Morten Helveg Petersen (RV), 2008-04-16:
Lad mig starte med at anføre Det Radikale Venstres principielle stilling til finansloven:
Vi er glade for de forlig, vi har indgået med regeringen og øvrige partier eksempelvis på sundhedsområdet, om jobplanen, om globaliseringsaftalerne, om satspuljen, men vi synes, der mangler reformer - reformer på skatteområdet, på arbejdsmarkedet, reformer, der i det hele taget kan sikre det antal mennesker, som der er brug for på arbejdsmarkedet i de kommende år.
Jeg tror, der er generel enighed om, at den største udfordring, vi har i økonomien, er at skaffe mennesker ud på arbejdsmarkedet, og derfor bør der også bydes på, hvilke konkrete reformer der kan gennemføres.
Der er for meget centralisme, og der er for lidt tillid i de indgåede aftaler.
Det kommunale selvstyre er under pres, og regeringen indfører sammen med Dansk Folkeparti et hav af måle-veje-metoder, som giver mere bureaukrati.
Der er for få prioriteringer til gavn for de udsatte grupper.
Med finansloven bruges penge på børnecheck og lukkedage frem for på udsatte unge, psykisk syge og børn i problemfyldte familier.
Regeringen prioriterer ventetidsgaranti i sundhedssektoren, men burde prioritere de kritiske sygdomme væsentlig højere.
Men vi stemmer selvfølgelig for finansloven, det hører sig til at gøre som et ansvarligt parti.
Det må være rimeligt at bruge debatten her i dag til at gøre status oven på en valgkamp, oven på en åbningsdebat, oven på finanslovforhandlinger og så oven på det, der sker i virkelighedens verden.
Og i Det Radikale Venstre har vi det problem, at vi ikke kan se sammenhængen mellem de store ambitioner, som statsministeren havde i sin åbningsredegørelse kort efter valget i november, og situationen her i dag efter de indgåede finanslovaftaler.
I valgkampen føg det om ørerne med tocifrede milliardbeløb, og statsministeren talte i november om, at regeringen ville skabe det 21. århundredes velfærdsmodel, som det så smukt hed.
Og hvad blev der så af det 21. århundredes velfærdsmodel?
Jo, hvis man skal tage statsministeren og regeringen på ordet, så er det 21. århundredes velfærdsmodel lige dele af en blanding af centrale indgreb over for kommunerne, et festfyrværkeri af måle-veje-metoder samt mangel på egentlige prioriteringer i velfærdssamfundet.
Der skrides ind over for kommunerne, på trods af at det ikke var alle ting, der oprindelig indgik i aftalerne.
Kommunerne kan med rette hævde, når nu regeringen kommer efter kommunerne i forhold til anlægsudgifter, at det så ikke var noget, der var aftalt forhånd.
Det reelle indhold i alt dette, som ligger til grund for det her, er et ønske fra regeringens og ikke mindst Dansk Folkepartis side om mere central styring både af økonomien og af måden, hvorpå opgaverne skal udføres i den offentlige sektor i dag.
Derfor står vi i dag i den situation, at kommunernes økonomi nu er underlagt skattestoppet.
Skattestoppet har forrang for det kommunale selvstyre.
Med den såkaldte kvalitetsreform indføres alle hånde typer akkrediteringer, måle-veje-metoder i forhold til den offentlige sektor, og det på trods af at de offentligt ansatte er ved at gå til i papirarbejde og bureaukrati.
Der var for et par måneder siden en undersøgelse, der viste, at flere faggrupper angiver, at administrative opgaver æder cirka halvdelen af deres arbejdstid.
Finansministeriet har tidligere anslået, at det administrative personale i den offentlige sektor udgør ca. 130.000 fuldtidsansatte, men at det øvrige personale, som udgør omkring 690.000 helårspersoner, i gennemsnit bruger omkring en tredjedel af deres tid til administrativt papirarbejde.
