Mette Bock (LA), 2016-02-26:
Tak for det, og tak for en rigtig spændende debat, synes jeg, en åben debat, hvor der jo faktisk er blevet åbnet om ikke ladeporte eller døre, så dog i hvert fald vinduer, så vi i fællesskab kan finde en løsning på den her problemstilling.
Det vil jeg gerne takke både ministeren, men også de øvrige ordførere for, og selvfølgelig specielt de ordførere, som vil støtte dette beslutningsforslag, som nu ser ud til at have et klart flertal bag sig.
Jeg vil godt lige prøve at løfte blikket en lille smule og ikke bare se på de trakasserier, vi står med nu, men også se på, hvad det er, der er det mere principielle i det her.
For i dag behandler vi ikke kun beslutningsforslag B 52 om spørgsmålet om dokumenterne fra Irak- og Afghanistankommissionen.
Det næste, vi skal, er faktisk, at vi skal behandle forespørgslen til justitsministeren om konsekvenserne af de ændringer af lov om offentlighed i forvaltningen, som blev vedtaget for nylig med lovforslag L 144.
Og de to ting hænger jo sammen på den måde, at vi lever i en tid, hvor der er en tilbøjelighed til, at staten lukker sig mere og mere om sig selv.
For ganske få måneder siden var der en idéhistoriker, Mikkel Thorup, som udgav en rigtig spændende bog, som hedder »Statens Idéhistorie«, og som jeg kan anbefale andre at læse.
I den gennemgår han, hvad det egentlig er, der er sket historisk omkring forholdet imellem stat og civilsamfund.
Og det, jeg synes er rigtig spændende, er, at han siger – nu vil jeg ikke selv følge den analogi eller den metafor – at det i vore dage er, som om staten næsten bliver betragtet som en gud.
Det er staten, der styrer os, det er staten, der passer på os, og staten tåler sådan set ikke, at vi drager dens magtposition i tvivl.
Derfor lukker staten sig mere og mere om sig selv.
En anden pointe i bogen er, at der i tider, hvor der er terrorisme, og hvor der ligesom sker ting og sager i verden, som gør, at vi bliver nervøse, at vi bliver bange, at vi har behov for at beskytte os selv, er en tilbøjelighed til, at stater med det samme griber det som en anledning til at sige: Nu kan I nok alle sammen forstå, at vi bliver nødt til at rulle gardinerne ned, for vi kan ikke have, at ganske almindelige borgere kigger os over skulderen, det er simpelt hen uholdbart.
Det synes jeg er nogle interessante pointer og perspektiver at have med, både når vi diskuterer offentlighedsloven, og når vi diskuterer den her helt konkrete sag.
Sagen er jo gammel.
I 2011, da vi lige havde fået en ny socialdemokratisk ledet regering, var det første møde, jeg var med til, med den daværende udenrigsminister Villy Søvndal – der er flere af dem, der er i salen i dag, der også var til stede – og det første, der kom frem, var, at nu skulle der nedsættes den her kommission.
Jeg må sige – vi kan jo tolke tingene meget forskelligt, det ved vi også her på Christiansborg – at jeg opfattede det som et klart politisk drilleri.
Og jeg opfattede det egentlig også sådan, at man troede, at man ved at nedsætte en kommission så kunne få alt belyst, få alt frem, at der ikke længere kunne være tvivlsspørgsmål om noget som helst, og at man dermed fik sandheden med stort S frem.
Det tror jeg simpelt hen ikke at sådan et kommissionsarbejde ville kunne gøre, og derfor stemte vi for, da den nye regering efter regeringsskiftet i juni måned foreslog, at man lukkede kommissionen.
Det stemte vi for, men da vi går ind for den her åbenhed, kan vi jo ikke lukke øjnene for, at der er en virkelighed, som er, at der har siddet en kommission.
Den havde ganske vist lidt svært ved at komme i gang, men nu havde den altså indsamlet nogle dokumenter, og hvad var det så, der gjorde, at de dokumenter ikke kunne fremlægges, så offentligheden kunne få indsigt?
Nu hører vi så, at der er tale om ca. 70.000 dokumenter.
I beslutningsforslaget siger vi klart, at der er stor respekt for, at der kan være klassificerede dokumenter, at der kan være hensyn til statens sikkerhed, og at der kan være hensyn til rigets forsvar og forholdet til andre lande osv.
Og da vi for nylig havde samrådet om den her sag, var det jo helt klart, at de politiske partier, som støtter det her beslutningsforslag, alle havde en forståelse for, at der selvfølgelig kan være dokumenter, som ikke kan blive fremlagt.
Problemet er, at vi ikke kan vide, hvad det er for dokumenter, regeringen ikke vil fremlægge, og derfor må det første skridt være, at regeringen fortæller os, hvad det er, vi taler om her.
Når der er tale om 70.000 dokumenter, er det så 10.000 dokumenter, der ikke kan fremlægges, eller er det 5.000 dokumenter, der ikke kan fremlægges?
Jeg har i hvert fald simpelt hen ikke fantasi til at forestille mig, at der kan være 70.000 dokumenter, som ikke kan fremlægges, og som ingen kan få lov til at kigge ind over.
Det kan jo ikke passe.
Så håbet er, at vi nu efter at have ventet på at høre nogle ord fra justitsministeren kan komme videre i udvalgsbehandlingen og faktisk prøve at få undersøgt helt reelt, om der er en mulighed for, at vi kan finde en fælles vej for at komme videre.
Jeg er faktisk ret overbevist om, at det kan lade sig gøre.
Jeg synes bestemt ikke, at jeg er blevet mindre optimistisk efter at have hørt på debatten her i dag og have hørt på, hvad justitsministeren havde at sige.
Jeg vil gerne understrege, at jeg har meget stor tillid til vores kloge justitsminister, som faktisk også har empati – det tror jeg er en af Alternativets nye værdier, som jeg har læst lidt op på her i de senere dage – så mit håb er altså, at vi her i fællesskab finder en vej frem og kan få en reel og substantiel diskussion om, hvad det er, der videre skal ske.
Og det tror jeg jeg vil runde af med herfra.