Lene Espersen (KF), 2011-01-19:
Jeg vil gerne indlede med at henvise til, at regeringen af principielle grunde fortsat ikke offentligt vil kommentere indholdet af de fortrolige amerikanske dokumenter, som løbende lækkes af WikiLeaks.
Det gælder naturligvis også de fire dokumenter, som via Politiken blev offentliggjort den 9. januar, og som vedrører sagen om påståede CIA-overflyvninger.
På et ekstraordinært møde i Det Udenrigspolitiske Nævn i fredags foretog jeg i fortrolighed en meget detaljeret gennemgang af sagen, herunder oplysninger i de lækkede dokumenter.
Min gennemgang tilbageviste punkt for punkt de spekulationer om dansk dobbeltspil, som har været bragt frem i den sidste uges tid.
Jeg har selvsagt ikke mulighed for her i fuld offentlighed i Folketingssalen i dag at gennemgå sagen nede i de samme detaljer, som jeg gjorde i nævnet.
Jeg vil derfor koncentrere mig om at gennemgå hovedpunkterne i det danske forløb.
Når man i ro og mag ser på hele det faktiske danske forløb, står det da også hurtigt klart, at det ikke giver nogen som helst mening at tale om et dansk dobbeltspil.
Lad mig begynde med at minde om den overordnede baggrund og ramme for iværksættelsen af den danske undersøgelse.
Fra 2005 og i årene frem var der en omfattende debat i mange europæiske lande, en debat om spørgsmålet, om USA havde gennemført hemmelige CIA-flyvninger eller mellemlandinger, der krænkede landenes suverænitet.
Det var også tilbage i 2005, at Europarådet og Europa-Parlamentet indledte deres undersøgelse af dette tema.
Fra amerikansk side blev det dengang understreget, at selv om man foretog overførsler af terrormistænkte, skete dette med respekt for andre landes suverænitet.
Siden den 11. september 2001 havde kampen mod terror haft topprioritet for den amerikanske administration, som anså overførslen af mistænkte for et nødvendigt og legitimt led i denne indsats.
Fra dansk og europæisk side anerkendte man behovet for et velfungerende samarbejde om forebyggelse af terrorisme og de amerikanske efterretningsmyndigheders vigtige bidrag til vores sikkerhed – et samarbejde, der fortsat er meget vigtigt, jo ikke mindst i lyset af de nylige afsløringer af konkrete angrebsplaner mod mål i Danmark.
Men samtidig var der en stor bekymring over den amerikanske fortolkning af internationale konventioner og behandling af tilbageholdte.
Herhjemme var der i årene fra 2005 og frem med stigende intensitet debat om sagen.
Debatten fokuserede navnlig på, om danske myndigheder havde viden om eventuelle overflyvninger og dermed havde pådraget sig et medansvar.
Som regeringen jævnligt gjorde rede for over for Folketinget, lå ingen danske myndigheder dog inde med oplysninger om CIA-overflyvninger eller mellemlandinger på dansk territorium.
Det er ikke nogen hemmelighed, at der dengang var uenighed mellem regeringen og dele af oppositionen om, hvorvidt man kunne tage alle de mange og ofte ganske vidtløftige anklager og påstande om CIA's hemmelige aktiviteter, hemmelige fængsler osv. for gode varer, og i hvilket omfang man kunne stole på forsikringer fra amerikanske myndigheder og andre europæiske landes regeringer.
Den danske regering tog fra 2005 og frem flere gange spørgsmålet om ulovlige CIA-flyvninger op over for USA.
Regeringen slog hver gang fast, at dansk, grønlandsk og færøsk luftrum ikke måtte anvendes til formål, der strider mod folkeretten, herunder til ulovlige fangetransporter, og USA bekræftede hver gang, at dette heller ikke var tilfældet.
Den 30. januar 2008 bragte DR 1 et dokumentarprogram med en række nye og meget detaljerede påstande om overflyvninger og mellemlandinger på dansk territorium.
Flere partier stillede i den forbindelse krav om en uafhængig undersøgelse.
Regeringen besluttede i stedet samme dag at nedsætte en tværministeriel arbejdsgruppe, der skulle gennemgå de nye oplysninger og de hidtidige oplysninger i sagen.
