Kristian Thulesen Dahl (DF), 2014-06-10:
Altså, jeg tror, at nogle af de danskere, der sad og lyttede her, måske stod af undervejs.
Fru Johanne Schmidt-Nielsen spørger mig, om jeg kan pege på steder, hvor der er en enighed, og det gør jeg.
Er der steder, hvor der er uenigheder?
Ja, det er der.
Har Dansk Folkeparti opgivet sin kamp for at få vores politik gennemført der, hvor der er uenigheder?
Vi appellerer selvfølgelig til danskerne om at give Dansk Folkeparti så stærk en situation efter et folketingsvalg, at vi kan få en stor del af vores politik gennemført, også i forhold til den økonomiske politik.
I sidste valgkamp var vi i clinch med nogle, der sagde, at den økonomiske politik, vi stod for, var smalhals for den offentlige sektor, at det var virkelig sådan nedskæringspolitik.
Det må på en eller anden måde være en rigtig, rigtig god økonomisk udvikling for den offentlige sektor med en realvækst på det, vi altså kalder 0,8 – sådan må det jo være.
Men det er faktisk ikke så mange år siden, at de partier, som jeg håber kan få et flertal efter et folketingsvalg, var enige om den økonomiske politik – i hvert fald Venstre og Konservative var enige med Dansk Folkeparti i, at der skulle være plads til sådan en beskeden realvækst i den offentlige sektor for at håndtere udfordringerne.
Tak for det.
Tak til statsministeren for redegørelsen.
Jeg vil allerførst sige, at for os i Dansk Folkeparti er tingene ikke sort-hvide.
Det er ikke sådan, at fordi vi er et oppositionsparti herinde og ikke har støttet den nuværende regering, holder vi taler her i Folketinget om, at alt er sort, alt er negativt, alt er noget skidt.
Vi har en masse hårdtarbejdende mennesker, f.eks. offentligt ansatte, som hver eneste dag møder på arbejde og gør en stor indsats til gavn for andre danskere.
Vi har på sygehusene en masse mennesker, der bliver behandlet for lidelser og har en god oplevelse ved at blive hjulpet godt af et velfungerende sygehusvæsen.
Vi har børnehaver, hvor danskere afleverer børnene om morgenen for bagefter travlt at tage på arbejde i forvisning om, at deres børn faktisk får en god behandling på den her offentlige institution.
Vi har vores skoler, hvor der er mange, der bliver undervist og er glade for det, og hvor man jo i øvrigt har en stor diskussion netop nu om, hvordan skolen skal fungere efter sommer på grund af folkeskolereformen.
Vi har en masse ting, der fungerer, og det er godt, og derfor ser vi ikke tingene som sort-hvide, derfor ser vi tingene meget mere nuanceret, derfor vil vi også bruge afslutningsdebatten på lige at bruge de her par minutter på at fremhæve, at der faktisk er mange ting, vi kan glæde os over.
Der er europaparlamentsvalget den 25. maj, hvor danskerne jo stemte, og hvor man vel nok kan sige, at der var en skepsis, der bredte sig ikke bare i Danmark, men over det meste af Europa.
Man kan vel sige det på den måde, at de partier, der vil mere Europa, de, der vil have Danmark knyttet tættere til det europæiske projekt, tabte valget.
Man kan vel sige, at de partier, der argumenterede for, at vi skal have mindre EU, mere Danmark og større selvbestemmelsesret, vandt valget.
Hvad er så statsministerens svar på det?
Det er, at der skal føres en uændret EU-politik; det er, at Danmark skal være så tæt på kernen i EU som muligt.
Hun sagde endda i sin tale i dag, at regeringen derfor arbejder på at være så tæt på kernen i EU som muligt.
Er det virkelig svaret til de danskere, som den 25. maj udtrykte deres skepsis?
Er det svaret til de befolkninger i Europa, i det europæiske samarbejde, som siger, at man ønsker at bevare nationalstaternes særkende og selvbestemmelsesret?
Man kunne forledes til at tro, at det, der er tale om fra statsministerens side, er en kold vurdering af, at det måske alligevel tjener jobansøgningen bedst.
Vi må jo se og vurdere, hvad der sker.
Men sagen er i hvert fald, at man i store dele af det europæiske samarbejde diskuterer mulighederne for, at statsministeren bruger sin EU-politik i et forsøg på at fremme sine karrieremuligheder og komme et andet sted hen og få et andet job end jobbet som statsminister i Danmark.
Jeg synes jo, det kunne være velgørende, hvis statsministeren, som jo kommer herop senere i debatten, siger et par ord om lige præcis det her og også fortæller den danske befolkning, om hun i virkeligheden bruger EU-politikken på den her måde til at fremme sine egne muligheder for at blive noget andet i EU.
Vi vil nemlig selv bestemme vores velfærdspolitik i Danmark.
Vi vil også respektere de andre landes ret til at bestemme selv over deres velfærdsindretning, eksempelvis deres offentlige sektor.
Derfor skal EU ikke bestemme, hvem vi skal udbetale børnecheck til.
Det er jo en debat, der har fyldt ganske meget det forgangne folketingsår.
Vi mener heller ikke, at der er nogle andre, der skal fortælle os, hvem vi skal udbetale SU til.
Det var jo noget, som vi for godt et års tid siden var enige om i Folketinget skulle være sådan, men når EU-Domstolen så kommer med en vurdering af, at tingene skal være anderledes, retter regeringen ind, og så er det EU, der får lov til at bestemme farten.
