Mette Abildgaard (KF), 2016-03-01:
Tak for det.
Jeg står her på vegne af min gode kollega Mai Mercado, der egentlig er ordfører på den her sag, men ikke har mulighed for at være til stede i salen i dag; hun har sygt barn.
Men hun har skrevet en udførlig tale, som jeg naturligvis vil læse op
I efteråret blev alle partier indkaldt til forhandlinger om revision af hjemmetræningsreglerne.
Som de fleste vil vide, kæmper mange forældre med hjerneskadede børn en hård kamp med kommunen for at få lov til at få nogle ordentlige rammer for at kunne hjemmetræne deres børn.
For det er ikke nemt at være mor eller far til et hjerneskadet barn med alle de udfordringer, det giver for en familie, og så samtidig føle, at man løber panden mod en mur, når man mødes med skepsis og mistro fra det kommunale system.
Det blev en mindeværdig proces – mindeværdig, fordi det tidligt i processen stod klart, at forhandlingerne ikke drejede sig om at forbedre hjemmetræningsordningen, men om at afbøde en yderligere forringelse af ordningen.
Vi er ærgerlige over, at det ikke lykkedes at overbevise alle andre partier om vigtigheden af, at hjemmeundervisning og hjemmetræning ikke må sammenblandes i kommunerne.
Der er for mange kommuner, der blander hjemmeundervisning og hjemmetræning sammen, og det går i sidste ende ud over børnene.
Vi vil gerne gøre det meget klart i dag, at vi fortsat vil have fokus på sagen, også fremadrettet.
Det kan familierne godt regne med.
Vi er også meget ærgerlige over, at en række redskaber til at hjælpe hjerneskadede børn ikke længere kan bevilges som en del af hjemmetræningsordningen.
Det gælder trykkammerbehandling, carbogenterapi, anvendelse af refleksposer, som ellers har været en del af hjemmetræningsordningen og en del af programmet fra Family Hope Center – et program, som mange familier træner efter.
Så blev det også for fattigt og for småligt, da vi nåede diskussionen om egenbetaling på duftprogrammer.
Her foresloges det at skære ned i støtten på forbrugsgoder.
Lad mig illustrere, hvad det ville have betydet.
Mange af børnene bruger duftprogrammer, hvor de stimulerer sanserne ved at lugte til forskellige stærke dufte for senere hen at kunne genkende dem.
Det blev foreslået, at der skulle være en egenbetaling, fordi mange familier i forvejen har mange dufte i husholdningen, f.eks. kanel i krydderiskabet eller koriander som krydderurt stående på køkkenbordet.
Jovist er det ofte noget, man har i sin husholdning, men hvis man en hel dag har trænet dufte med børnene – børn, som er handicappede – og en hjælper, ja, så går man jo ikke hjem og bruger det i sin madlavning samme aften.
Der er tale om en merudgift, og der må simpelt hen være grænser for, hvor småligt det kan blive.
Til gengæld er vi rigtig glade for, at antallet af tilsynsbesøg nu begrænses fra 6 til 2 besøg om året.
Vi er også rigtig glade for, at der nu kan indgås frivillige aftaler mellem familier og kommuner om udbetaling af et fast beløb, som dækker de forventede udgifter, således at man ikke længere skal indsende alle regninger og boner på de udgifter, familierne har haft.
Til slut vil jeg opfordre alle social- og familieordførere til at besøge Hjernebarnets center i Herlev, der hedder Mindsteps.
At møde Filippa, William og Elmo, som alle bruger træningen til at få et bedre liv til trods for hjerneskaden, må siges at have gjort et uudsletteligt indtryk på mig, og jeg kan derfor stærkt anbefale andre politikere at komme ud på et besøg og møde disse børn og deres forældre.
På trods af de knaster, jeg har opridset her, bakker vi op om lovforslaget og den præcisering, som man må sige finder sted.
Men vi ser også frem til den evaluering af implementeringen, som skal finde sted om 2 år.
Tak for ordet.