Elsebeth Gerner Nielsen (RV), 2007-05-11:
Som alle ordførere har været inde på, er der meget, der tyder på, at de unge har rigtig ondt i livet, og det viser sig ved, at der er et stigende antal unge, der f.eks. skærer i sig selv, og der er også stadig flere, der lider af en spiseforstyrrelse.
Men det viser sig altså også i en uhyggelig stigning i antallet af især unge piger, der forsøger selvmord.
Som flere har været inde på, er det jo ikke sådan, at de unge piger absolut ønsker at dø.
Når de forsøger selvmord, er det simpelt hen et skrig om hjælp.
Det er altså rigtig meget, en stigning på 413 pct.
For en familie er det noget af det værste, der kan ske, at et af familiemedlemmerne ganske enkelt ikke ønsker at leve længere.
På samme måde går det også hårdt ud over de venner og bekendte, der er til en familie, som rammes af et selvmordsforsøg.
Hvad kan vi så gøre ved det?
Men vi har selvfølgelig også i vores arbejde, og det gælder jo også mange andre partier, lagt vægt på den deciderede forebyggelse.
Hvad kan vi gøre for at skabe et samfund, der er inkluderende, og som sikrer, at de unge føler, at de kan være med?
Hr. Preben Rudiengaard var inde på Durkheims definition af de forskellige selvmordstyper, og jeg tror, at de selvmordsforsøgstyper, vi ser i øjeblikket, ligger inden for den kategori, der hedder anomi, det vil altså sige, at årsagen er, at strukturerne omkring det enkelte barn eller unge er så porøse, at det er meget svært at finde sine egne ben, det er meget svært at finde sin egen identitet, og når man kommer i den situation, er der altså en fare for, at man vælger at forsøge at gøre det forbi.
Det kan vi gøre meget ved, altså ved at styrke netværkene i samfundet, ved at styrke fællesskaberne, ved at sørge for, at familierne har ordentlige vilkår osv., og ved, at vi er opmærksomme på, at vi ikke er vores egen lykkes smed, men hinandens lykkes smede.
Men selvfølgelig drejer det sig også om oplysning og information, som flere har været inde på, og det drejer sig efter vores mening om f.eks. at sørge for, at der er psykologiske ambulatorier i alle kommuner, så unge, der får ondt i livet, altid har et sted at gå hen, hvor de kan få en samtale med et voksent menneske.
Endelig foreslår vi det her som et led i en samlet strategi, nemlig at det ikke skal være så nemt at få adgang til de store pilleglas.
Undersøgelserne viser, at den mest anvendte metode, når det drejer sig om, at man vil forsøge at tage sit eget liv, simpelt hen er at tage en overdosis smertestillende medicin.
Af samme grund er det logisk at sætte ind der.
Hvorfor? Fordi der for unge tit ikke er særlig langt fra, at man har tænkt en tanke, og til, at man handler.
Så vi skal forsøge at forsinke den proces ved at gøre det vanskeligt at finde ud af, hvordan man tager sit eget liv og får fat i de remedier, der skal bruges.
I Danmark har vi altid haft et meget liberalt forhold til smertestillende medicin.
Det Radikale Venstre er et liberalt parti, men vi er også socialliberale.
Vi mener, at det somme tider er nødvendigt at gå ind og begrænse de frie markedskræfter.
Det mener vi det er på det her område, fordi det, at man så let kan få fat i de store portioner, gør, at man kommer til at købe mere, end man virkelig har brug for.
Man tænker sig ikke om.
Man tænker bare, at det er meget billigere pr. pille at købe den store portion.
Det, man ikke tænker på, er, at man har en ung teenager derhjemme, som en dag kan blive ked af det, fordi en kæreste har forladt vedkommende, eller fordi der i øvrigt er sket noget.
Og så står de der store medicinglas der.
Det vil sige, at de står der og frister.
Det er dem, vi vil have væk fra hjemmene.
Vi vil sørge for, at de store pakninger er til dem, der virkelig har behov for dem.
De, der er kronisk syge, skal selvfølgelig stadig have adgang til at kunne få 250 piller af gangen.
Men det skal ske på recept.
Hvad vil det her så koste?
Dansk Institut for Sundhedsvæsen har lavet en rapport i 2003.
Den viser, at det vil koste forbrugerne et sted mellem 350 mio. kr. og 600 mio. kr.
Regeringen har over for Folketinget oplyst, at udgifterne vil være mellem 100 mio. kr. og 600 mio. kr. Og økonomigruppen her i Folketinget, som jeg har bedt om at regne på udgifterne, siger, at det højst kan komme til at koste det halve af det, regeringen er kommet frem til.