Det svarer til ca. 225.000 helårspersoner, og det siger noget om de store gevinster, der er forbundet med en reel afbureaukratisering af den offentlige sektor.
Det havde vi gerne forhandlet med regeringen om.
Vi spillede ud med vores eget forslag om, hvad vi kalder en tillidsreform, men uden held.
Regeringen ønskede ikke at forhandle den del af sagen.
Dertil kommer, at regeringen og Dansk Folkeparti med valgløfterne prioriterer centralt fastsatte valgløfter højere end det at give kommunerne mulighed for selv at prioritere.
Det reelle, lokale råderum udhules gradvis, men sikkert.
Derfor skuffer finansloven, hvis den virkelig skal være udtryk for det 21. århundredes velfærdsmodel, og af samme grund er den såkaldte kvalitetsreform også løbet ud i sandet; den var underlig fra starten og blev gradvis nedtonet i omfang og ambitionsniveau.
Tilbage står et forpjusket forløb og et mudret resultat.
For Det Radikale Venstres vedkommende fremlagde vi vores eget udspil til finanslov, fuldt finansieret, fuld af reformer.
Vi er glade for at have indgået forlig med regeringen på en række områder.
Forliget om jobplanen er et skridt i den rigtige retning i forhold til at give flere mennesker en mulighed for at komme ud på arbejdsmarkedet - det er ikke vidtgående nok, det er ikke ambitiøst nok efter vores smag, men det er et skridt på vejen.
På sundhedsområdet er vi med til, at der kan tilbydes vigtige vacciner samt en tiltrængt øget indsats på hjerteområdet.
Vi er med i aftalen om trafik, vi er med i aftalen om natur og deltager som sædvanlig i satspuljeforliget samt i udmøntningen af globaliseringsaftalerne.
Vi ville gerne være med og forsøgte også at komme med i flere forlig, men kunne ikke blive enige med regeringen om den fornødne finansiering.
Mere generelt gælder, at regeringens og Dansk Folkepartis endelige aftale om finansloven ikke indeholder de fornødne prioriteringer, som peger fremad.
Vi foreslog en rigtig skattereform, der kunne bidrage afgørende til at skaffe endnu flere mennesker ud på arbejdsmarkedet.
Regeringen ville hellere nedsætte en kommission.
Vi foreslog konkrete reformer på arbejdsmarkedet, der kunne have rustet os til fremtiden.
Regeringen nedsatte endnu en kommission, der skal forholde sig til stort set det samme, som Velfærdskommissionen og andre kloge folk har foreslået tidligere.
Vi foreslog en tillidsreform med konkrete forslag til afbureaukratisering, men også den må vente.
Vi foreslog en stribe konkrete prioriteringer i velfærdssamfundet, som kunne have betydet reelle prioriteringer til fordel og gavn for de svageste.
Lad mig nævne nogle eksempler:
Når regeringen holder fast i sin ventetidsgaranti i sundhedssektoren, så er det udtryk for en prioritering, der ikke tilgodeser dem, der har mest behov.
Og det siger vel næsten sig selv, at det er bedre at prioritere de patienter, der er udsat for kritiske og akutte lidelser frem for mindre kritiske sygdomme.
Derfor må og bør en ansvarlig sundhedspolitik også indeholde et opgør med den perspektivløse ventetidsgaranti, som i øvrigt ingen fagfolk på området kan forstå eller forsvare.
På børneområdet - for at nævne et andet eksempel - udbetaler regeringen en børnecheck, men de samme penge finder vi med stor fordel kunne bruges på udsatte børn.
Derfor stemmer vi imod regeringens forslag.
Vi vil hellere bruge pengene på de udsatte børn, som har brug for en ekstra hånd; på børn i problemfyldte familier; på udsatte unge, udviklingshæmmede, psykisk syge, borgere på varige overførselsindkomster, for der finder vi at en reel prioritering er på sin plads.
