Mette Frederiksen (S), 2012-12-14:
Oven på den tale tror jeg, det kan være nødvendigt at få bare lidt flere nuancer ind i behandlingen af det her lovforslag.
Først og fremmest er det jo ikke sådan, og det gælder både hr. Finn Sørensen og hr. Bent Bøgsted, at man negligerer eller er ligeglad med de høringssvar, der er kommet, fordi man ikke er enig.
Der er uenighed om den her reform.
Det var der, da regeringen fremlagde sit forslag, det var der, da vi forhandlede reformen,
det har der været i den efterfølgende periode, og det har der været i høringssvarene.
Det er en stor reform, det er en reform, der omfatter rigtig mange mennesker, det er en reform, der flytter rundt på rigtig mange penge, det er en reform, der har en meget stor rækkevidde.
Så selvfølgelig er der forskellige holdninger til det.
Men jeg vil gerne anholde det, hr. Bent Bøgsted siger, om, at det er ligegyldighed eller negligering fra min, fra regeringens eller fra forligspartiernes side, at vi ikke imødekommer de ønsker, der er til ændringer, for det dækker over reelle politiske og faglige uenigheder om fremtidens fleksjobordning. Jeg vil sige, når vi laver en reform af et område som det her, at jeg gerne vil advare imod, at man alene betragter ændringer som forringelser.
Jeg vil med oprejst pande og rank ryg til enhver tid påstå, at der er tale om klare sociale forbedringer i den her reform.
Det er en klar social forbedring, at unge mennesker i fremtiden får muligheden for at gå ind i et socialfagligt ressourceforløb med muligheden for at udvikle deres erhvervs- og arbejdsevne i stedet for, som tingene forholder sig i dag, at få tilkendt førtidspension, når de er 18, 19 eller 20 år.
Jeg synes ikke, at det er socialpolitisk glorværdigt, jeg synes ikke, det er solidarisk, jeg synes ikke, det er progressivt, at det samfund, vi lever i i dag, i virkeligheden opgiver mennesker, der, hvis vi i stedet giver dem den rette indsats, kan få lov til at leve et bedre liv med flere muligheder og med mere frihed.
Hr. Finn Sørensen spørger om – jeg tror endda, at hr. Finn Sørensen konstaterer det – hvorvidt der er tale om et brud med den måde, vi normalt tilrettelægger lønfastsættelse på i det danske overenskomstsystem.
Det er rigtigt.
Men lad mig lige gøre hr. Finn Sørensen opmærksom på den historik, der ligger bag det her.
Da aftalen her blev indgået, var forligskredsen enig om, at vi ønskede en tæt dialog med arbejdsmarkedets parter for at finde en måde at implementere den nye lovgivning på med respekt for den danske model.
Jeg bad personligt DA og LO om at finde en aftale, der gør, at den her reform og det her lovforslag kan forenes med det danske overenskomstsystem.
Parterne kunne ikke levere den aftale.
Der er indgået én større overenskomstaftale, og det er på industriområdet mellem DI og CO-industri.
Den aftale respekterer forligskredsen.
Vi har brugt utrolig meget energi på – det kan man også se i lovforslaget – at lave en lovimplementering med respekt for den store overenskomstaftale, der er blevet indgået.
Men Folketinget kan jo ikke stoppe sit politiske arbejde, fordi arbejdsmarkedets parter i Danmark ikke løfter en opgave, vi beder dem om at løfte.
Jeg ville da hellere have stået i dag med et lovforslag, der kunne aftaleimplementeres i det danske overenskomstsystem, i stedet for at vi skal lovgive.
Men arbejdsmarkedets parter har ikke kunnet løfte den opgave.
Jeg vil ikke være med til, at en nødvendig reform af førtidspensionen og fleksjobområdet skal bremses, fordi arbejdsmarkedets parter ikke vil være med til at løfte den opgave, som jeg synes man burde have taget på sig.
Derfor har vi lavet en model, som er ny, nuvel, vi har lavet den i respekt for aftalen på DI og CO-industris område.
Vi har i øvrigt også nedsat et trepartsudvalg, der løbende skal følge med i, hvordan det går med at forene overenskomstsystemet og den her lovgivning.
Jeg tror godt, jeg her fra talerstolen kan sige, at der er en interesse også i forligskredsen i at sikre, at det kommer til at foregå på en ordentlig måde.
