Stine Brix (EL), 2015-11-16:
Før skal jeg måske sige, at jeg ikke har skrevet under på hele ministerens tale.
Selv om jeg uddelte en ros, er det måske lige lovlig meget at konkludere, at det var hele talen i hvert eneste bogstav og ord, som jeg stod bag.
Det gør jeg ikke.
Det er helt okay.
Først vil jeg sige tak til både SF og Alternativet for at rejse den her debat om prioritering i sundhedsvæsenet.
Den har jo længe raset udeomkring i det sundhedspolitiske landskab, men kommer altså først nu herind i Folketingssalen, og det tror jeg er rigtig, rigtig klogt og rigtig sundt.
Diskussionen fylder jo mere og mere derude, eftersom vi i starten af 2015 oplevede en voldsom stigning i udgifterne til sygehusmedicin.
Efterfølgende så vi, at stort set alle regioner gik ud med omfattende spareplaner for det indeværende budgetår, 2015, hvor man lagde op til nedskæringer, fyringer og også sygehuslukninger i nogle regioner.
Og det kommer oven i en sundhedssektor, som i forvejen er hårdt presset efter mange års krav om konstante effektiviseringer.
Kigger vi tilbage i tiden, kan vi se, at når det gælder medicinprisernes udvikling, er det altså ikke et enkeltstående fænomen i år; det er en udvikling, som har taget fart de seneste år, og prognoserne for fremtiden tyder altså også på, at det er en udvikling, vi vil se fortsætte: endnu højere udgifter til medicin i de kommende år.
Jeg synes, det er vigtigt at have med i den her debat, at fra Enhedslistens side accepterer vi ikke, at de rammer, som er gældende i dag for vores sundhedsvæsen, også skal være de rammer, som er gældende fremover.
Der er behov for en massiv tilførsel af ressourcer, både for at kunne give et meget tiltrængt og nødvendigt løft af forebyggelsen, men også for at sikre mere tid og mere ro på sygehusene, hvor der helt konkret mangler hænder flere steder i vores sundhedsvæsen.
Jeg synes, det er lidt absurd nogle gange, at vi glemmer, hvordan vi i det hele taget prioriterer i vores samfund, når vi diskuterer prioritering i sundhedsvæsenet.
I øjeblikket diskuterer vi bl.a., hvordan Folketinget skal bruge 30 mia. kr. på kampfly.
Jeg synes også, det er en helt forkert prioritering, når regeringen har lagt op til at bruge 6,5 mia. kr. på skattelettelser i sit nye udspil til finanslov.
Som jeg har regnet mig frem til med en hurtig hovedregning, svarer det til omkring 80 pct. af de medicinudgifter, vi taler om her i år.
Så der er altså mulighed for at prioritere vores sundhedsvæsen langt højere og dermed undgå de aktuelle fyringer, som vi ser her og nu, og de sygehuslukninger, vi ser her og nu, hvis der er en politisk vilje dertil.
Det ændrer ikke ved, at vi ser en medicinalindustri, som udnytter, at de meget ofte har monopol på et produkt, og de bruger det monopol til at sætte en pris, mere eller mindre som de vil.
Og det er klart, at når det offentlige er afhængigt af de produkter, som kommer fra industrien, og der kun er én sælger, jamen så ser vi også, at vi kommer til at betale en voldsom overpris.
Vi har også mange eksempler på, at effekten stort set ikke bibringer noget nyt, men at den forskning, der ligger til grund, er stærkt tvivlsom, når der fremføres et argument om det.
Det er naturligvis ikke en klog måde at bruge pengene på.
I valgkampen kom det f.eks. frem – jeg tror, det var Sydbank, der regnede det ud – at vi ser så store overskud i medicinalindustrien, at man godt kan tale om overnormal profit, ligesom vi kender fra olieindustrien.
Gennemsnitligt betragtet bliver 30 pct. af omsætningen i industrien lavet om til overskud, og for Novo, som jo holder til her i landet, er det hele 42 pct.
Det er enormt store overskudsgrader, der er tale om her, og det er altså, fordi der er tale om private monopoler.