Det blev samtidig besluttet, at såfremt der ved gennemgangen i arbejdsgruppen måtte vise sig behov for at inddrage de amerikanske myndigheder, ville regeringen naturligvis gøre det.
CIA-arbejdsgruppen gik herefter i gang med at gennemgå det omfattende materiale.
Arbejdet omfattede bl.a. en tidkrævende udarbejdelse af lister over relevante fly og flyvninger.
På grundlag af dette arbejde anmodede regeringen i august 2008 de amerikanske myndigheder om at bekræfte, at der ikke var sket ulovlige CIA-fangetransporter i dansk, grønlandsk og færøsk luftrum.
Fra amerikansk side henviste man til USA's neither confirm nor deny-politik i relation til efterretningsvirksomhed.
USA bekræftede dog, at man havde respekteret dansk suverænitet ved enhver efterretningsflyvning med tilbageholdte personer om bord, og at dette også ville ske fremover.
Arbejdsgruppen endte med at drage to centrale konklusioner: For det første havde danske, grønlandske og færøske myndigheder ikke viden om ulovlige CIA-overflyvninger.
Den konklusion byggede på en udførlig gennemgang af de modtagne svar fra alle relevante danske myndigheder, herunder Forsvarets Efterretningstjeneste og Politiets Efterretningstjeneste.
For det andet var det hverken muligt at bekræfte eller afvise, at der havde været gennemført ulovlige fangetransporter i dansk, grønlandsk og færøsk luftrum.
Denne konklusion var først og fremmest en konsekvens af det utilstrækkelige svar, som man fra amerikansk side havde givet på dette spørgsmål, og som jeg netop har omtalt.
Disse konklusioner var således på ingen måde skrevet på forhånd.
De var resultatet af et meget grundigt og seriøst arbejde i arbejdsgruppen.
Den danske regering fandt svaret fra USA meget skuffende.
Budskabet fra dansk side var, at man var utilfreds med det amerikanske svar, og at det var helt uacceptabelt, at USA afviste at give en klar garanti for, at dansk, grønlandsk og færøsk luftrum ikke havde været benyttet til ulovlige fangetransporter.
Den kritik førte til, at USA indvilgede i at afgive en skriftlig forsikring til Danmark om, at USA ikke ville gennemføre transport af tilbageholdte gennem dansk, grønlandsk eller færøsk luftrum uden forudgående samtykke fra danske myndigheder.
Et meget stort antal lande har som nævnt i de senere år gennemført nationale undersøgelser og anmodet USA om forsikringer.
Af de lande har kun et enkelt land foruden Danmark modtaget en sådan forsikring.
Til det sidste var der usikkerhed om, om vi ville få den.
At det i sidste ende lykkedes, kan kun tilskrives et konstant dansk pres og det nære forhold, der er mellem Danmark og USA.
Lad mig så vende mig mod den påstand om dansk dobbeltspil i forløbet, der har været bragt til torvs i den sidste uges tid.
Først vil jeg gerne understrege, at man skal være varsom med automatisk og uden videre kildekritik at ophøje de lækkede dokumenter til den højere sandhed.
Der er tale om vurderinger og fortolkninger, ofte baseret på meget uformelle kontakter, og der er tale om et udpluk af en utvivlsomt langt mere omfattende dokumentstrøm.
Man bør være forsigtig med at bruge disse små brudstykker som basis for meget vidtgående spekulationer, og det er vigtigt, at man får taget højde for konteksten, som ofte rummer en fornuftig forklaring.
En af beskyldningerne mod regeringen går på, at man allerede havde konkluderet i sagen på forhånd og besluttet, at USA ikke behøvede at svare på danske spørgsmål i sagen.
Det var imidlertid ikke tilfældet, og det er da heller ikke nogen rimelig læsning af forløbet, hvor vi helt ubestrideligt lagde pres på amerikanerne.
Det er klart, at Danmark ikke kunne stille meget konkrete spørgsmål til USA, lige umiddelbart efter at undersøgelsen var igangsat.
Planen var således først at gennemgå samtlige fremlagte oplysninger, og dernæst ville man kontakte USA for at få afklaret de spørgsmål, som der måtte opstå under gennemgangen af oplysningerne.
At det var sådan, fremgangsmåden var, står faktisk også i selve redegørelsen.