Hr. Finn Sørensen siger også – hvad der på ingen måde er korrekt – at man skal have været mange år på overførselsindkomst og man skal have deltaget i meningsløs aktivering for at kunne komme i et ressourceforløb.
Mage til sludder skal man lede længe efter.
Selvfølgelig skal man ikke det.
Jeg kommer aldrig til at stå på den her talerstol og anbefale meningsløs aktivering.
Det, der til gengæld står, er, at en del af målgruppen for et ressourceforløb ofte vil være borgere, der har været mange år på overførselsindkomst.
Men det er jo noget helt andet.
Det er jo det, der er vores fælles ulykke, nemlig at der er så mange mennesker i det her land, der har fået lov til år efter år at blive kørt stille og roligt længere og længere væk fra det almindelige samfundsliv i stedet for, som den her reform lægger op til, at vi investerer i de mennesker.
For mig at se er den ideologiske forskel på det system, der gælder i dag, og den lovgivning, der kommer til at træde i kraft her, at i stedet for at træffe det lette valg, som det er at tilkende førtidspension, så begynder vi at investere i mennesker.
Vi tror på, at også mange af de mennesker, som er meget syge, og for hvem livet spænder ben, og som har store funktionsnedsættelser, med den rette indsats kan opnå en tilknytning til arbejdsmarkedet.
Hvad er det så for en tilknytning til arbejdsmarkedet, de vil kunne opnå?
Det er da forskelligt.
Til både hr. Bent Bøgsted og hr. Finn Sørensen vil jeg gerne sige, at man skal lade være med at skære alle fleksjobbere over en kam.
Ofte får man det i debatten til at lyde, som om alle fleksjobbere er meget udsatte mennesker, der kun kan arbejde få timer og har udpræget skånebehov.
Det er der nogle af dem, der har.
Det skal vi gøre med vores lovgivning, det skal arbejdsmarkedets parter sikre, det har kollegaerne på den enkelte arbejdsplads et ansvar for.
Men det er jo ikke billedet af alle vores fleksjobbere.
Vi har i dag fleksjobbere, der arbejder tæt på fuld tid.
Vi har fleksjobbere, der har høj produktivitet og leverer nøjagtig den samme arbejdsindsats, som deres kollegaer gør, i det antal timer, de arbejder.
Så bliver der også stillet et spørgsmål om, hvad der skal ske med dem, hvis arbejdsevne ikke udvikler sig positivt.
Det er rigtigt, dem har vi nogle af.
Vi har sygdomme, der – indtil nye behandlingsmetoder måtte blive opfundet, og det må vi jo håbe på kommer til at ske, det ved vi ikke – er af en sådan karakter, at den udvikler sig negativt, og arbejdsevnen gør det samme.
Jeg har samme holdning, som jeg havde, inden reformen blev fremlagt.
Jeg har nøjagtig samme holdning, som jeg havde, da den tidligere regering lagde sin reform frem.
For den gruppe af mennesker virker økonomiske incitamenter selvfølgelig ikke.
Hvis det er kroppen, der siger stop, hvis det er sygdomme, der gør, at arbejdsevnen mindskes, virker økonomiske incitamenter selvfølgelig ikke.
Det har vi sagt hele vejen igennem.
Derfor er reformen ikke lagt an på, at alle fleksjobbere vil kunne udvikle deres arbejdsevne.
Men andre vil måske.
Andre vil enten på grund af nye behandlingsmetoder eller på grund af den måde, deres sygdom i øvrigt udvikler sig på, kunne arbejde mere.
Det er i øvrigt det, fleksjobbere selv angiver, nemlig at der er fleksjobbere, der forventer, at de med den rigtige arbejdspladsindretning vil kunne levere flere arbejdstimer, end de kan i dag.
Fleksjobbere er forskellige.
Det er en mangfoldig gruppe.
Det afgørende er, at lovgivningen kan rumme dem alle sammen.
Så er der spørgsmålet om fastholdelsesfleksjob, og hvad udfordringen er i det.
Jeg tror, der er udfordringer.
Jeg vil i øvrigt gerne sige, at det, der i det hele taget gør sig gældende med den her reform, er, at det er lettere sagt end gjort.
En sådan reform er meget lettere at udtænke og forhandle politisk og skrive ned i en lovgivning, end den er at føre ud i virkelighedens verden.
