Lise von Seelen (S), 2009-11-10:
Demens er en alvorlig sygdom i hjernen, og vi har de sidste år opnået mere viden om den sygdom, og hvordan den udvikler sig.
Men der er stadig væk alt for meget, vi ikke ved.
Vi ved, at der i fremtiden vil være vækst i antallet af mennesker med demens, både fordi der bliver flere ældre, og fordi de flere ældre lever længere.
Det er afgørende vigtigt, at der stilles de rigtige diagnoser, når man har en sygdom, og de rigtige diagnoser skal selvfølgelig stilles så tidligt som muligt i forløbet.
Når vi taler om en sygdom i hjernen, er det naturligvis lægen, neurologen, psykiateren, som kan stille den rigtige diagnose med hensyn til demens.
Det er afgørende, at diagnosen stilles rigtigt for en patient, der har demens, og det er også afgørende for mennesker, der ikke har demens, at de ikke bliver benævnt som demente. Vi kender ikke i dag en behandling, der kan kurere demens, så tanken om at blive rask er urealistisk.
Det er afgørende, at forebyggelse foregår i kommunen i form af træning, både fysisk træning og intellektuel træning, og det betyder, at ældre, der lever aktive liv, forebygger demens i udbrud.
Det modsatte er også kendt stof, nemlig at ældre, der har en passiv hverdag med for få oplevelser og for få udfordringer, har en risiko for, at demens bryder ud tidligere.
Vi kender også de udsagn, de ældre selv giver os, når vi spørger om det, og det er, at rigtig mange ældre ønsker en mere spændende hverdag med oplevelser og bedre og mere socialt samvær med mennesker omkring sig.
Der er rigtig god plads til forbedringer her, og det vil alt sammen medvirke til at forebygge demens.
Her er der alt for lidt gang i opførelsen af byggerier, der lever op til at forebygge demens, og som lever op til kravene om at skærme mennesker, som har demens i udbrud.
Boligmiljøet skal være medvirkende til at nedsætte tempoet for, hvordan sygdommen udvikler sig, og det er rigtig flovt, at ministeren ikke har større ambitioner for, hvor mange velegnede boliger der skal opføres hurtigt.
Vi ved, at den sygdomsramte, der befinder sig i et fremskredet stadium af sygdommen, har brug for meget bistand og vejledning.
Vi ved også, at de familier, der har et medlem, som får demens, meget ofte bliver ramt af skamfølelse, og at de har brug for støtte og bistand.
Det, vi i dag behandler inden for det sociale område, synes vi retmæssigt burde høre ind under det område, hvor man kan lave den forskning, vi savner, det område, hvor der kan stilles de rigtige diagnoser, nemlig sundhedsområdet.
Men det er meget afgørende for, at vi ikke kommer galt af sted, at vi får det rigtigt placeret fra en start.
Vi skal nemlig bruge mere forskning på det her område, og vi ved, at amerikanerne er meget langt med deres forskning, og det vil være rigtig lykkeligt, hvis vi også kunne blive ambitiøse på det her område.
Vi Socialdemokrater er optaget af en national handleplan.
Vi er også optaget af, at det bliver forankret rigtigt, og jeg lagde mærke til, at ministeren her i sit svar til sidst nævnte, at det her ikke alene skulle være en tværfaglig gruppe – ministeren sagde faktisk tværministeriel.
Jeg håber, at vi i udvalget kan komme frem til, at vi laver en beretning, sådan at vi får forankringen rigtig placeret, og at vi så hjælper hinanden på socialområdet og på boligområdet – hjælper med at bidrage til sundhedsområdet, så vi får det gjort rigtigt.
Alle de mange mennesker med demens har fortjent, at vi får det gjort rigtigt, og det har deres familier også.
Derfor kan det ikke nytte noget, at vi i forbindelse med en lidelse i hjernen alene snakker om en social indsats.
Det er der heller ingen der har sagt, men ministeren var lige ved at sige, at jeg havde stirret mig blind på, at det var en sygdom.
Demens er altså en sygdom, og demens skal altså diagnosticeres i den lægefaglige verden, og så skal indsatsen være stykket sammen af både det sociale og det boligmæssige.
Men det er en sygdom, og det skal vi holde fast i.