Det fremgår også af den pressemeddelelse om undersøgelsen, som regeringen udsendte den 30. januar 2008, og jo af statsministerens udtalelser samme dag.
Det var som nævnt også klart i januar 2008, at regeringen modsat oppositionen ikke fandt behov for en uafhængig undersøgelse, men fandt en tværministeriel arbejdsgruppe fuldt tilstrækkelig.
At man i forlængelse heraf fra regeringens side arbejdede på at skabe ro om sagen, er i det perspektiv helt naturligt, ikke mindst når man husker på den voldsomme mediedebat og de mange vidtløftige beskyldninger mod regeringen, som tv-udsendelsen gav anledning til.
Der var ikke tale om, at regeringen forsøgte at dække over noget.
Man havde jo netop lige nedsat en tværministeriel gruppe til at undersøge sagen helt til bunds.
Men man ønskede arbejdsro til via embedsmandsværket at få afdækket de faktiske forhold omkring flyvningerne og sobert og redeligt at få undersøgt de spørgsmål, som udsendelsen havde rejst.
Det er også blevet mistænkeliggjort, at vi fra dansk side løbende var i dialog med amerikanerne, bl.a. om de spørgsmål, som vi fra dansk side ville have svar på.
Men den dialog var der absolut ikke noget overraskende eller mærkværdigt i.
For selvfølgelig har vi tilstræbt et fornuftigt samarbejde med de amerikanske myndigheder.
Uden et sådant samarbejde ville det jo have været udsigtsløst at få afklaret de spørgsmål, som arbejdsgruppen skulle belyse.
De spørgsmål, vi stillede til USA, afspejlede nøje arbejdet i arbejdsgruppen, svarende til de spørgsmål, der er blevet stillet af mange andre lande og organisationer.
Spørgsmålene blev i øvrigt ikke ændret som følge af dialogen med USA.
I forhold til Grønland vil jeg gerne understrege, at jeg vil være meget ked af det, hvis der drives en kile ned mellem Danmark og Grønland i denne sag.
Det er min faste overbevisning, at der intet som helst grundlag er for at gøre dette.
Regeringen og de grønlandske myndigheder havde i sin tid et fælles ønske om en tilbundsgående undersøgelse af påstandene i DR-dokumentaren.
Derudover havde vi et meget tæt og konstruktivt samarbejde om redegørelsen.
Grønlandske repræsentanter deltog direkte i CIA-arbejdsgruppen, og de relevante grønlandske myndigheder bidrog på afgørende vis til arbejdsgruppens undersøgelser.
Endelig havde vi meget tæt kontakt med selvstyret.
Det gælder både politikere og embedsmænd.
Jeg drøftede personligt denne sag med landsstyreformand Kuupik Kleist allerede i starten af sidste uge, og på et godt og ligefremt møde i fredags gav jeg landsstyreformanden en meget grundig redegørelse for forløbet, der tilbageviste anklagerne om dobbeltspil.
Det er mit indtryk, at landsstyreformanden nu vil drøfte min gennemgang med den grønlandske regering og komme tilbage til mig, hvis der er aspekter, der ønskes uddybet yderligere.
Også statsministeren mødtes i fredags med landsstyreformanden og videregav tilsvarende budskaber.
Jeg er glad for, at vi på denne måde har haft en konstruktiv dialog med Grønland også om denne sag.
Lad mig slutte med at gentage, at regeringen er nået længere over for USA end stort set alle andre lande i denne sag.
Det er lykkedes efter massivt pres at få en skriftlig amerikansk forsikring om ikke at gennemføre fangetransporter gennem dansk luftrum eller territorium uden forudgående samtykke, en forsikring, som ellers kun et enkelt andet land fik.
Vi har ikke holdt igen, og vi har ikke på forhånd aftalt noget udfald med USA.
Der er heller ikke komme nye faktuelle oplysninger frem i denne sag, som giver anledning til at iværksætte yderligere undersøgelse fra dansk side.
Vi har allerede den tværministerielle og meget grundige gennemgang fra 2008.
Der er ingen som helst udsigt til yderligere undersøgelser.
Heller ikke en såkaldt uvildig undersøgelse vil føre til ændrede konklusioner eller til yderligere forsikringer fra amerikansk side.
Derfor anser vi det heller ikke for nødvendigt at foretage os yderligere.