Søren Pind (V), 2016-02-26:
Tak for en sjældent principiel og interessant debat.
Det er glædeligt, når den slags finder sted i Folketingssalen.
Der er jo en nær sammenhæng mellem den debat, vi om et øjeblik skal have, og den her debat.
Begge ting har i virkeligheden grundlag i hinanden.
Det kan jeg også høre på de holdninger, der kommer til udtryk.
Derfor har jeg behov for at give udtryk for nogle enkelte ting, både i forhold til det, der er sagt om offentliggørelsen af interne regeringsdokumenter, og de spørgsmål om demokratiets sammensætning, hvilket den radikale hr. Martin Lidegaard gjorde sig nogle betragtninger over.
Der er et citat, som har gjort et uudsletteligt indtryk på mig, og som jeg har gået og grublet meget over de senere år.
Det er den norske filosof Knausgård, som skriver, at næste gang fjenden kommer, kommer den i en skikkelse, vi elsker og holder af.
Jeg kan ikke lade være med at tænke over det, når jeg hører den her grundlæggende åbenhedsdiskussion – også i forhold til Irakkrigen – hvor jeg er uenig i at myndighederne er stærkere end nogen sinde.
Jeg er også uenig i, at tingene er blevet mere lukkede end nogen sinde.
Tværtimod oplever jeg en åbenhedspenetration alle steder, og jeg oplever også, at myndighederne er svagere, end de nogen sinde har været.
Det hører jo med til den her diskussion.
Derfor bliver jeg nødt til at sige: Denne regering deler ikke Socialdemokratiets og Det Radikale Venstres synspunkt om, at Irak- og Afghanistankommissionen er ekstraordinær.
Det er ikke rimeligt at bruge den her sag som brækjern, i forhold til at sige, at lige her er vi sådan set ligeglade: Lige i den her sag vælger vi, at de interne regeringsdokumenter skal offentliggøres.
Jeg siger det bare.
Regeringen mener tværtimod, det er udtryk for, at de to partier tager sig selv til rette og beslutter sig for: Lige her har vi en politisk opportun sag med henblik på noget andet, så der beslutter vi, at der tilsidesætter vi alting, for det synes vi.
Det synes jeg kræver eftertanke.
Men jeg synes også, jeg skylder at sige det.
Vi mener ikke, at det her en undtagelse, og hvis man vælger at gøre det, vælger man at gøre det, og så må man jo gøre det, og så må man tage konsekvensen af det.
I forhold til de demokratiske betragtninger, som hr. Martin Lidegaard gør sig, og hvor han siger, at den udøvende magt er blevet stærkere igennem de senere år, så synes jeg heller ikke nødvendigvis, at det er rigtigt.
Vi har en regering med 34 mandater.
Der var tre partier, der ønskede at påtage sig et regeringsansvar.
Sagen er jo, at Folketinget har en kolossal magt.
Folketinget kan til enhver tid beslutte sig for, om en minister skal sidde eller ej.
Hvis man ikke kan lide mit hår – og det har der sågar været afstemninger om i diverse medier – så kan man beslutte sig for, at jeg ikke længere skal være minister.
Der er ikke engang krav om en saglig grund.
Man kan afskedige en minister, fordi vedkommende ikke har sat en stjerne.
Det kan man gøre.
Og man kan vælte en regering.
Det kan man gøre.
Derfor deler jeg sådan set ikke synspunktet om, at regeringen, den udøvende magt, er blevet stærkere igennem de her år.
Det gør jeg ikke.
Når man taler om grundloven, og at f.eks. jeg ikke skulle tage det parlamentariske regelsæt alvorligt, så vil jeg bare sige: Jeg har en enorm respekt for Folketinget som institution.
Det er jo ikke mit parti, der f.eks. har indført en Tvindlov, som blev underkendt af Højesteret.
Og jeg kan ikke se, at det, at man forholder sig til, hvordan grundlovens regler er, nogen sinde kan være en disrespekt.
Det er også derfor, jeg siger, når jeg bliver anklaget for, at jeg ikke nødvendigvis vil svare på, hvor regeringens synspunkter ender henne: Der er en fordeling i grundloven – det finder vi ud af – og Folketinget skal selvfølgelig betids få at vide, hvis jeg agter at gøre noget andet end det, folketingsflertallet forventer af mig.
Derudover vil jeg gerne sige tak for en god debat.
Jeg synes, det har været en god debat.
Jeg synes også, den har afdækket nogle skillelinjer, i forhold til hvad det her egentlig drejer sig om, som har været mere nuancerede, end de egentlig har været i den debat, der sådan har været de sidste 2-3 år.
Og det synes jeg at man som kollega skal have lov til at glæde sig over.
Lad mig afslutte med følgende betragtning: Jeg er mig pinlig bevidst, at ud over de midler, jeg måtte have som minister og regeringen måtte have som regering, så er der en lov om kommissioner, som gør, at et flertal i Folketinget, uanset hvad regeringen måtte mene, gøre eller kunne, selvstændigt og med direkte virkning kan vedtage at nedsætte kommissioner.
Det kan en regering intet gøre ved.
Og det er selvfølgelig i det rum, vi taler med hinanden.