Nick Hækkerup (S), 2009-04-29:
Det kaldes en forårspakke, men den er sort som en regnvåd dag i november.
Det er desværre ikke tilfældigt spil og spin, der har afgjort, at reformen nu i vide kredse bedst kendes som rødvinsreformen, for det er, hvad den er.
De rige får endnu mere, end de har i forvejen, og de laveste indkomster får langt mindre.
Det er ikke bare et spørgsmål om, at de rigeste får mest, fordi de tjener mere, for alle beregninger viser, at de rigeste også får relativt større skattelettelser som følge af VKO-flertallets skæve rødvinsreform.
Det er, som om regeringen kun tror, at det er dem med de allerhøjeste indtægter, der har marginalskatter.
Socialdemokratiet fremlagde sammen med SF allerede inden Skattekommissionens betænkning et udspil, hvor vi klart og tydeligt sagde, at det var vigtigt at sænke skatten på arbejde, navnlig for den helt almindelige hårdtarbejdende dansker - ham eller hende, der er hjertet, hjernen og næven i det danske samfund; ikke Champagnedanmark, men for de mennesker, som måske ikke fylder så meget i vores bevidsthed, men uden hvem samfundet ville falde sammen som et korthus, man puster til.
Den uudtalte følge af regeringen og Dansk Folkepartis ensidige satsning på eliten er, at en af de mest danske værdier af alle kommer under pres, nemlig den danske forståelse af fællesskabet; forståelsen for, at alle skal have mulighed for at realisere deres potentiale; bevidstheden om, at friheden er størst, når den gives til alle og ikke forbeholdes de få; kravet om lige muligheder og afstandtagen fra voksende ulighed.
Rødvinsreformen er et opgør med den sammenhængskraft, der gør Danmark til et unikt land i verden; den sammenhængskraft og det fællesskab, der ikke alene betyder, at vi forstår hinanden, at vi har fælles referencer og kan snakke sammen om de samme ting, men som også gør, at Danmark har nogle af de bedste konkurrenceparametre i verden.
Oveni det kommer så, at rødvinsreformen er et væsentligt opgør med en af de afgørende grundpiller i det danske samfund, nemlig at de bredeste skuldre skal bære de største byrder; at der følger et særligt ansvar med til at høre til de privilegerede, at være dem, der tjener mange penge, nemlig at man også bidrager mere til fællesskabet end dem, der har mindre.
Men hvor galt står det da til?
Det står galt til.
Ifølge Skatteministeriets egne skatteberegninger vil en bankdirektør, der tjener 2,5 mio. kr. om året, få omkring 140.000 kr. i skattelettelse, mens en social- og sundhedshjælper med en årsindkomst på 250.000 kr. kun får en skattelettelse på 1.800 kr., altså maksimalt et par hundrede kroner mere om måneden.
Er det rimeligt?
Er det fordelingsmæssigt afbalanceret, som regeringen ellers lovede den danske befolkning at skattereformen skulle være?
Nej, det er det selvfølgelig ikke.
Er det rimeligt, at de 10 pct. lavestlønnede her i landet ifølge regeringens lovforslag får omkring 1.000 kr. om året i skattelettelse, mens de 10 pct. rigeste får over 16.000 kr. om året?
Det svarer til, at de rigeste får en tre gange så stor skattelettelse.
Mens de rigeste får rykket deres rådighedsbeløb med 3,9 pct., får de fattigste kun 1,3 pct.
Nej, selvfølgelig er det ikke det.
Er det rimeligt, at en enlig pensionist uden supplerende indkomst får 1.790 kr., mens en direktør med en årsløn på 2,5 mio. kr. får 140.000 kr.?
Er det fordelingsmæssigt afbalanceret?
Hertil kommer så, at det er den umiddelbare skattelettelse, vi snakker om.
Hvis vi nu ser på den skattelettelse, som social- og sundhedshjælperen, pensionisten eller den ufaglærte arbejder får, og dertil lægger de elementer, som også følger, så risikerer de, at skattelettelsen bliver spist helt op - f.eks. hvis erhvervslivet blot overvælter nogle af de stigende afgifter på priserne, eller hvis de bor i en lejebolig, hvor vi ved at det vil føre til stigende huslejeudgifter, eller hvis vedkommende har børn, som går i daginstitution, for her vil skattelettelsen blive mere end ædt op af den brugerbetaling, der indføres på maden.
