositionen.
Hr. Villy Søvndal er gået fra normalt altid at være munter til at være lidt mut og neutral; fru Helle Thorning-Schmidt, som jo ellers normalt formulerer sig så elegant, er gået fra det elegante til det meget skarpe, og fru Margrethe Vestager, der normalt altid er saglig, var jo decideret sur.
Et eller andet er der altså sket, og jeg skal ikke analysere bevæggrundene nærmere.
Men bortset fra det er der vel ikke kommet så meget afgørende nyt frem i debatten, og det er jeg egentlig lidt ked af.
Jeg forsøgte faktisk i forgårs efter bedste evne at fremlægge nogle konkrete punkter, som jeg og regeringen er optaget af, og som det er relevant at diskutere i den aktuelle situation, hvor vi er udfordret.
Det er et ret offensivt program, fem udspil her i åbningsugen.
Jeg kan ikke selv komme i tanke om nogen regering, der i åbningsugen har præsenteret så mange udspil, som regeringen gør i denne uge: en erhvervsklimastrategi mandag, en afbureaukratiseringsplan tirsdag, en offensiv ungeplan og en plan til bekæmpelse af ungdomskriminalitet onsdag og et stort sundhedsudspil i morgen.
Så havde jeg sådan set regnet med, at det fremkaldte noget diskussion om de temaer, men det har jo sådan været lidt fraværende.
Det tankevækkende har jo været, at det, der mest har været til diskussion, har været oppositionens politik, i det omfang at der er en sådan fælles politik i oppositionen, med henblik på en valgkamp, der skal finde sted om 2 år.
Ja, sådan er det så, hvad skal jeg så bruge min taletid til?
For det første punkt, som jeg tog frem i tirsdags, var jo behovet for, at vi nu styrer os fri af krisen med mindst mulige menneskelige omkostninger.
Det har jeg egentlig ikke hørt nogen, der har argumenteret voldsomt meget imod, men jeg har jo lyttet mig frem til, at debatten her i dag også kunne bruges til at bringe en række falske myter frem om regeringens økonomiske politik.
En af dem – og det er så et citat fra fru Helle Thorning-Schmidt – er, at regeringen for enhver pris vil undgå offentlige investeringer.
Regeringen vil for enhver pris undgå offentlige investeringer.
Ja, jeg minder bare fru Helle Thorning-Schmidt om, at i vores levetid har der aldrig nogen sinde været udsigt til så stor en vækst i de offentlige investeringer, som der er præcis i år og næste år.
30 pct.
Man skal tilbage til starten af 1960'erne for at se et så stort løft i de offentlige investeringer.
Det er så det, som fru Helle Thorning-Schmidt oversætter til, at vi for enhver pris vil undgå offentlige investeringer.
Det er simpelt hen ukorrekt, og jeg synes i virkeligheden, at det er lidt ærgerligt, at der ikke er sådan lidt mere også måske internationalt perspektiv på debatten om Danmark og den økonomiske politik.
Vi fører en økonomisk politik i Danmark, som er så offensiv, så ekspansiv, at det er meget, meget svært at finde noget land på denne klode, der gør det mere offensivt, mere ekspansivt.
Det er jo også derfor, at jeg i tirsdags sagde: Lad os nu prøve at træde et skridt eller to tilbage og så kigge på Danmark og lad os glæde os over det billede.
Dertil kommer jo, at Danmark måske er det land i verden, der har de stærkeste, det, man kalder automatiske stabilisatorer, altså har indbygget i selve samfundsmodellen så meget dynamik, at når beskæftigelsen stiger, kompenserer vi for det via adgang til dagpenge, via adgang til kontanthjælp m.v.
Det er jo et faktum, og det er altså et faktum, der også består her 8 år efter, selv om jeg må forstå på fru Margrethe Vestager, at det billede, jeg tegnede af Danmark, slet ikke kan genkendes, fordi det hele skulle skrives i datid.
