Karen Hækkerup (S), 2012-03-29:
Selv om det kun er knap et år siden, at Enhedslisten sidst rejste en forespørgselsdebat om handicapområdet, er der sket en del her i Folketinget, f.eks. har både regeringen og socialministeren fået en anden farve.
Der er også skudt gang i nogle nye tiltag, der vil få betydning for hele det sociale område, også for mennesker med handicap.
Her tænker jeg ikke mindst på arbejdet med socialreformen, som jeg vender tilbage til om lidt.
Men tilbage til dagens forespørgsel.
Allerede under debatten i maj sidste år viste det sig, at vi meget langt hen ad vejen er enige om det spørgsmål, der rejses.
Der var bred enighed om at fastholde principperne om, at hjælp og støtte skal ydes efter en konkret vurdering af den enkeltes behov, og der var bred enighed om, at vi skal fastholde en høj retssikkerhed for borgere med handicap.
Den enighed håber jeg vi kan genfinde i dag, men jeg håber også, at vi kan blive enige om, at der er behov for at tænke nyt: Vi skal udvikle handicapområdet.
Det gælder også i forhold til nogle af de centrale spørgsmål i handicappolitikken, som rejses i forespørgslen.
Der spørges både til retssikkerheden for mennesker med handicap og til sikring af, at mennesker med handicap får den hjælp og støtte, som de har krav på, og så sættes der kritisk fokus på tonen i debatten.
Jeg har en ambition om at arbejde for at forbedre vilkårene for mennesker med handicap på alle disse felter, men jeg vil gerne med det samme slå fast, at min løsning ikke er en fastfrysning af den måde, vi løser opgaverne på i dag.
Samfundet udvikler sig, og det skal vi også.
Der er brug for nytænkning i den sociale indsats, også når det handler om indsatsen på handicapområdet.
På retssikkerhedsområdet skal den enkelte borger selvfølgelig fortsat have adgang til at klage over de afgørelser, der træffes i hans eller hendes sag, for det er helt afgørende i et retssamfund som vores.
Afgørelserne skal være i overensstemmelse med de gældende regler.
Det er ikke bare vigtigt for den enkelte borgers retssikkerhed, men også for retssikkerheden for andre borgere i lignende sager.
Vi har netop fremsat et forslag om styrkelse af den juridiske ekspertise i De Sociale Nævn, og formålet med forslaget er at styrke retssikkerheden.
Samtidig kan opprioritering af de juridisk sagkyndige bidrage til at sikre mere ensartede juridiske vurderinger nævnene imellem.
Retssikkerheden vil også fremover være et vigtigt fokuspunkt i arbejdet med at udvikle det sociale område, herunder også handicapområdet.
Jeg håber, vi kan samarbejde om at finde den rigtige vej til at sikre dette vigtige område.
Det næste element i forespørgslen handler om den konkrete indsats over for mennesker med handicap.
Her har spørgerne en præmis om, at min og Folketingets fornemste pligt er at sikre, at mennesker med handicap ikke får mindre hjælp, end de har krav på i dag.
I de forgangne uger har jeg som bekendt været på banen for at lancere en ny socialreform.
Ambitionen med reformen er i meget høj grad at gøre op med vanetænkningen på det sociale område.
Vi skal naturligvis holde fast i det velfærdssamfund, der fungerer som sikkerhedsnet for mennesker, der falder udenfor, men den offentlige støtte må ikke føre til passivitet og isolation – tværtimod.
Den offentlige indsats skal som udgangspunkt altid hjælpe folk videre mod et aktivt og selvstændigt liv.
Min vision på socialområdet indebærer et opgør med en række dogmer, og jeg ved godt, det betyder øretæver, ikke mindst når økonomien er trængt og ønsket om forandringer nemt kan beskyldes for bare at tjene et sparehensyn.
Et oplagt eksempel er den debat, der blev udløst af mit forslag om at indføre forældrebetaling i særlige dagtilbud.
Nogle har valgt at se det som et urimeligt angreb på en gruppe forældre, der allerede har nogle særlige udfordringer at tackle i hverdagen.
Forslaget handler dybest set om at ligestille alle forældre, når det handler om betaling for dagtilbud.
