Liselott Blixt (DF), 2013-04-19:
Jeg takker begge ministre for besvarelserne.
Jeg synes, der er meget godt i det.
Man kan også have lyst til at sige: Jamen hvis bare det fungerede derude.
En ting er, at vi kan være enige herinde, hvilket jeg i høj grad synes vi er på de her områder, men nogle gange mangler det ligesom at blive udmøntet, og det er måske det, vi skal arbejde på.
De sidste par år er vi blev chokeret, hver gang vi hører om nogle af de her sager med familier, hvor børnene er blevet misbrugt seksuelt eller udsat for fysisk og psykisk vold.
Vi forarges, og vi forlanger alle sammen, at de skyldige skal straffes og børnene skal tvangsfjernes.
Hvordan vokser de op, og hvad sker der i deres liv?
Har vi tænkt over, hvordan de bliver påvirket, hvordan de formår pludselig at skulle leve et normalt liv, selv om de har været udsat for oplevelser, der har været traumatiske for dem?
Har vi tænkt på, hvad der sker, efter at voldsmanden forhåbentlig er blevet straffet og årene er gået?
Nej, desværre bliver det glemt.
Voldsofrene får en latterlig erstatning, og så forventer vi, at de kan leve videre og gøre som alle andre, få en uddannelse, et arbejde, stifte familie osv.
Men nej, sådan går det desværre ikke.
Nogle af de her ofre bliver ramt af lidelsen posttraumatisk stress disorder.
For nogle af disse mennesker er det en lidelse, der kan invalidere dem for resten af deres liv, og omverdenen forstår ikke, hvad der sker.
Jeg har mødt personer, som, 30 eller 40 år efter de har været udsat for traumatiske oplevelser, stadig væk får flashback, hvor de genoplever episoder, de har været udsat for, og hvor den eller de traumatiske hændelser står lysende klart for dem.
Noget af det, der kan give flashback, er, når de kommer op til sagsbehandleren, og sagsbehandleren spørger, måske fordi det er en ny sagsbehandler, hvad grunden er til, at personen ønsker det, som vedkommende nu har spurgt om, eller hvad grunden er til, at vedkommende ikke kan komme i arbejde, eller hvad der nu bliver talt om.
Det kan give et flashback og sætte behandlingen af personen flere år tilbage.
Det er der, jeg synes vi bør gøre en indsats.
Gud forbarme sig, at de skal begynde at stille diagnoser for borgere, der kommer.
Det skal vi aldrig have dem til.
Men vi må have et system, som gør, at man ikke hver gang spørger ind til en, der har posttraumatisk stress-syndrom, fordi det sætter gang i nogle ting, der gør, at de får det værre.
Det er netop det, jeg oplever, når jeg taler med nogle af dem, der har haft det i rigtig mange år.
De er i alle de år blevet mødt med misforståelser i både social- og sundhedsvæsenet, fordi man ikke helt ved, om man skal tro på eksistensen af den her sygdom, og hvad man kan gøre.
Jeg har hørt optagelser med en kvinde, som bliver udspurgt af en sagsbehandler, som bryder sammen, og som går rystende derfra og ikke ved, hvad hun skal gøre.
De kan gå hjem og lægge sig i deres seng og være slået langt tilbage fra det, de ellers har kæmpet for at opnå.
Men det vigtigste er netop at få den her viden ud.
Jeg synes, det er rigtig rart, at vi har nogle videncentre.
Desværre er de forbeholdt enten soldater eller flygtninge.
Vi har ikke fået dem ud til almindelige borgere, der bliver ramt af den her lidelse.
Faktisk kan det også være reddere, der har været ude at samle børn, der er blevet kørt ned i et trafikuheld, op.
Det ser ikke særlig godt ud, og det kan ske gentagne gange.
Det kan gøre, at de får nogle traumatiske oplevelser, som de skal leve videre med.
Dem skal vi være bedre til at hjælpe, og vi skal være bedre til at vide, hvordan man gør.
Spørger man bare ind, eller hvordan behandler vi de mennesker?
Syddansk Universitet har netop, i 2012, udgivet en rapport, der viser, at der er evidens for sammenhængen mellem seksuelt misbrug i barndommen og posttraumatisk stress i voksenlivet.
Vi ved også, at selvmordsraten hos folk med posttraumatisk stresssyndrom er utrolig høj.
I øjeblikket kan vi sige, at det ikke er godt nok.
Men jeg lytter til det, ministrene siger, om, at der er tiltag i gang, og at man har lyttet til de mennesker, det drejer sig om.
Derfor vil jeg også sige, at jeg er rigtig glad for, at et samlet Folketing, altså Venstre, Socialdemokraterne, Dansk Folkeparti, SF, Det Radikale Venstre, Enhedslisten, Liberal Alliance og Konservative, kan bakke op om forslaget til vedtagelse.
Den vil jeg læse op:
Forslag til vedtagelse »Folketinget tager ministrenes redegørelser til efterretning og understreger vigtigheden af at indsamle viden og erfaring om danskere med PTSD, så man sikrer kvalitet i behandlingen i sundhedsvæsnet samt en støtte i et uddannelsesmæssigt og/eller arbejdsmæssigt forløb, der sætter personerne i stand til at komme videre i livet på trods af deres lidelse.«