Danmark er altså en rygende ruinhob.
Der er ikke noget at glæde sig over overhovedet.
Men faktum er altså det, jeg her siger.
Så har man tegnet det her billede af, at der ikke skulle være nogen sund økonomi i Danmark, og vi skulle være skubbet voldsomt tilbage i forhold til resten af verden, og det hele skulle være ren nød og elendighed, og regeringen har forpasset alle chancer.
Det er jo heller ikke korrekt.
Det er jo rigtigt, at væksten er gået i stå, og det er rigtigt, at vi skal kæmpe for at få væksten igen – vi mangler måske lidt svar fra oppositionen, og det skal jeg vende tilbage til om et øjeblik – men det er jo lige så rigtigt, at hvis man sammenligner med de lande, vi normalt sammenligner os med, de lande, der omgiver os, så er det altså ikke en situation, vi står alene med eller står isoleret med.
Vi regner med en vækst næste år i omegnen af 1 pct.
Hvis man kigger på hele euroområdet under et, regner man med et nul, bare for at trække en ting frem.
Så er der spørgsmålet om det hul, der slås i kassen, altså det underskud, vi nu får på statens budgetter, som jeg forstår vel for første gang, i hvert fald i nyere tid, er noget, der optager Socialistisk Folkeparti.
Det er jo rigtigt, at vi næste år har udsigt til et underskud på den offentlige saldo i størrelsesordenen 5 pct. af BNP, og det er en dramatisk forandring, men det er jo altså også et besluttet underskud, i den forstand at det jo opstår, fordi vi har truffet en række beslutninger, der skal skabe mere efterspørgsel i vores samfund.
Og der må man jo ligesom vælge, hvilken kritik man vil rette mod regeringen, for man kan jo ikke på den ene side sige, at regeringen sidder på hænderne og ingenting gør for at dæmme op for den økonomiske situation, og på den anden side pege på, at vi laver et underskud næste år, og så klandre os for det.
Der er et underskud næste år, det er skabt med åbne øjne, det er i den størrelsesorden, jeg har nævnt her, 5 pct. af BNP.
Hvis man tager hele euroområdet under et, er forventningen, at man der vil have et underskud, der modsvarer ca. 7 pct.
Hvis man ser på partifællerne i Storbritannien, hvor man jo virkelig har succes med det hele, så opererer man med et underskud på 14 pct. af BNP.
Hvis man kigger mod syd over grænsen til Tyskland – en ellers robust økonomi – så opererer man med et underskud på 6,2 pct. Og vi opererer altså med et underskud på 5 pct. af BNP.
Er det uansvarligt?
Nej, det er ikke uansvarligt, det ville alternativt være uansvarligt, hvis vi ikke reagerede i den her situation, fordi vi altså har den politik i regeringen, at når krisen blæser hen over landet, skal vi gøre alt, hvad der står i vores magt, for at dæmme den ind og sørge for at minimere de menneskelige omkostninger.
Vi har jo noget at stå imod med.
Da vi overtog regeringsmagten, var den offentlige nettogæld 292 mia. kr. – 292 mia. kr. Da vi gik ud af sidste år, havde vi et nettotilgodehavende på godt 100 mia. kr., fordi regeringen systematisk og konsekvent puttede en finger ind i begge ører, hver gang man i oppositionen sagde: Brug af overskuddene, brug af overskuddene.
Når alle nu har fladskærme i private boliger, skal vi også have nogle flere fladskærme i den offentlige sektor – og hvad vi ellers blev mødt med.
Vi overhørte det systematisk.
Vi afdrog på gæld, forandrede vores økonomiske situation og kan derfor nu også ansvarligt skrue op for tempoet.
Nej, det er det ikke, og jeg sagde også meget ærligt i tirsdags og gentager det gerne her igen, at det er en ufravigelig kendsgerning, at arbejdsløsheden kommer til at stige en tid endnu.
Det er jo ikke, fordi det er noget, jeg opsøger.