Men alle beregninger har det udgangspunkt, at forbruget i ton vil være det samme som nu: Selv om vi begrænser pakningsstørrelserne, vil forbrugerne alligevel købe lige så mange piller, som de altid har gjort.
Det tror jeg ganske enkelt ikke de vil, for vi smider jo alle sammen smertestillende medicin ud med jævne mellemrum, fordi den er blevet for gammel.
Vi køber mere, end vi har brug for.
Der er ikke nogen grund til at spise nær så meget smertestillende medicin, som vi gør.
Undersøgelser fra bl.a. England, hvor man har gjort den her øvelse og altså har sat de store pilleglas på recept, viser, at forbruget blev næsten halveret.
Der er kendsgerningen så, at hvis det også gør sig gældende i Danmark, vil det ikke komme til at koste forbrugerne noget.
Jeg håber meget, at både regeringen og de øvrige partier her i Folketinget kunne være enige om, at hvis det virkelig er sådan, at det næsten ikke koster samfundet noget at lave den her øvelse, så har vi simpelt hen ikke råd til at lade være.
Jeg synes også, at man skal se det i lyset af, at de private sundhedsudgifter er 19 mia. kr. om året.
Så selv om det skulle koste noget, er det peanuts i forhold til de penge, vi i forvejen bruger.
Og hvis det så bare kunne forhindre, at der var nogen unge, der døde ved selvmord, og vi med sikkerhed vidste, at det vil forebygge nogle selvmordsforsøg, at det vil forhindre nogle i at forsøge selvmord, jamen så synes jeg virkelig, meget er nået.
Hr. Preben Rudiengaard mener, at jeg er blevet forført af medicinalindustrien.
Jeg er ikke blevet forført af medicinalindustrien.
Tidligere var det sådan, at medicinalindustrien var imod det her forslag.
I mange år har medicinalindustrien været imod og ment, at det bare drejede sig om oplysninger og information.
Men som jeg forstår det nu, er der dele af medicinalindustrien, der virkelig får dårlig samvittighed hver eneste gang, de kan læse i avisen, at der altså nu er en ung kvinde, der har forsøgt selvmord og brugt den medicin, som de producerer.
Det er jo en dårlig historie.
Derfor tror jeg, at der er dele af medicinalindustrien, der nu, i modsætning til hvad de tidligere har gjort, går ind og anbefaler, at man laver medicinen receptpligtig.
Til fru Sophie Hæstorp Andersen: Jeg er jo fuldstændig enig i, at vi også skal satse meget mere på forebyggelse, end vi har gjort.
Jeg er også enig i, at vi ikke uden videre fjerner lysten, men det er bare vigtigt, at man ikke uden videre kan realisere det, man har lyst til, nemlig at tage sig eget liv – at det bliver mere besværligt at forsøge.
Og til fru Birthe Skaarup: Jeg er jo enig i, at det store problem, når vi snakker deciderede selvmord, er de ældre, for i modsætning til de unge ønsker de ældre, der forsøger selvmord, rent faktisk at dø, og for alt for mange af dem lykkes det, også fordi de bruger nogle metoder, der med sikkerhed virker.
Men det er et andet, hvad skal vi sige, problemfelt, som jeg også mener vi skal tage fat i.
Til hr. Kamal Qureshi og til hr. Per Clausen vil jeg sige, at jeg selvfølgelig også er enig i, at det, det drejer sig om, er at ændre på de samfundsstrukturer, der gør, at der er alt for mange unge, der har ondt i livet.
Og det har jeg også været inde på tidligere.
Jeg vil gerne sige tak til alle ordførerne for den nogenlunde velvillige modtagelse af forslaget, i hvert fald fornemmer jeg en fælles interesse i at være med til at diskutere, hvad vi kan gøre på det her område.
Og jeg håber meget, at vi i Sundhedsudvalget kan blive enig om at lave en beretning, hvor vi så også får belyst alle de forskellige felter, herunder spørgsmålet: Hvad er de internationale erfaringer?
Sundhedsministerens oplysninger og mine oplysninger er meget forskellige i forhold til, hvad der sker i England eksempelvis.
Det må vi have udredt.
På samme måde må vi have udredt, hvad det her ville komme til at koste, hvis vi satte os for, at det altså nu ikke længere skulle være så nemt, som det er i øjeblikket, at få adgang til de store pilleglas.
Afstemning