Det synes vi ikke er godt.
Vi synes, at vi i Danmark skal kunne fastsætte regler om de ting, og derfor mener vi i Dansk Folkeparti, at det svar, der er på befolkningens skepsis, der blev udtrykt den 25. maj både i Danmark og i andre lande, selvfølgelig er, at man anerkender, at vi skal have mindre EU og mere Danmark, og der skal føres en politik, der sikrer det.
Et andet område, der falder i øjnene, når vi kigger tilbage på året, der er gået, er selvfølgelig indvandringspolitikken, som jo på det nærmeste er kommet ud af kontrol med regeringens lempelser i udlændingepolitikken.
Både for 2012 og 2013 har vi nu tallene for, hvordan det er gået.
Der er slået rekord i antallet af asylansøgere, og vi kan se, at det også betyder noget for antallet af familiesammenføringer, der er steget stærkt, og vi kan se, at det medfører markant større udfordringer for det danske samfund.
En ting er de kulturelle ting, som selvfølgelig kan give en udfordring med, om vi kan få integreret de mennesker, der kommer, men noget andet er også de vurderinger, der er af økonomien.
De har en vurdering, der siger, at kommer der 5.000 flere ikkevestlige indvandrere til Danmark, har det en pris for de offentlige finanser på 2,1 mia. kr. Så der er altså en snæver sammenhæng mellem, hvilken indvandringspolitik man fører, hvilke integrationsudfordringer vi får, og hvilke træk der er på de offentlige finanser.
Det har været nævnt nogle gange allerede heroppefra, at når man kun kan bruge pengene en gang, er det klart, at når man har brugt pengene et sted, er de der ikke til de ældre eller til vores sygehuse, eller hvad man ellers kunne tænke sig at bruge flere penge på.
Samtidig har regeringen øget udviklingsbistanden, som gør, at der også her er et større træk og en begrænsning af, hvad man ellers kan bruge penge på.
Måske er det i virkeligheden en af grundene til, at når vi måler regeringen på de ting, der rent faktisk er sket de sidste par år, ser vi, som Politiken skriver i dag på baggrund af et svar fra Finansministeriet til Finansudvalget, at der er kommet 17.000 færre i det, de kalder den borgernære afdeling, altså der, hvor man for alvor hjælper vores ældre, der, hvor man for alvor hjælper vores udsatte osv.
Det er måske, fordi pengene kun kan bruges en gang, og når man bruger flere penge et sted, er der færre penge, end man egentlig havde tænkt, at bruge et andet sted, og så bliver der færre til at hjælpe de danskere, der er i nød, de danskere, der har behov for hjælp af en velfungerende offentlig sektor.
Der har også tidligere været kritik af, at der bliver ansat flere til at administrere, der bliver ansat flere i staten, mens man skærer ned ude i kommunerne.
Og man kan vel godt sige uden at tage munden for fuld, at med de aftaler, der er lavet for næste år for regioner og kommuner og altså er afgørende for sygehusenes og kommunernes muligheder for at hjælpe ældre osv., er det i hvert fald smalhals.
Jeg tror også, det var det, man kunne høre på den socialdemokratiske ordfører heroppefra for et øjeblik siden.
For os er det vigtigt, at vi får fremgang i økonomien.
Vi er glade for de små fremskridt, der er.
Der er jo en del af vores virksomheder, der bliver trukket frem af bedre eksportmuligheder og specielt bedre eksportmuligheder i vores nærområder.
Det er meget positivt.
Vi synes jo alle sammen, tror jeg, at det går for langsomt, og derfor er det også fint, at der er forhandlinger også efter dagen i dag om vækstplan og beskæftigelsessystemet.
De forhandlinger deltager vi meget gerne i, men der en ting, vi har sagt til regeringen, og som jeg også vil nævne i dag.
Det er, at vi blive nødt til at have fokus på sådan noget som vores energiomkostninger.
Regeringen har lagt et beskedent forslag frem, men i virkeligheden kan man jo i dag se i en anden af de store aviser, nemlig Jyllands-Posten, at stigningerne i energiafgifterne er ganske store og i hvert fald er meget større end det, vi havde forestillet os, da vi i fællesskab for et par år siden lavede energiaftalen.
Det er derfor, at vi sammen med andre partier herinde har sagt til regeringen, at vi bliver nødt til at kigge på den energiaftale igen.
Vi bliver nødt til at billiggøre energien for danskerne.
Det er en del af at sikre Danmark fremadrettet i form af vækst og arbejdspladser.
Så har vi selvfølgelig også fokus på det paradoks, at vi har ledige danskere, samtidig med at vi får ganske mange østeuropæere til Danmark, som tager arbejde.
Vi synes jo, det er meget bedre, at danskere, der er ledige, kommer i job, end at vi importerer yderligere arbejdskraft fra udlandet.
Det er både af værdi for den enkelte dansker, som rent faktisk får et job i stedet for at være arbejdsløs, men det er jo også af værdi for statskassen, for de offentlige finanser, fordi vi så har en udgift mindre til understøttelse af den ene aller anden art og så har en skatteindtægt fra en lønindkomst i stedet for.
Så det er godt for den enkelte, og det er godt for samfundsøkonomien, og det skal vi selvfølgelig have fokus på.
Vi håber, de ender i gode resultater til gavn for Danmark og til gavn for danskerne.