Anne Grete Holmsgaard (SF), 2007-02-08:
Det er vist ikke nogen hemmelighed for nogen, at SF er imod a-kraft, og det er der mange gode årsager til at vi er.
Vi synes, det største problem er, at affaldsproblemet aldrig er blevet løst.
Jeg tror, der er mange mennesker, der tror, at man rent faktisk har løst affaldsproblemet, men det har vi altså ikke, og det er altså stråling i tusindvis af år, som man skal leve med, og det er det allerstørste problem ved a-kraft.
Det næststørste problem er efter min mening transporterne med a-kraft-affald.
Der transporteres jo rigtig meget a-kraft-affald rundt i verden, også mellem Japan og Europa, hvor det bliver oparbejdet og skibet tilbage.
Og det er efter vores mening faktisk et mere sandsynligt mål for terrorister end et a-kraft-værk som sådan.
Så man bør ikke benytte sig af a-kraft.
Om Enhedslistens beslutningsforslag vil jeg sige, at de fire første pinde jo ligner noget af det, som SF fremsatte forslag om i 2003, selv om det er lidt mere, undskyld, jeg siger det, rodet.
Men altså, vi er enige i, at Danmark ikke skal deltage i at fremme atomkraft som energiform, og at EU heller ikke bør gøre det.
Der er det jo interessant, at udenrigsministeren faktisk også har sagt, at han er enig i, at man ikke bør fremme atomkraft, ikke bør medvirke til at fremme atomkraft i EU.
Det synes jeg faktisk er vigtigt, for jeg kan høre, at der ikke er så mange, der har læst den beretning, der ligger fra den 28. maj 2004, men nu vil jeg altså godt læse op, hvad V og K sagde dengang.
De sagde nemlig, at de ikke ville afvise – jeg læser ikke op, jeg forklarer – at en udvidet låneramme i Euratom også kunne bruges til nye a-kraft-værker.
Det sagde de faktisk dengang, og det var en lang forhandling.
Jeg vil faktisk meget gerne have et svar fra udenrigsministeren på, om han vil medvirke til, at Danmark altså ikke går ind og er med til at udvide den.
Der ligger jo et forslag fra Kommissionen, som er nogle år gammelt, om at udvide lånerammen fra 4 mia. til 6 mia. euro.
Den nuværende låneramme på 4 mia. euro er næsten brugt op, og det betyder, at hvis den ikke bliver udvidet, kan den heller ikke anvendes.
Når jeg synes, det er rigtig vigtigt, er det, fordi EU endnu ikke klart har sagt endsige skrevet ned, at en udvidet låneramme ikke kan bruges til nye a-kraft-værker.
Kommissionen kom faktisk med et såkaldt nonpaper tilbage i 2002 til finansministrene, hvor der var en opstilling af: Hvad er der i pipelinen, og hvad foreslår vi?
Her var der altså faktisk også både færdiggørelse og nybygning af atomkraftværker med.
Så det her er ikke noget ligegyldigt spørgsmål.
Jeg synes, at det, der er helt afgørende, er at få et klart flertal for, at Danmark ikke vil være med til at udvide Euratoms låneramme, hvilket jo kræver enstemmighed, som det er nu.
Så er der spørgsmålet om selve traktaten.
Vi er ikke enige i det sidste punkt i Enhedslistens beslutningsforslag.
Vi mener ikke, at vi skal lave den slags aktioner, der handler om at bruge vores politiske krudt til at komme ud af Euratom.
Vi mener, vi skal bruge vores krudt på at få sikret, at vi får en ordentlig forfatningstraktat.
Jeg ved slet ikke, om man juridisk kan det, men under alle omstændigheder ville man jo skulle mobilisere enormt mange kræfter, og der vil jeg sige, at det altså ikke for os at se er det centrale slagsmål i Europa på nuværende tidspunkt.
Derimod står vi stadig væk ved det, vi har sagt gennem mange år, at vi synes, Danmark skal tilslutte sig Østrigs og andres anmodning om at få indkaldt en særskilt regeringskonference, hvor man behandler Euratom.
Vi ved godt, at det vil tage rigtig mange år, for det kræver jo, at alle landene er enige om det.
Men det synes jeg man skal tilslutte sig, og det foreslog vi også dengang.
Vi fik et nej.
Vi siger, at det synes vi stadig væk Danmark skal gøre, sådan at man tager det lange, seje træk for at få indkaldt den regeringskonference – som godt nok først vil komme om mange år, og efter at vi har en løsning vedrørende forfatningstraktaten – for rent faktisk at få diskuteret det her spørgsmål.
Så til sidst et par ord om forskningen.
Det er rigtigt, at hovedparten af de forskningspenge, der er afsat til nuklear energiforskning, går til ITER, altså projektet med fusionsenergi, som er placeret i Frankrig.
Problemer med ITER er der sådan set mange af.
For det første er det ikke bare 30, men 40 år siden, man sagde: Om 40 år kommer det her.
Det er muligt, vi får det om 40 år.
Men problemet er, at vi ikke har tid til at vente på, at vi får energi, altså egentlig energi, vi kan bruge, ud af fusionsenergien, mens vi har for få penge til at udvikle de teknologier, som kan gøre, at vi kan få nedsat udslippet af drivhusgasser inden for de næste årtier, og det er fuldstændig afgørende for os.
Lige meget hvordan man vender og drejer det, er der en samlet forskningsramme, og der æder nuklearforskningen altså simpelt hen for mange penge.