Rune Lund (EL), 2007-10-23:
Alle politisk ædruelige mennesker kan i dag se, at Irakkrigen har udviklet sig til en kæmpe katastrofe med en million mennesker, der er døde, med et land i total opløsning og et land i borgerkrig.
Det var ikke indlysende for alle i 2005 lige efter folketingsvalget, at det var sådan i Irak.
Jeg husker tydeligt folketingsdebatterne.
Det samme gælder krigen i Afghanistan.
Da Enhedslisten for et halvt år siden fremsatte et forslag om, at alle danske tropper skulle trækkes ud af Afghanistan og pengene skulle bruges på civil genopbygning i stedet for, var det svært både i pressen og i Folketingssalen at komme igennem med det faktum, at krigen i Afghanistan går i den forkerte retning, at det er fundamentalisterne, Taleban, der bliver styrket, at det er en krig, som går ud over civilbefolkningen, og at det er en krig, som forfølger en fuldstændig forfejlet militærstrategi, der går ud på, at man tror, at man kan vinde det her militært.
Derfor vil det også være sådan, at hvis krigen fortsætter, som det kører nu, vil Taleban og fundamentalisterne i sidste ende vinde.
Så bliver det Taleban, der står i Kabul.
Så kan man sige, at der netop er sket en ændring i debatten.
Der er virkelig sket store ting i debatten.
Det er helt klart for alle og enhver, at der er store problemer med krigsførelsen i Afghanistan.
Vi kan jo bl.a. henvise til nogle af de meningsmålinger, som er blevet lavet, og som også har været fremme tidligere her i forbindelse med debatter i Folketinget, bl.a. en måling foretaget af World Public Opinion fra december 2006, som siger, at opbakningen til de udenlandske styrker er faldende - stærkt faldende.
Den tendens er fortsat siden da.
Vi så i december 2005, at 83 pct. af befolkningen mente, at udviklingen gik i den rigtige retning.
I november 2006 var andelen så faldet til 62 pct.
Det afspejler sig også i opfattelsen af ISAF, altså den del af NATO-styrken, som Danmark også deltager i: I 2005 betragtede 46 pct. ISAF som meget effektive, i 2006 er det tal faldet til 32 pct.
I 2005 betragtede 7 pct. ISAF som ineffektive, og det var steget til hele 22 pct. året efter i 2006, altså en tredobling på bare et år.
Det er tendenser, som vi har set fortsætter.
Jeg vil gerne, som jeg og Enhedslisten har gjort det ved tidligere debatter, understrege, at de her tal ikke betyder, at Taleban er blevet mere populær.
Taleban er meget upopulær.
Men ISAF mister opbakning, og hele den måde, som man fører missionen på i Afghanistan, mister til stadighed opbakning.
Det er også i det lys, at debatten om B 6 skal ses, fordi man bruger en forkert medicin.
Man tror, man kan løse det her militært.
Man lægger sig lige i forlængelse af en amerikansk strategi, der går ud på at tro på, det her kan løses militært.
Så siger man: Der er noget, der ikke fungerer; kom, vi sender nogle flere kampvogne.
Men når medicinen er den forkerte, nytter det altså ikke bare at øge dosis, så handler det om, at der skal en helt anden medicin til.
Det, der skal til, er, at man i højere grad fokuserer på en civil strategi, hvor man anerkender, at der ikke findes nogen militær løsning på situationen i Afghanistan.
Det, der skal til, er en politisk løsning.
Det har der indtil nu ikke været vilje til i Folketinget.
Det kan man ærgre sig over, men det, som man så måske i stedet for kunne håbe på ville være noget, som foregik her i Folketinget, var en mere ærlig diskussion.
Jeg vil gerne læse op af noget, som jeg synes er nogle meget kloge ord, skrevet i lederen i Politiken den 28. september i år: »Af respekt for de unge døde, for deres efterladte og for vores fælles engagement er det på tide at få krigen diskuteret.
Ærligt.«
Det handler nemlig også om ærligt at diskutere, hvad det er for en krig, vi går ind i.
Sagen er, at på den måde, som man fører krigen nu, ofrer man jo unge danskeres liv til ingen verdens nytte.
Man øger dosis, men medicinen er den forkerte.
Jeg synes godt, at man fra de partier - og det er jo desværre alle partier undtagen Enhedslisten og SF - burde sætte sig ned og meget grundigt overveje, om det virkelig er en god idé hele tiden at tro på, at man kan sende danske soldater ud og skabe nogle løsninger, når der i virkeligheden ikke er nogen løsninger.
Den refleksion, den overvejelse, den ærlighed i debatten kunne jeg godt tænke mig at se hos de partier, som har tænkt sig at stemme for de her ting.
En sådan ærlig debat ville føre til, at vi kom til at diskutere, hvilken fejlagtig strategi det er, der føres i øjeblikket, og at der er brug for nogle politiske løsninger.
Der skal laves en form for politisk kompromis, og det, som man muligvis på et eller andet tidspunkt vil kunne indgå en politisk aftale om, i det omfang det er muligt, er en eller anden form for national samlingsregering, hvor den nuværende Karzairegering med lokale ledere, men også med et flertal af Talebanbevægelsen, laver en politisk studehandel om en regering, om en økonomi og om en politik.
Talebanledelsen vil jo f.eks. også gerne have en dæmning i Helmandprovinsen, men de vil ikke acceptere, at den bygges i en vestligt ledet operation for at styrke en vestligt indsat regering.
Man kan måske i virkeligheden sige, at man på mange måder i fraværet af at tænke i politiske løsninger mere tænker i kampen om NATO’s troværdighed end i kampen mod Taleban og kampen for fornuftige løsninger i Afghanistan.
Der bliver man også nødt til at spørge: Skal danske soldater virkelig ofres, skal det virkelig gå ud over civilbefolkningen, for at vi kan bevare dansk troværdighed i NATO og for, at NATO kan fastholde sin såkaldte troværdighed i verden, herunder i Afghanistan?
Vi skal have en fordomsfri og åben diskussion af, hvordan det reelt ser ud i Afghanistan.
Vi mener, at hvis alle erkender, at der ikke er en militær løsning, så er der jo faktisk kun en politisk løsning tilbage, så er det det politiske, der bliver omdrejningspunktet.
Hvad er det for nogle krav, man stiller?
Hvad er det for nogle krav, man stiller til Taleban, hvad er det for nogle krav, man stiller til parterne?
Og i den proces må man komme frem til nogle resultater, som kan udgøre grundlaget for en eller anden form for fred.
Der er i hvert fald én ting, der er sikker: Man opnår ikke demokrati, man opnår ikke respekt for menneskerettigheder ved at bombe det ind i hovedet på folk.
Det er desværre det, der lægges op til med det her beslutningsforslag, nr. B 6, og derfor kan Enhedslisten selvfølgelig ikke støtte det her beslutningsforslag.
Vi vil stemme nej til det.