Jan E. Jørgensen (V), 2014-06-03:
Tak for det.
Ministeren sagde, at vi har en paragraf, som forhindrer racistiske ytringer.
Ja, det ville jo være dejligt, hvis den gjorde det.
Tænk, hvis vi sådan bare kunne lave en paragraf om, at nu er racistiske ytringer forbudt, og så var der ikke længere nogen, der kom med racistiske ytringer.
Tænk, hvis vi endda kunne forbyde racisme, eller kunne forbyde folk at have nogle ubehagelige holdninger til homoseksuelle, og det så bare virkede, og så havde folk ikke de holdninger, så forsvandt de som dug for solen.
Det ville vel nok være dejligt.
Så stor magt har vi desværre ikke her i Folketinget.
Vi kan ikke lovgive om folks holdninger – det kan vi godt, men vi kan i hvert fald ikke gøre det med håbet om, at det vil få nogen synderlig effekt – og spørgsmålet er jo ikke, om vi skal have racisme eller ej.
Racismeparagraffen er blevet brugt ganske uhensigtsmæssigt mange gange, eksempelvis grønjakkesagen, hvor to journalister fra Danmarks Radio måtte tage sagen helt til Menneskerettighedsdomstolen i Strasbourg for at blive frifundet.
Og hvad havde de gjort?
De havde viderebragt informationer om et meget ubehageligt miljø, der fandtes på Østerbro, nogle grønjakker ved Studsgårdsgade, som havde nogle uhyrlige holdninger til mennesker med en anden hudfarve.
Det bragte de frem.
Det var dengang nyt i debatten, der var mange, der ikke var klar over, at der var folk, der mente det.
Og hvad skete der med dem?
Senest har vi set digteren Yahya Hassan, som de fleste vil være enig med mig i har bragt en vigtig debat frem.
Den digtsamling, han har udgivet, som i øvrigt har solgt i et rekordhøjt oplag, er han blevet politianmeldt for for at have overtrådt racismeparagraffen.
Jeg tror, at man må erkende, at der i hvert fald er nogle uhensigtsmæssigheder forbundet med, at vi har en racismeparagraf i dens nuværende udformning.
Jeg skrev selv speciale om det på jurastudiet tilbage i 1995, så det er efterhånden ved at være 20 år siden, og dengang nåede vi frem til, at der var flere ulemper end fordele ved at have en racismeparagraf.
Men jeg er ikke noget straffelovråd, det erkender jeg blankt, og derfor anerkender jeg, at der kan være andre, som vi kan spørge, og som i højere grad kan komme med en sagkundskab end den, som mit fattige speciale fra dengang udgør.
Jeg synes, at det er rigtig ærgerligt, at ministeren ikke vil bede Straffelovrådet om at udvide kommissorium, for de skal i forvejen komme med en udtalelse om fordele og ulemper ved blasfemiparagraffen.
Hvorfor ikke udvide kommissoriet og så sige: Nu I er i gang, kan I så ikke også lige beskrive fordele og ulemper ved en ophævelse eller en ændring af racismeparagraffen?
Jeg anerkender, at der kan være udfordringer i forbindelse med vores internationale forpligtelser, og at det derfor nok ikke er realistisk med en decideret afskaffelse af racismeparagraffen, men som justitsministeren jo selv måtte indrømme, er det muligt, om end vanskeligt, i hvert fald at ændre racismeparagraffen i dens nuværende udformning.
Der er gennem tiden blevet peget på forskellige ulemper ved racismeparagraffen.
Nogle afholder sig fra at ytre sig, nogle skal igennem retssager osv., på trods af at de ikke er racister, men har viderebragt en vigtig samfundsdebat, og så er der også hele, hvad vi kunne kalde martyrelementet, eksempelvis Emmy Fomsgaard, en indremissionsk kvinde fra Jylland, som var ude med nogle ganske ubehagelige synspunkter om homoseksuelle.
Hun blev ikke dømt, men hun blev anklaget, og hun måtte så forsvare sig ved domstolene, og hun blev frifundet.
Da hun bl.a. havde refereret til nogle passager i Bibelen osv., så fandt domstolene altså frem til, at de holdninger, hun var kommet med, var lovlige.
Hun blev mødt med banner og guitarspil og salmesang af proselytter ude foran retten, og hun kunne gå derfra med et blåt stempel, som sagde: De holdninger, som hun er kommet med, var i orden.
Vi risikerer altså en blåstempling, og vi risikerer martyrer i de tilfælde, hvor der er nogle, der bliver dømt.
Det virkede jo ikke eksempelvis sådan, at Mogens Glistrup, efter at han var blevet dømt, så bagefter var blevet mindre notorisk i sine udtalelser, måske gjorde det tværtimod, at han blev mere optændt af de holdninger, han havde.
Så jeg synes, at det er rigtig, rigtig kedeligt, at justitsministeren er så bange for at få noget viden, at justitsministeren er så bange for at blive rokket i sin grundvold – for det må være det, der er baggrunden – at man end ikke vil spørge Straffelovrådet om en holdning til det her spørgsmål.