Søren Krarup (DF), 2011-03-17:
Tillad mig i al korthed at betegne dette forslag til folketingsbeslutning som et paradeforslag, hvortil vi naturligvis siger et klart og tydeligt nej.
Når man som jeg er medlem af Forsvarsudvalget og derfor får lejlighed til at læse de spørgsmål, som gennem udvalget stilles til forsvarsministeren, kan snart ingen provokation eller ingen genistreg fra hr. Frank Aaen komme bag på en.
Disse uendelige spørgsmål, denne endeløse strøm af forsøg på provokation og dette ubegrænsede spild af tid – hvor må forsvarsministeren dog være tålmodig, siger man til sig selv.
Og når man samtidig er så gammel, at man husker hr. Frank Aaens yngre dage med hans utrættelige tjeneste for Danmarks Kommunistiske Parti, og når man også har læst Mette Herborgs kronik fra sommeren 2001 om hr. Frank Aaens ophold i Afghanistan under den sovjetiske besættelse, jeg er lige ved at sige hans deltagelse i besættelsen, og om afhøringen af egyptere, der var taget til fange af de sovjetiske tropper, så er man ganske uden illusioner, når man møder et sådant forslag til folketingsbeslutning fra hr. Frank Aaen, der vil trække de danske soldater ud af Afghanistan øjeblikkelig.
Man siger til sig selv: Godt, at hr. Frank Aaen sidder i samme magtesløshed i dag som i 1980, da han repræsenterede Danmarks Kommunistiske Parti.
Godt, at dette mest er et komisk nummer, som ingen virkelighed fører med sig.
Tværtimod er forholdet jo gudskelov det, at de danske soldater i Afghanistan er omfattet af en vældig og lykkelig sympati i det danske folk.
Jeg husker endnu flagdagen i september sidste år, og jeg oplever igen og igen, hvorledes danskerne omfatter deres sønner i Afghanistan med den største kærlighed og yder dem deres største støtte.
Disse danske soldater, som udfører en yderst farlig tjeneste i dette fjerne vanskelige land, er vore forsvarere imod en frygtelig trussel og en farlig terrorisme rettet mod den vestlige verden og dermed også imod Danmark.
De beskytter deres folk og deres familie.
De sætter livet på spil, og somme tider ofrer nogle af dem jo også livet, for at den islamiske terrorisme ikke skal kunne drive sit blodige spil på danske gader og stræder.
De er vor værge og vor beskyttelse, og vi er stolte af dem, for hvilken højnelse af vort folkelige liv betyder de ikke?
På ny er offervilje og modstandsvilje kommet i højsædet i Danmark, på ny kan vi være stolte af at være danske.
Jeg har i det forløbne år læst
Tom Buk-Swientys fremragende bøger om krigen i 1864, »Slagtebænk Dybbøl« og »Dommedag Als«, og endnu en gang oplever man her den lammelse, som dette frygtelige nederlag til de to tyske stormagter påførte Danmark.
Det er ikke for meget sagt, at det i mere end 100 år prægede danskerne og bestemte dansk forsvarspolitik manifesteret i den ydmygende 9. april 1940 – bunden af danmarkshistorien.
På denne baggrund er vores soldaters indsats i Afghanistan et lykkeligt vidnesbyrd om, at lammelsen fra 1864 er brudt.
På ny tør Danmark forsvare sig med våben i hånd, på ny tør danske soldater ofre sig for deres land og deres folks frihed.
Vi er stolte af dem, og vi betragter deres indsats i Afghanistan med respekt og ubetinget solidaritet, og vi siger et kategorisk nej til dem, der vil fornægte deres indsats og bestride dens betydning.