De ekstra udgifter, som følger med et handicap, skal der naturligvis fortsat kompenseres for, og i en tid, hvor alle børn går i daginstitution, synes jeg, det er rimeligt at ligestille alle, når det handler om forældrebetaling, ikke mindst fordi økonomien altså dikterer, at vi er nødt til at prioritere pengene, så vi kan sikre indsatsen over for dem, der har størst behov.
Det, jeg med andre ord har foreslået, er en sidestilling af forældrebetalingsreglerne.
Det vil sige, at man – hvis man har dårlig økonomi – kan få økonomisk friplads.
Der vil også fortsat være socialpædagogisk friplads, og man kan få dækket merudgifter og transport m.v.
Det er alene en forældrebetaling som den, andre forældre betaler, jeg har rejst i debatten.
Men socialreformen handler mere om visioner end om penge, og målretningen er sådan set bare et redskab, vi skal bruge for at kunne finansiere visionerne for socialreformen og for at fremtidssikre velfærden.
Jeg er klar til at stå på mål for mine visioner, for jeg tror oprigtigt på, at vi har brug for at ændre vores syn på mennesker, der har brug for det offentliges hjælp, og det gælder i høj grad også den gruppe, vi taler om i dag, nemlig mennesker med handicap. Vi har fokuseret alt for meget på den rent kompenserende indsats og alt for lidt på deres muligheder og deres ressoucer, hvor de ved den rigtige hjælp kunne støttes til at opnå mere.
Den udvikling vil jeg gerne have vendt.
Både ved at sætte nye rammer op for den indsats, vi yder, og ved at stille større krav til effekten af det, vi gør.
Vi skal nemlig blive meget bedre til at sætte mål for indsatsen over for borgere med handicap og også til at følge op på, om målene nås.
Vi skal have skabt en ny kultur, hvor vi arbejder mere målrettet med effektmål og opfølgning i forhold til den enkelte borger.
Det sker ikke fra den ene dag til den anden, men det er vigtigt for mig, at vi tager hul på opgaven, for ved at arbejde med effektive metoder kan vi både løfte kvaliteten i indsatsen over for den enkelte og samtidig sikre den bedste udnyttelse af samfundets ressourcer.
Efter min mening har vi simpelt hen ikke råd til at lade være.
Arbejdet med socialreformen er først lige skudt i gang, og det tager sin tid at reformere hele den sociale tænkning, og arbejdet skal gøres ordentligt.
Det gælder f.eks. også handicaporganisationerne, som jeg gerne vil have med som aktive og konstruktive medspillere i processen.
Det er nemlig vigtigt at huske på parolen »Nothing about us without us.« Men selv om arbejdet med socialreformen først nu for alvor skal til at skydes i gang, har vi allerede en klar idé om, hvad det er, vi gerne vil opnå.
Arbejdet med reformen og med den kommende handicappolitiske handlingsplan, som jeg netop har skudt i gang, skal sætte skub i en udvikling, der skal styrke inklusionen af mennesker med handicap.
Målet er at skabe en større selvhjulpenhed, og at mennesker med handicap bedre kan hjælpes ind i samfundets fællesskaber.
Det bringer mig frem til det sidste punkt i forespørgslen, nemlig spørgsmålet om tonen i debatten.
For ved at fremme integration, rummelighed og synlighed kan vi få taget luften ud af den syndebuksretorik, der til tider har givet en uacceptabel tone i debatten.
Regeringen har i høj grad fokus på, hvordan vi kan skabe en god fremtid for mennesker med handicap.
Samtidig med arbejdet med socialreformen er vi i gang med at forberede en ny langsigtet handlingsplan på handicapområdet.
Handlingsplanen skal sætte rammerne for den progressive implementering af FN's handicapkonvention og for de næste 5-10 års handicappolitik.
Vi er altså i fuld gang med at lægge grunden til en langsigtet handicappolitik, som kan understøtte mennesker med handicap i at få et godt og værdigt og aktivt liv
Det er et arbejde, jeg glæder mig rigtig meget til, og som jeg håber at kunne samle bred opbakning til her i salen, også selv om jeg ikke kan leve op til spørgerens forudsætning om ikke at ændre på det bestående.
For mig er inklusion kodeordet.