Over 353.000 danskere vil opleve, at de taber på skattereformen.
For dem vil rødvinsreformen betyde et nettotab.
De vil tabe flere penge på reformen, end de får ind i skattelettelser.
Hvordan Dansk Folkeparti kan stille sig tilfreds med det, er simpelt hen uden for min fatteevne.
Også for demokratiet er det langt mere november end forår i dag.
Regeringen havde ellers alle tiders chance for at leve op til sine egne løfter om at lave en bred skatteaftale.
Både Socialdemokraterne, SF og De Radikale havde meldt sig klar til at indgå i konstruktive forhandlinger om at sænke skatten på arbejde.
Derfor havde vi heller ingen ultimative krav overhovedet.
Vi havde blot et politisk ønske om at lave en skattereform, som sænkede skatten på arbejde, samtidig med at den var og er socialt afbalanceret.
Men sådan skulle det altså ikke gå.
Regeringen valgte endnu en gang sit ultrasmalle parlamentariske bagland i Dansk Folkeparti.
Regeringen rykkede rundt på milliarder af kroner i det danske samfund hen over hovedet på 49 pct. af den danske befolkning - ikke noget med brede aftaler her.
Men det er ikke kun en trist dag for demokratiet, fordi vi endnu en gang skal være vidner til regeringen og Dansk Folkepartis arrogante blokpolitik, det er også en trist dag for demokratiet, fordi regeringen har haft så travlt med at haste sin rødvinsreform igennem, at vi på bare én uge skal gennemgå tusindvis af sider i lovforslagene.
Det vidner endnu en gang om den magtarrogance, som ligger bag VKO's bevidste strategi om at holde alle andre udenfor.
Ideen om det samarbejdende folkestyre er passé.
Glemte regeringen ikke at tage det med i sin demokratikanon?
Den hast, hvormed skatteaftalen skulle indgås, og hvor det ikke var et spørgsmål om uger, men om dage, som præmissen var, har haft sine tydelige konsekvenser.
Der er tale om et stort rodecirkus, hvor ændringerne til aftalen flyver rundt i luften.
Kaos er måske så stort et ord, men det er ikke langt fra.
Først var det gulpladebilerne, så var det multimediaskatten, så var det momsen til viceværterne, så var det udskydelsen af energiafgifterne, så var det udligningsskatten til pensionisterne, og så var det afgiften på affald.
Jeg skulle blive meget overrasket, hvis det slutter her.
Sjældent har man set så mange ændringer til en aftale, hvor blækket knap nok er tørt på papiret.
Forløbet vidner om, at hastværk er lastværk og bliver til makværk.
Al den hast havde givet mening, hvis formålet med aftalen havde været at stimulere den danske økonomi for at få bugt med arbejdsløsheden, men næh nej, også på det punkt er det en trist dag, ikke mindst for de mange danskere, som er dybt bekymrede over den økonomiske situation, de mennesker, der mister deres job, dem, der bliver tvunget i arbejdsdeling, de familier, som ser deres hverdag blive vendt på hovedet, fordi mor eller far er blevet fyret, dem, der havde arbejde på Vestas, på Grundfos, Arla, Danisco, Coloplast eller nogle af de andre mange, mange steder, hvor der sker fyringer i øjeblikket.
Den økonomiske krise truer i øjeblikket Danmark.
Nationalbankens seneste skøn over udviklingen i ledigheden viser, at vi ved udgangen af 2010 sandsynligvis vil være helt oppe på 190.000 ledige.
Ledigheden er, siden den sidste år var på sit laveste, allerede steget med omtrent 50 pct. og er nu oppe på 70.000.
Vores statsminister mente tidligere, at krisen ville være vendt allerede til sommer.
Det vil sige, det skal blive en meget, meget lang sommer, hvis statsministerens økonomiske prognose skal holde stik.
Men man kan selvfølgelig også sige, at med en skattereform, der gør så lidt for klimaet, kan det jo være, at den globale opvarmning kommer til at række statsministeren en hjælpende hånd.
Det reelle billede er, at vi efter alt at dømme har udsigt til en dyb recession langt ind i 2010 og sandsynligvis også ind i 2011.
Derfor er det katastrofalt, at der ikke er nogen hjælp at hente i skattereformen.
Underfinansierede skattelettelser er den forkerte medicin.