Mens regeringen med sin finanslov forhøjer børnechecken og indfører færre lukkedage og gennemfører en såkaldt kvalitetsreform, så foreslår Det Radikale Venstre en social 2015-plan, hvor vi opstiller målsætninger for den sociale indsats over for udsatte grupper.
Det er bemærkelsesværdigt, at den såkaldte kvalitetsreform er endt med måle-veje-instrumenter til den store guldmedalje, men ikke noget om kvalitet i velfærden for dem, som måtte have det største behov.
På ældreområdet har vi gennem flere år foreslået et opgør med de såkaldte aldersbetingede ydelser - ydelser, som gives, fordi man når en bestemt alder.
Vi er altså nødt til at tage et opgør med forestillingen om, at alle ældre nødvendigvis skulle være sociale tilfælde, blot fordi de fylder 65 år.
På det internationale område har vi foreslået regeringen en højere ulandsbistand helt i tråd med regeringens eget regeringsgrundlag.
Vi har foreslået flere penge til genopbygningen af Afghanistan, så der kommer en bedre balance mellem den civile og den militære indsats, men forgæves.
Det stiller vi ændringsforslag om.
I forbindelse med ændringsforslagene og afstemningerne herom skal jeg sige, at vi stemmer for de ændringsforslag, vi mener peger i samme retning som vores politik.
Der kan være forskel i beløbene, vi selv har afsat i vores finanslovudspil, og så de konkrete forslag fra andre partier; men vi stemmer for ændringsforslag, der peger i den rigtige retning, og som ikke er alt for langt væk fra skiven i forhold til den økonomiske ansvarlighed, som vi i Det Radikale Venstre lægger så stor vægt på.
Så er der en diskussion, som måske ikke er så stor i realøkonomiske termer, men principiel i forhold til det at indgå aftaler med regeringen, og vi fik en smagsprøve på det her lige før.
Efter pres fra Dansk Folkeparti er EU-oplysningsmidlerne sløjfet i 2009 og 2010, og det mener vi er et brud på en aftale, der er indgået i Folketingets Europaudvalg.
Kigger man tilbage i det oprindelige finanslovforslag for 2008, ser man, at der var afsat midler til 3-årige bevillinger ude i budgetoverslagsårene, fuldstændig som aftalt; men efter at man har kørt den her finanslovproces igennem, er midlerne for 2009 og 2010 væk.
Og som vi forstår det, skulle finansministeren have sagt til Europaudvalget, at regeringen ikke er bundet af at skulle finde midlerne fremover, og ingen ved så, hvad der vil ske fremover.
Vi har meget svært ved at forstå, at man, som vi fik illustreret meget tydeligt før, lader sig diktere af Dansk Folkeparti.
Netop i en periode, hvor der er så mange store, vigtige europapolitiske diskussioner om Lissabontraktat, forbehold og et kommende europaparlamentsvalg, ville det være meget nyttigt, om finansministeren her i dag ville redegøre for, om det virkelig er den måde, som regeringen indgår aftaler på.
Vi synes, det er dybt problematisk, hvis man ikke kan lave aftaler med regeringen i en sammenhæng uden sikkerhed for, at de overholdes i andre sammenhænge, og vi mener, det er ret grundlæggende i forbindelse med den politiske proces og den arbejdsgang, vi har herinde, at man ikke fortaber sig i teknikaliteter og den form for spidsfindigheder i forhold til Finansudvalget.
Hvis der er indgået en politisk aftale i Europaudvalget, så ville det jo klæde regeringen at stå ved den aftale, også når det kommer til finansieringen heraf.
Så vi afventer spændt, hvad finansministeren vil svare.
Men om det er en fejl, som anført af den konservative ordfører, eller om det er med fuldt overlæg, bliver vi forhåbentlig klogere på senere ud på eftermiddagen.
Jeg skal sige til allersidst, at vi som et ansvarligt parti selvfølgelig stemmer for finansloven.