Der er jo ingen grund til at beklikke hinandens motiver, og hvis der fandtes en eller anden kur, der gjorde, at vi var i stand til totalt at undgå en stigning i arbejdsløsheden, så valgte vi nok den.
Det er jo, fordi der ikke er en sådan kur, for forskellen mellem at være i regering og i opposition – og specielt når man er en regering, der gerne vil være regering i en årrække frem – er jo, at vi ikke bare har et ansvar for morgendagens samfund, men også for det samfund, vi vågner op til i overmorgen.
Det lader sig ikke gøre.
Derfor har regeringen fremlagt offensive planer både til oprettelse af flere praktikpladser og til at sætte målrettet ind i forhold til de 15-17-årige – det har været fraværende i diskussionen i dag.
Egentlig lidt tankevækkende, men det har været fraværende i diskussionen i dag.
Det skal nu ikke rokke ved, at regeringen er optaget af den problemstilling.
Så vil jeg gerne komme et spørgsmål i forkøbet.
Der er jo sådan gået sport i at sige: Hvad er det så for et tal, der skal være, før man vil gøre noget?
Jeg har den holdning omkring arbejdsløsheden, at enhver, der bliver arbejdsløs, er en for mange.
Sådan er det, og derfor skal vi gøre, hvad der er muligt og hvad der er klogt for at inddæmme det tal.
Jeg peger så bare på, at selv med den arbejdsløshed, vi har aktuelt, ligger vi i ethvert internationalt perspektiv ganske flot for, og på mange måder er det vel lidt tankevækkende, at arbejdsløsheden aktuelt er 60.000 lavere, end da den tidligere regering fandt det fornødent at skride ind og lave en pinsepakke i sin tid, fordi det nu gik lidt for muntert til.
Det var altså historisk i en situation, hvor arbejdsløsheden var 60.000 højere, end den er aktuelt.
Det er fortsat regeringens ambition at styre sikkert gennem krisen.
Derfor fører vi en offensiv politik, hvor vi med de tiltag, vi har lavet, hæver væksten i bruttonationalproduktet med 4 pct., beskæftigelsen med 70.000-75.000.
Derfor satser vi målrettet på de unge.
Og så skal vi forberede os på at få vækst igen.
Der vil jeg gerne takke for den ros, der så trods alt har været til min åbningstale.
Hr. Villy Søvndal sagde, at jeg var en charmetrold, og det er alligevel noget.
Det er jo ros fra en ekspert i disciplinen, så den tager jeg fuldstændig til mig.
Men hvad der måske trods alt er mere politisk interessant, er, at fru Helle Thorning-Schmidt sagde, at hun glædede sig over, at vi nu havde den samme analyse, altså at vi nu så ens på udfordringerne.
Det glæder mig, fordi når vi ser ens på udfordringerne, burde vi også kunne begynde at tale om, hvad løsningerne så er.
Jeg stiller mig ikke op her og siger, at jeg har alle svarene på, hvordan vi for alvor får et vækstscenario op at stå igen.
Det gør jeg ikke.
Jeg anviste konkret fire veje i tirsdags: sund økonomisk politik, innovation, satsning på viden med afsæt i folkeskolen, grøn vækst.
Men det er dog trods alt nogle svar.
Jeg medgiver, at oppositionen selvfølgelig også kommer med svar, men det, der bare kendetegner dem, er, at de er decideret forkerte.
Altså, her er der ikke tale om, at man ikke bare har svar nok.
Her er der tale om, at de svar, man kommer med, simpelt hen trækker den forkerte vej.
Tag nu f.eks. skattepolitikken, som man har lagt frem.
Det er jo en skattepolitik, som øger beskatningen i det danske samfund ganske markant med 18 mia. kr.
Så meget for det der med skattestoppet!
I spørgsmål er det gået igen, at regeringen giver skattelettelser.
