Søren Gade (V), 2008-05-07:
Som hr. John Dyrby Paulsen netop har sagt, har vi jo tidligere drøftet dette emne, senest på samrådet i Udenrigsudvalget den 17. april, og jeg kan endvidere henvise til regeringens analyse fra den 1. april i år, som klart beskriver regeringens politik på dette område.
Udenrigsministeren og jeg vil dog gerne benytte lejligheden til at fremhæve og gentage en række centrale elementer i den analyse, vi netop har offentliggjort.
Lad mig indledningsvis slå fast, at ingen typer af våben eller ammunition er hundrede procent sikre eller fejlfri.
Alle typer af ammunition vil derfor være behæftet med en eller anden risiko for, at den ikke fungerer efter hensigten, og det centrale i enhver diskussion om våben og ammunition er derfor balancen mellem de humanitære hensyn og de militære fordele ved brug af våben.
Når analysen siger, at de humanitære følger ved brugen af klyngeammunition bør veje særlig tungt, betyder det bl.a., at klyngeammunition skal bruges i overensstemmelse med den humanitære folkeret, og at regeringen lægger afgørende vægt på, at klyngeammunitionen er både præcis og pålidelig.
Selv om det kan være fristende at generalisere, er det vigtigt at understrege, at klyngeammunition er et vidt begreb.
En særlig vigtig sondring er sondringen mellem klyngeammunition uden selvdestruktionsmekanisme og klyngeammunition med selvdestruktionsmekanisme.
Den afgørende forskel er, at klyngeammunition med selvdestruktionsmekanisme er i stand til at destruere sig selv, hvis den ikke eksploderer, når den rammer jorden.
En sådan destruktion kan f.eks. bestå i, at selvdestruktionsmekanismen får de enkelte bomblets, som de hedder - altså de små sprængladninger i klyngeammunitionen - til at sprænge sig selv i luften, få sekunder efter at de har ramt jorden.
Klyngeammunition med selvdestruktionsmekanisme er ikke ufejlbarlig, men al erfaring viser dog, at klyngeammunition med denne mekanisme er markant mere pålidelig end klyngeammunition uden denne mekanisme.
Af samme grund er al dansk klyngeammunition til artilleri med denne selvdestruktionsmekanisme.
Jeg har flere gange hørt, at 98 pct. af ofrene for klyngeammunition er civile.
Jeg skal ikke kunne sige, om det tal er rigtigt, men jeg kan konstatere, at i de konflikter, hvor mange civile efterfølgende er kommet til skade på grund af klyngeammunition, er der hovedsagelig tale om klyngeammunition uden selvdestruktionsmekanisme, og det understreger jo netop behovet for, at regeringen fortsætter sit arbejde for at opnå en international regulering af notorisk upræcis og upålidelig klyngeammunition, der forvolder uacceptabel skade på civile.
I debatten i Danmark har der tilsyneladende været to misforståelser: dels at forsvaret skulle råde over den type bomblet, der hedder M-85, og som bl.a. blev anvendt i Libanon i sommeren 2006
Lad mig starte med at slå fast, at de to typer bomblets, som forsvaret råder over i dag, ikke er af samme type som M-85, altså den, vi så brugt i Libanon.
Det er korrekt, at M-85 minder om den ene af de to danske typer klyngeammunition, nemlig om den, der hedder 662, men det fremgår også af analysen, at den danske 662'er ifølge den tyske producent er forbedret på en lang række områder i forhold til den M-85, der blev brugt i Libanon.
Disse forbedringer betyder ifølge producenten bl.a. en mere pålidelig selvdestruktionsmekanisme.
Regeringen lægger som nævnt afgørende vægt på, at klyngeammunition er præcis og pålidelig, og selv om det ikke er sikkert, at erfaringerne fra Libanon rent faktisk kan overføres til de danske 662'ere, har regeringen besluttet at tage konsekvensen af denne tvivl.
Derfor anbefaler vi i analysen, at klyngeammunition at typen 662 fjernes fra den danske operative ammunitionsbeholdning med henblik på destruktion, så hurtigt det er muligt at tilvejebringe ressourcerne hertil.
Jeg vil nu vende mig mod forskellen mellem de to typer dansk klyngeammunition.