Jeg tror, der kommer masser af udfordringer på den her reforms vej.
Jeg ved godt, det stiller enormt store krav ude i den enkelte kommune, at man skal til at arbejde tværfagligt, samtidigt og koordineret.
I stedet for at afprøve arbejdsevnen skal man udvikle arbejdsevnen, i stedet for at tro, at den 19-årige, der har fået diagnosen skizofreni, partout skal have førtidspension, skal der tilrettelægges en socialfaglig indsats, der går på tværs af sundhed, beskæftigelse, uddannelse og det sociale aspekt, og så kan vedkommende få nogle andre livsbetingelser.
Det kommer til at stille enormt store krav.
Jeg kunne godt tænke mig, at vi kunne give hinanden håndslag på, at hvis ikke alt virker efter den 1. januar, er det ikke folketingsmedlemmernes opgave at skælde ud på de kommuner, hvor ikke alting virker.
Så er vores opgave derimod at understøtte hinanden i, at det kommer til at virke.
Det bliver svært, det her.
Det er en stor reform, men det gør den ikke umulig.
Hvis vi kigger på det med fastholdelsesfleksjob, er den første ting, jeg vil sige, at det jo er grundlæggende usundt, hvis der er virksomheder i Danmark, der kun ønsker at have fleksjobbere, hvis disse virksomheder overkompenseres.
Det er usundt, hvis man kun ønsker at påtage sig et socialt ansvar, hvis man får penge for at gøre det.
Målet må dog være et andet.
Målet må være, at arbejdspladser, virksomheder i Danmark, påtager sig et socialt ansvar, fordi man gør det, når man er virksomhed.
Det er i øvrigt mit klare indtryk, at vi har masser af virksomheder i Danmark, der gerne vil det.
Jeg er selvfølgelig selv opmuntret af, at både Grundfos og Nykredit har været ude at melde, at de er nogle af de første virksomheder, der gerne vil oprette fleksjob med kun få timer.
Vi ved da godt, at det ikke er alle arbejdsgivere, der har den indstilling.
Det er derfor, vi har lavet en finanslovaftale sammen med Enhedslisten, i hvilken vi i løbet af de kommende år tilvejebringer omkring ½ mia. kr. til at sikre, at der oprettes flere fleksjob rundtomkring i både den offentlige og den private sektor.
Men jeg vil gerne angribe den grundlæggende præmis om, at vi kun kan have en fleksjobordning i Danmark, hvis de danske arbejdsgivere overkompenseres, for det mener jeg ikke er en rigtig måde at bruge danske skatteyderes skattekroner på.
Så er der derudover en række andre spørgsmål.
Jeg tror, det sidste, jeg vil svare konkret på, er et spørgsmål, som hr. Bent Bøgsted stiller, nemlig om det nu er klogt at have midlertidige fleksjob eller ej.
Jeg vil sige, at jeg meget, meget gerne vil væk fra – hvad enten vi taler førtidspension, fleksjob, kontanthjælp eller andre ydelser – at vi kommer til at fastsætte menneskers livsbaner, fordi man på et tidspunkt i sit liv møder forhindringer.
Derfor synes vi i hele forligskredsen, at midlertidige fleksjob er en god idé, for sygdom, funktionsnedsættelse og sociale forhold kan ændre sig.
Men samtidig vil jeg gerne understrege, at i de helt oplagte sager, hvor det er helt tydeligt, at arbejdsevnen ikke har udviklet sig og det rigtige derfor vil være at gøre fleksjobbet permanent, skal man have mulighed for at træffe den beslutning ganske, ganske ubureaukratisk og ganske, ganske hurtigt af hensyn til borgeren.
For det er borgeren, det her handler om.
Vi har i dag en god førtidspensionsordning, en god fleksjobordning.
Den her reform gør det bedre.
Det er en helt afgørende del af det at have et moderne velfærdssamfund, at man kan blive førtidspensioneret og kan få adgang til et fleksjob, men tingene skal foregå på en ordentlig måde.
Jeg synes, at de her ordninger fortjener det perspektiv, at vi i stedet for at give mennesker en passiv overførselsindkomst som det lette valg i fremtiden begynder at investere meget mere i de mennesker, for det fortjener de hver især og hver eneste af dem.