Jeg må jo desværre for så vidt beklage og sige, at i virkeligheden giver vi jo ingen skattelettelser, fordi det, vi vedtog i foråret, jo var en skatteomlægning inden for en paraply, der hedder skattestoppet.
Der hævede vi skatter og afgifter, og vi sænkede skatter og afgifter.
Det var et nulsumsspil, som i øvrigt ikke, selv om det har gået igen i debatten i dag, har et sigte på at inddæmme den aktuelle krise.
Nej, det har det sigte at bringe væksten tilbage i Danmark ved at opkræve vores skatter på en mere intelligent måde, der understøtter, at Danmark er en konkurrencedygtig økonomi.
Det er at øge skatterne ganske markant, øge erhvervsbeskatningen.
Det gør det mindre attraktivt.
Er det arbejdspladser, vi mister i øjeblikket?
Ja, det er arbejdspladser.
Hvor er arbejdspladserne henne?
De er ude i virksomhederne.
Skulle vi så ikke gøre det lettere frem for sværere at etablere virksomhed i Danmark?
Det trækker den skæve vej.
Så hæver man beskatningen af de høje arbejdsindkomster.
Gør det det lettere eller sværere at rekruttere den meget veluddannede arbejdskraft og fastholde den?
Har vi brug for den veluddannede arbejdskraft i forhold til at få væksten igen og gøre Danmark til et konkurrencedygtigt samfund?
Gør man det lettere eller sværere?
Man gør det sværere.
Det trækker den skæve vej, men hvad meget værre er, er jo, at det sådan set grundlæggende slet ikke hænger sammen.
Jeg vil i hvert fald insistere på, at alles forslag, hvad enten det er regeringens eller oppositionens, ikke bare vejes af på en international vægt, sådan som jeg sagde i tirsdags, og der dumper det her forslag, men jo også vejes af på ens egen vægt.
Nu hørte vi jo i foråret så utrolig meget om de fordelingsmæssige effekter af regeringens skattepolitik, og der vil jeg da bare sige, at hvis man tager de principper alvorligt, som Arbejderbevægelsens Erhvervsråd og LO brugte i foråret, da man bedømte den skatteaftale, som regeringen indgik med Dansk Folkeparti, og lægger dem til grund for en beregning af det skatteforslag, som S og SF er kommet med, så dumper det totalt.
Så vil de fleste med lave indkomster stå til et tab; det gælder kontanthjælpsmodtageren, det gælder førtidspensionisten, det gælder dagpengemodtageren, og det gælder mange LO-arbejdere.
Det hænger overhovedet ikke sammen.
Jeg vil gerne sige, at vi jo går i neutral i 2013, og i øvrigt er vores skattereform altså finansieret krone til krone.
Vi har så valgt at sige
, at når vi laver et skattesystem, der er designet til fremtidens udfordringer, og skal gennemføre det midt i en krise, som kommer af, at der mangler efterspørgsel og tryghed i familierne, så er det sådan set fornuftigt at fase det ind på en måde, hvor vi i starten giver flere skattelettelser til husholdningerne, end vi kræver ind den anden vej. Og vi deler vel et eller andet sted grundsynspunktet, for det er jo det samme, man gør i S og SF med hensyn til bilerne.
I S og SF har man åbenbart bare det synspunkt, at den finansiering, der mangler i starten, så skal bruges til et købe biler fra Sydkorea, Frankrig, Tyskland, og hvem der ellers producerer biler.
Vi har det synspunkt, at frem for at være på jagt efter midlertidigt underfinansierede biler var det måske smartere at være på jagt efter, at danskerne midlertidigt fik noget mere købekraft, så de kunne bestille Den Lille Gartner til at komme og lave ny brolægning i indkørslen eller Den Lille Håndværker til at komme og lave en karnap, eller de kunne vælge at købe noget godt dansk oksekød som et alternativ til noget importeret kød, eller hvad de nu vil disponere deres privatøkonomi til, som fremmer omsætningen i vores samfund.