De virker ganske enkelt ikke lige så godt som målrettede investeringer i den offentlige sektor.
Det er en økonomisk kendsgerning, som det er ganske bekymrende at opleve at både regeringen og Dansk Folkeparti har valgt at negligere.
Beregninger viser, at rødsvinsreformen alene giver 2.800 flere beskæftigede i 2010.
Til sammenligning har vi i de to første måneder af 2009 set en stigning i ledigheden på godt og vel 12.000 personer.
Regeringens svar på den stigende ledighed er en forårspakke, der mindre end modsvarer én måneds stigning i ledigheden.
Men det er måske ikke så underligt, når vi nu har en finansminister, der mener, at der er job nok.
Socialdemokratiet har lagt en mere ambitiøs strategi for, hvordan man skal modgå den stigende ledighed.
Vi har fremlagt en vækstpakke, der skal få 42.000 flere mennesker i arbejde i den private sektor.
Det skal ske gennem målrettede investeringer i den offentlige sektor, hvor vi jo ved der er store problemer med vedligeholdelsesefterslæb.
Investeringer i daginstitutioner, i skoler, i sygehuse, investeringer i klima, miljø og energi, investeringer i kollektiv trafik.
Det er alle områder, der desperat trænger.
Endelig er det dagen i dag, regeringen har valgt at lade skattestoppet afgå ved døden.
Med rødvinsreformen er skattestoppet stendødt.
Over de næste 10 år stiger skatterne mere end et halvt hundrede gange.
Danskerne opkræves ekstra 3,2 mia. kr. for at holde ejendomsværdiskatterne og afgifter i ro.
Skattestoppet finansieres med andre ord af højere skatter.
Mere end 360.000 danskere taber på rødvinsreformen.
Resultatet er, at der ikke er nogen sikkerhed om danskernes skat de næste mange, mange år.
Det uomtvistelige faktum er, at det lille vindue, som den forhenværende statsminister åbnede, og som han lovede ville blive lukket igen på den anden side af skattereformen, står vidt åbent og blafrer i de kommende 10 år.
Skæbnen vil, at vi i dag står med den værst tænkelige regering, i forhold til at vi som land og befolkning skal helskindet igennem, hvad der tegner til at blive den værste økonomiske nedtur i årtier.
Vi har en regering, som systematisk og konsekvent har fejlvurderet krisens omfang, som i efteråret talte om mangel på arbejdskraft i stedet for mangel på arbejdspladser, som i vinter råbte op om nordkoreanske forhold, da vi foreslog at gribe ind over for finanskrisen, som i starten af året beskyldte os for panik, da vi foreslog en vækstplan, og som for få timer siden talte om, at det hele nok vender til sommer.
Vi står over for en massiv stigning i arbejdsløsheden og med en regering, der for det første er villig til at acceptere mange, mange flere ledige og for det andet nægter at gøre brug af de værktøjer, vi ved vil være mest effektive til at skabe nye arbejdspladser.
Til sidst: Stop nu det forblommede vrøvl om, at regeringen bruger alle de værktøjer, der i værktøjskassen.
Ja tak, man bruger hammeren til at save og skruetrækkeren til at slå søm i.
Midt i en økonomisk nedtur præsenterer regeringen den socialt mest uretfærdige og - hvad arbejdsløsheden angår - mest uanvendelige skattereform
nogen sinde.
Socialdemokratiet nærer ingen illusioner om, at vi i forbindelse med behandlingen her i Folketinget kan få drejet skattereformen i en acceptabel retning, men vi vil insistere på at stille Dansk Folkeparti, Venstre og Det Konservative Folkeparti til ansvar for en skattereform, der er historisk skæv, som er en skændsel for det samarbejdende folkestyre, som ikke for alvor tager livtag med den økonomiske krise og den stigende arbejdsløshed, og som oven i købet har skabt kæmpe usikkerhed om skatterne de kommende 10 år.
Men vi insisterer sådan set bare på vores ret til at tænke os om.
Det kunne være, at det her havde set helt anderledes ud, hvis Venstre og De Konservative og Dansk Folkeparti havde taget sig den samme frihed i stedet for at haste en skattereform igennem, som man så bliver nødt til at lave om i tide og utide, og som garanteret vil vise sig at skulle laves om også i løbet af de næste uger, efterhånden som vi bevæger os frem over terrænet i de enkelte forslag.