Marianne Jelved (RV), 2011-05-10:
Jeg skal allerførst sige tak for behandlingen af beslutningsforslaget.
Men problemet anerkendes.
Det drejer sig om i størrelsesordenen 3.600 unge på erhvervsuddannelserne.
Der er nogle forsørgere, som oppebærer elevløn, der i visse tilfælde er meget lav, når man er forsørger.
Jeg er fuldstændig på det rene med – det er forslagsstillerne jo også – at vi taler om et overenskomstbelagt område.
Sidste gang, vi behandlede et tilsvarende forslag, blev jeg opfordret af den daværende undervisningsminister, hr. Bertel Haarder, til at opsøge arbejdsmarkedets parter og prøve at få dem til at interessere sig for den her sag.
Og det gjorde jeg faktisk.
Jeg har haft møder og korrespondance med Dansk Arbejdsgiverforening.
Jeg har også henvendt mig til Dansk Industri, som dog ikke svarede på min henvendelse.
Og så har jeg været til møde med Dansk Metal.
Det har alt sammen været mægtig positivt, fordi også de parter anerkendte problemet, men de kunne bare ikke se, at det var muligt for dem at løse det over overenskomsten – eller de havde i hvert fald ikke vilje til det på det tidspunkt.
Derfor har vi genfremsat forslaget, fordi vi så er nødt til at prøve at finde andre veje.
Vi har anerkendt problemet i SU-kredsen og fundet løsninger på det der, som kan fungere.
Derfor kunne jeg opfordre ministeren til at prøve at indkalde partierne, så vi kunne prøve at være kreative sammen og finde nogle forskellige muligheder at undersøge i fællesskab.
Det her drejer sig ikke om en fast ydelse.
Det drejer sig om en supplering af en elevløn, der på et tidspunkt i den unges uddannelsesforløb er meget lav, hvis man også er forsørger.
Det drejer sig om lånemuligheder, som svarer til SU-modtagernes.
Og så er der en særlig problemstilling omkring skolepraktikelever.
AER-modellen har altså ikke været i stand til at samle, og det kan undre mig en lille smule, for de partier, som især afviste AER-modellen, altså Venstre og Konservative, har jo været med, dengang Anders Fogh Rasmussen blev statsminister, og som et af sine første forslag lagde en forlængelse af barselorloven til en 1-årig barselorlov frem i Folketingssalen.
Der kunne man altså godt lovgive.
Så jeg vil appellere stærkt til, at vi sammen også prøver at fremme arbejdsmarkedets parters interesse i at bidrage til en løsning på det her område.
Det kunne jo være, at arbejdsmarkedets parter kunne være parate til at bidrage til, at man kunne løse låneopgaven, altså det, at de kan låne på samme måde, som SU-modtagerne kan, eller på anden måde kunne bidrage med ideer til, hvordan vi kan løse det her inden al for lang tid.
Jeg skal sige, at jeg ikke mener, at man underminerer det.
Jeg var en lille smule ærgerlig over fru Charlotte Dyremoses lidt kritiske holdning til overhovedet at gå ind på det her område, fordi det jo var et overenskomstområde.
Vi kan jo godt have supplerende sociale ydelser eller andre former for ydelser i særlige situationer, og der blev nævnt, jeg tror endda også af borgerlige ordførere herfra, at der er et særligt børnetilskud, og at der er boligstøtteordninger osv., som i givet fald skal ses i sammenhængen her.
Vi er helt åbne fra forslagsstillernes side over for at se på alle muligheder.
Vi mener bare, at vi har en fælles opgave i Folketinget, alle partier og ministeren, i form af at finde en løsning.
Det er ikke fair over for de unge, der bliver bragt i en situation, hvor de skal være forsørgere, at de har så ringe vilkår, at når de kommer op til det kommunale system, forvaltning, og beder om hjælp, får de at vide, at de skal holde op med at læse, og at de så kan få kontanthjælp.
Det er simpelt hen den fattigste løsning overhovedet, og det kan vi ikke være bekendt.
Så en meget venlig appel til ministeren om f.eks. efter sommerferien, hvis ministeren stadig væk er minister efter sommerferien – det ved vi jo ikke, men i hvert fald er det en opfordring, ministeren kan lade gå videre til sin efterfølger – at vi skal løse et problem, som vi alle sammen har erkendt, og selvfølgelig findes der også løsninger på det, hvis vi vil.
Det mener jeg bare er en forpligtelse.
Vi må sætte os som mål, at det må vi gøre, inden der er gået et år.