Det er sådan vi tænker, og det står jo altså øjensynlig i stærk kontrast til den måde, man tænker på i S og SF, hvor man altså med åbne øjne siger: Vi mangler noget finansiering, men hvad gør det, for så kan vi da købe nogle nye biler.
Et af de andre punkter, jeg tog frem i tirsdags, og som jeg jo egentlig også havde forestillet mig ville fremkalde nogen reaktion – det gjorde det så også til allersidst fra hr. Kristen Touborg, og det vil jeg gerne kvittere for; der skulle ventes længe, men så kom det også – var spørgsmålet om sundhedsvæsenet.
Den eneste replik, der ellers havde været om sundhedsvæsenet i hele debatten, var den, der også kom fra fru Helle Thorning-Schmidt, som sagde, og så citerer jeg igen: Regeringen har systematisk forsømt kræftbehandling de sidste 8 år.
Det er da noget af en påstand, og kan den så stå for en prøve?
Næh, den kan – som alt det andet, der blev sagt fra den kant her i dag – ikke stå for en prøve.
Hvis vi nu konkret ser på dansk kræftbehandling, er situationen den, at vi i dag opererer 35 pct. flere kræftpatienter, og vi gennemfører 50 pct. flere kræftoperationer.
Vi opererer altså flere patienter, og vi opererer dem mere, hvilket jo er et signal om, at vi gør noget mere for den enkelte patient.
Derfor kan vi også se, at overlevelsen af langt de fleste kræftsygdomme stiger.
Ventetiden på strålebehandling er halveret, dødeligheden på grund af kræft er faldet, antallet af strålekanoner er steget med 80 pct. – for nu bare at tage nogle ting frem.
Det er så det, fru Helle Thorning-Schmidt oversætter til, at vi systematisk har forsømt kræftbehandlingen.
Igen, en opposition skal opponere, men hvor ville det dog være dejligt, hvis det skete med afsæt i en bare nogenlunde fair beskrivelse af virkeligheden.
Men der er måske det med fair forandring, at det, der skal forandres, i virkeligheden er fairness-begrebet.
Jeg minder om, at da den her regering kom til, måtte dødssyge kræftpatienter, der var opgivet af det offentlige sundhedsvæsen, for egen regning og risiko kaste sig ud på både nord- og sydtyske motorveje for at opsøge behandling, der kunne give dem et sidste håb.
Det kan man selvfølgelig også godt more sig over, men det var situationen, hvis man kan huske de eksempler, der var fra virkelighedens verden: dødssyge kræftpatienter på tyske motorveje, der opsøgte alternativ behandling i et sidste desperat håb om overlevelse.
Det gjorde regeringen, da vi gennemførte second opinion-ordningen, der betyder, at man har en mulighed for at få en sidste alternativ vurdering, noget af det, der har fremmet lysten til at eksperimentere blandt danske kræftlæger, noget af det, der har forklaret, at vi altså på kræftområdet har gjort positive fremskridt.
Derfor er det simpelt hen en uhyrlighed af de helt store at stå her som oppositionens leder og sige, at vi systematisk har forsømt kræftbehandlingen i de sidste 8 år.
Jeg synes egentlig, det er lidt ærgerligt, for jeg står ikke her og vil forsøge at bilde nogen ind, at denne regering har skabt paradis på jord, jeg står ikke engang og forsøger at bilde nogen ind, at vi magter at gøre det, for det gør vi selvfølgelig ikke.
Men jeg synes bare, det er lidt beskæmmende, at debatten bliver i så sort-hvide kulører, som den tegnes op af det her udsagn og så af fru Margrethe Vestager, som jo altså i den grad taler ned til hele den danske befolkning ved at tale 180 grader op imod den opfattelse af, hvad Danmark er for et land, som jeg tror er det billede i hvert fald de 96 pct., der aktuelt ikke overvejer at stemme på Det Radikale Venstre, har.