Af bilag A til rapporten fra Norge vedrørende brugen af M-85 i Libanon kan man se, at den anden type klyngeammunition, som forsvaret har, nemlig 642'eren, ikke hører til den såkaldte M-85-familie, og den norske rapport rejser således ikke tvivl om pålideligheden af denne type klyngeammunition.
Regeringen vil ikke tage unuanceret afstand fra al besiddelse og brug af klyngeammunition, og det er der flere grunde til.
For det første hensynet til danske soldaters sikkerhed.
Regeringen lægger her vægt på, at der er konsistens i den førte politik.
Det ville således være uforståeligt, hvis vi på den ene side tog afstand fra eller forbød klyngeammunition og på den anden side ønskede, at danske soldater skulle modtage støtte fra allierede i form af f.eks. klyngeammunition.
Det er regeringen meget magtpåliggende, at danske soldater kan modtage luftog/eller artilleristøtte i situationer, hvor deres sikkerhed afhænger af det.
For det andet kan der være situationer, hvor netop klyngeammunition er den bedst egnede og mindst skadevoldende ammunitionstype.
Da mængden af sprængstof i de enkelte små bomber i klyngeammunition er markant mindre end i almindelige granater, kan klyngeammunitionens direkte følgeskader på eksisterende bygninger og infrastruktur være væsentlig mindre end ved brug af almindelige granater.
I tilfælde af at fjendtlige mål som f.eks. soldater befinder sig nær eksisterende infrastrukturer og konstruktioner som f.eks. vejnet, broer, dæmninger, diger, forsyningsværker m.m., kan klyngeammunition således være den mindst direkte skadevoldende ammunitionstype.
For det tredje er det jo ikke sådan, at Danmark på dette område internationalt står sammen med lande, som vi normalt ikke har fælles interesser med.
Vi står faktisk sammen med en lang række europæiske og nordiske lande, der overordnet set deler den danske holdning til klyngeammunition; her kan jeg nævne Finland, Sverige, Holland og Storbritannien som eksempler.
For det fjerde skal man også huske på, at besiddelse af klyngeammunition ikke er underlagt et forbud i den gældende humanitære folkeret, selv om det nogle gange er blevet sagt, at der eksisterer et sådant forbud.
Det danske forsvar har aldrig anvendt sin klyngeammunition i internationale operationer, og det er der heller ikke nogen aktuelle planer om.
Skulle der opstå et behov herfor, har regeringen dog fundet det hensigtsmæssigt, henset til den store politiske interesse for netop dette emne, at det kun vil ske med inddragelse af Folketinget.
Det betyder ikke, at Folketinget fremover skal inddrages i alle spørgsmål om operativt valg af ammunitionstyper.
Denne beslutning træffes som hidtil bedst af forsvaret.
Så vil jeg afslutningsvis gerne nævne et par forhold, som jeg finder særlig vigtige.
For det første har det danske forsvar ingen interesse i at have klyngeammunition, som ikke er pålidelig.
Dette ville stride mod den måde, hvorpå vores soldater i nutidige og fremtidige operationer søger at bidrage til den hurtigst mulige genopbygning af de områder, hvor vores soldater er indsat.
For det andet vil jeg gerne fremhæve, at Danmark faktisk råder over en såkaldt EOD-rydningskapacitet, som vil kunne indsættes, såfremt Danmark skulle vælge at indsætte et klyngevåben i en operation.
Dermed vil det være muligt at reducere risikoen for, at uskyldige kommer til skade efter kamphandlingernes ophør, idet en EOD-rydningskapacitet netop finder og fjerner ikke sprængt ammunition.
Sluttelig vil jeg gerne berøre Norge.
Der har blandt politikere, ngo'er og journalister været en stor interesse for Norges holdning i denne sag, og det er indtrykket, at Norge i den senere tid er begyndt at bevæge sig på området.
Jeg har således fået oplyst, at den aktuelle norske holdning til klyngeammunition er, at Norge endnu ikke har truffet endelig beslutning om destruktion af deres klyngeammunition, at Norge ikke går ind for et totalt forbud mod alle typer ammunition, der kan defineres som klyngeammunition, og at Norge ikke har fraskrevet sig muligheden for at blive forsvaret af andre landes styrker med netop klyngeammunition.