Anders Samuelsen (NY), 2008-01-10:
Jeg må sige, at jeg mere og mere er overbevist om, at de problemer, som vi har i det danske sundhedssystem, faktisk stammer helt tilbage fra den forrige kommunalreform, altså fra 1970, hvor amterne fik ansvaret for sundhedsvæsenet og regeringen magten, idet finansministeren ved de årlige forhandlinger med amterne bestemte, hvor meget amtsskatten generelt kunne være, og hvor store bloktilskuddene skulle være.
Herved var ansvar og magt delt, og al interesse gik så på dels at tale om økonomi og udgifter, dels at skyde skylden på hinanden, hvis tingene ikke gik godt.
Hvad sundhedsvæsenet præsterede i international sammenligning,
havde ikke nogen interesse.
Tværtimod blev nedskæringskniven hvæsset, og prioriteringsdebatterne gik højt, ofte med forskellige prioriteringslister i forskellige amter.
Da sandheden så gik op for befolkningen for vel 10 år siden, var det danske sundhedsvæsens kvalitet, målt på middellevetiden, drattet ned i bunden fra en fjerde-femte-plads i 1970 til en 31. plads; det dårligste i Vesteuropa og i OECD, bortset fra Portugal.
I hele denne 30-årige periode var økonomien i vores sundhedsvæsen benhårdt styret, således at der til en afdeling blev givet et budget, som uanset opgavens karakter og størrelse skulle overholdes.
Den, der øgede sin aktivitet for at høvle ventelisterne ned, blev straffet.
På de praktiserende lægers område rationaliserede man antallet af praksis, idet sygesikringen kun havde et bestemt antal ydernumre, så en kvalificeret læge ikke kunne nedsætte sig, men måtte vente på et ledigt ydernummer.
Det samme skete med praktiserende speciallæger.
Senest gennemførte man det skrå indtægtsloft, så de praktiserende speciallægers indtægt for at behandle flere patienter end aftalt med sygesikringen medførte lavere takst.
Så ventelisterne blev ikke kortere.
Medicintilskuddet lavede man, så kun et mindretal af de tilgængelige medicinske præparater fik tilskud - det var så de gamle præparater - men man indførte dog mulighed for at søge tilskud til et bestemt præparat for en given patient.
Meget bureaukratisk, og der laves ca. 90.000 ansøgninger årligt, som en række medarbejdere i Lægemiddelstyrelsen sidder og bedømmer.
De bliver næsten altid bevilget, men alle kan vel forestille sig besværet.
Et resultat af denne udvikling er bl.a., at læger nu i gennemsnit lader sig pensionere, når de er 60 år, og det er et kæmpe tab for landet.
Giv dem bedre arbejdsforhold, så bliver de, til de er 70.
Man troede i Sundhedsstyrelsen, at man kunne beregne behovet for nye læger og speciallæger 15-20 år frem, hvorfor man rationaliserede antallet af medicinske studenter på universiteterne og studerende på sygeplejeskolerne, og man rationaliserede antallet af uddannelsesstillinger på hospitalerne og indførte et turnussystem, der betød, at de unge læger ikke selv kunne bestemme, hvor i landet de skulle ansættes - med en masse sorte penge under bordet for at bytte stillinger som resultat.
Hovedproblemet har altså været, set fra Ny Alliances side, en ekstrem planøkonomisk styring og i øvrigt en djøfisering af sundhedsvæsenet, hvor de faglige resultater - f.eks. målt på overlevelse efter behandling af forskellige sygdomme, forskellige kræftformer, blodpropper i hjerte og hjerne, sukkersyge osv. eller ved mistet rask levetid, kroniske sygdomme, f.eks. gigt, rygerlunger, rygproblemer - har været ret uinteressante, mens økonomien har været det helt dominerende uden skelen til de konsekvenser, som en for stram økonomi havde for befolkningen, før nu.
Hvad angår det, som er hoveddebatten i dag, det private og offentlige sundhedsvæsen, så er forskellen sådan set ret enkel, set fra Ny Alliances side.
I det offentlige er man blevet skældt ud og fyret, hvis man lavede for meget, mens man i det private roses og tjener flere penge.
En overlæge på et offentligt sygehus kan ikke bare udføre flere behandlinger, idet det kræver medvirken af andre offentligt ansatte, altså reservelæger, sygeplejersker og andre specialafdelinger som narkoseafdelinger osv.
I det private kan man enten betale sine medarbejdere mere eller ansætte flere.
En privatansat læge har således meget mere indflydelse på sit arbejdsliv, hvilket gør, at et stort arbejdspres ikke virker særlig stressende, ikke nær så stressende.
I det offentlige er det lige modsat.
Arbejdsglæden i det offentlige sundhedsvæsen er derfor i de undersøgelser, der er blevet lavet, f.eks. i HS blandt speciallægerne, på et meget, meget lavt niveau.
Og det bliver den altid i et så planstyret system - ingen ønsker at være myre i en stor myretue.
Kommunalreformen indeholder, som vi ser det i Ny Alliance, faktisk et muligt opgør med fortidens benhårde planøkonomi, og de 8 pct.s sundhedsskat kommer forhåbentlig til at virke sådan.
Nu kan befolkningen se, hvad de får for pengene, og vælge de politikere, som i givet fald vil ændre på skatten, op eller ned.
Det er da demokratisk.
Da regeringen har ansvaret for de 8 pct., er ansvar og magt entydigt placeret.
Kommunernes medfinansiering af indlagte patienter er godt for at undgå den hidtidige kassetænkning, hvor det kunne betale sig for kommunerne at lade patienterne ligge på hospitalerne for amtets penge og vente på at få plejehjemspladser, som er kommunernes penge.
Ventetidsgarantier ser vi i Ny Alliance som et godt instrument til at få rusket op i supertankeren, altså det offentlige sundhedsvæsen, idet en patient jo så kan blive behandlet på et andet sygehus i en anden region, på et privathospital eller i udlandet.
Det er jo konkurrence, og det synes vi er godt.
Verdens bedste sundhedssystem ifølge WHO i år 2000, nemlig det franske, har 30 pct. private og 70 pct. offentlige sygehuse.
Pengene følger simpelt hen patienten til det private sygehus, hvis det offentlige ikke kan levere varen prompte.
Ventetider er så godt som ikkeeksisterende.
Det synes vi er et tegn og et billede på, at diskussionen i dag egentlig ikke er særlig relevant; det er snarere arbejdsforholdene og økonomien, som er det relevante diskussionsemne.