Så vil jeg sige til hr. Kristen Touborg, at jeg er meget optaget af situationen i Holstebro, og regeringen fremlægger i morgen et sundhedsudspil.
I menneskeord betyder det jo, at det endelige spørgsmål, den endelige afgørelse af spørgsmålet om en akutfunktion på Holstebro Sygehus, er et spørgsmål, der skal afklares fremskudt om nogle år af de politikere, der sidder på det tidspunkt, i lyset af det, man så har fået bygget i det vestjyske, og i lyset af de præhospitale modeller, man har fået op at stå.
Det er det, jeg kan sige om den sag, for jeg forstår så godt, at man i Holstebroområdet selvfølgelig har en naturlig bekymring, og derfor skal de forudsætninger, der skal til for en eventuel lukning af akutfunktioner på Holstebro, selvfølgelig være skabt forinden.
Så er der et tema mere, der har fyldt her i dag, og det skal jeg så behandle bare i stikordsform, for nu lyser den røde lampe, og det er jo spørgsmålet om Dansk Folkepartis indflydelse.
Fru Margrethe Vestager havde fundet på det der med, at regeringen var støtteregering for Dansk Folkeparti, og midt i det her ellers ikke særlig muntre indlæg fandt fru Margrethe Vestager alligevel så meget glæde ved det, at det vel blev sagt sådan 15-20-30 gange i løbet af indlægget.
Jeg vil da gerne sige helt ærligt, at Dansk Folkeparti har indflydelse på regeringens politik.
Ja, det har Dansk Folkeparti, og det manglede da også bare, for Venstre og Det Konservative Folkeparti har altså ikke flertal i Folketingssalen.
Så det ville jo være underligt, hvis ikke også Dansk Folkeparti havde indflydelse på regeringens politik.
Og jeg kan slet ikke forstå, at fru Margrethe Vestager i virkeligheden er så ked af lige præcis det forhold, at en mindretalsregering ikke kan bestemme alting selv; altså, det burde jo da ellers fremkalde glæde og optimisme og en vis tro på fremtiden hos fru Margrethe Vestager selv, som i øvrigt også talte varmt om det her med de 90 mandater som altings omdrejningspunkt.
Derfor vil jeg bare sige: Ja, Dansk Folkeparti har indflydelse, og ja, Det Radikale Venstre og Enhedslisten – og Enhedslisten – får også indflydelse, hvis det skulle ske, jeg håber det selvfølgelig ikke, og jeg vil gøre, hvad jeg kan, for at det ikke sker, at midterstregen kom til at stå et andet sted efter næste valg.
Så får Det Radikale Venstre indflydelse, så får Enhedslisten indflydelse på en ny regerings politik.
Og det er jo måske så den virkelig nyhed her i aften, at det vil være sådan.
Det betyder også, at det, der er lagt frem omkring udlændingepolitik og omkring skattepolitik, jo ikke kommer til at holde, hvis den situation skulle opstå.
Hr. Villy Søvndal sagde det jo direkte, da han adspurgt et antal gange ikke ville svare andet, end at de kompromiser, man havde indgået med sig selv og Socialdemokratiet omkring udlændingepolitikken, da i hvert fald holdt til, at man ville gå til valg på dem.
Det ville man da; altså, man ville da ikke løbe fra noget i valgkampen, og det er da flot.
Men derfra og så til dannelsen af en ny regering, hvis der skulle være et alternativt flertal – det kommer forhåbentlig ikke til at stå sin prøve i virkelighedens verden, men hvis det skulle – kommer der, medmindre man fastholder den regering, vi har nu, til at ske dramatiske forandringer, som gør, at vælgerne ikke kan føle sig trygge ved udlændingepolitikken, og at de ikke kan føle sig trygge ved skattepolitikken.
For selvfølgelig, vil jeg sige til fru Margrethe Vestager, vil Det Radikale Venstre få indflydelse på en eventuel S-SF-regering, ligesom Dansk Folkeparti har indflydelse på den aktuelle VK-regering.