For mig at se er svaret ikke, at vi som samfund bliver taget til gidsler for den her prispolitik ved at nedlægge hospitaler eller fyre sundhedspersonale for den sags skyld.
Svaret er, at vi sætter hårdt mod hårdt og siger, at vi ikke vil betale en overpris, som så bliver forvandlet til store overskud i industrien.
Alternativet til, at medicinalindustrien selv giver en bedre pris, har vi jo foreslået kunne være, at vi ser på den beskatning, som der kunne være, af de helt ekstraordinært store overskud.
Det kunne være, det ville fremme viljen til at forhandle priser.
Jeg synes også, vi bør tage fat på diskussionen om selve patentsystemet.
For en måneds tid siden læste jeg en kronik i Politiken.
Den var af professor og tidligere direktør i WHO, altså verdenssundhedsorganisationen, Steffen Groth, som kaldte til opgør med patentsystemet på medicinområdet.
Han skrev – og jeg citerer:
En ny patentordning kunne jo indebære, at når det gælder lægemidler, bør patenter kun udstedes mod, at det offentlige og forsikringsselskaberne – og det henviser naturligvis til andre lande – til gengæld får ret til at købe produktet til en rimelig pris.
Det kunne jo også være en måde, vi adresserer den her problemstilling på.
Jeg synes, det er et rigtig godt og vigtigt bidrag til debatten, at vi husker, at patentsystemet altså ikke er faldet ned fra himlen, men også er til diskussion.
Både SF og Alternativet foreslår, at en løsning på medicinalindustriens monopol kunne være et prioriteringsinstitut, som vi i dag kender det fra eksempelvis Norge og England.
Formålet er, at vi får mere viden om, hvor effektiv ny medicin egentlig er, altså at vi selv genererer viden i modsætning til kun at stole på den viden, der kommer fra industrien, og at vi så sammenholder den effekt med prisen eller med omkostningerne, inden det vurderes, om vi som samfund skal bruge produktet.
Fra Enhedslistens side kan jeg sige, at vi godt kan se fordele i sådan en model, men vi synes også, at forslagene rejser en række spørgsmål.
Jeg synes, at den åbenlyse fordel ved forslagene er, at det vil gøre prioriteringen mere gennemskuelig, mere åben, mere demokratisk, end den er i dag.
Vi ser i dag en klar prioritering – eller en skævvridning, om man vil – til fordel for ny medicin, men til ulempe for de patienter, som i højere grad har brug for pleje og omsorg eller for andre former for behandling end medicin.
Når udgifterne til medicin vokser, som vi så her i foråret 2015, har det i stedet været personalet, som der blev skåret ned på.
Det er de ældre medicinske patienter, det er patienter i psykiatrien, og det er patienter, som har behov for samtale, for omsorg, for træning.
Vi ser altså en skævvridning væk fra pleje og mod piller.
Det er ikke i orden, og derfor er jeg enig i, at den måde, som prioriteringen foregår på i dag, ikke er gennemskuelig og ikke er rimelig.
Når der er ubegrænset adgang til medicin, men stærke begrænsninger på den anden del, så ser vi det her forhold.
En anden fordel ved et prioriteringsinstitut er, tror jeg, at det vil ruste os bedre til at forhandle med industrien og dermed undgå at betale overpris.
Det fremhæves meget ofte i debatten, at vi ofte betaler i dyre domme for medicin, som stort set ikke har nogen ny effekt – eller måske slet ikke har nogen ny effekt.
Jeg tror også, det vil være rigtig, rigtig klogt, hvis vi inddrog vores egen sundhedssektor i at generere viden selv ved at lave protokollerede forsøg, f.eks. når vi tager ny medicin i brug, altså simpelt hen undersøge: Har vi så den effekt, som industrien sagde vi ville få?
De store spørgsmål til begge beslutningsforslag, som jeg synes vi mangler svar på, er: Hvornår er effekten så for lille til, at den er værd at betale for, og hvem er det, der konkret skal træffe beslutningen?
Og hvordan forholder vi os til, at etik jo ikke kan gøres til et objektivt parameter?
Når der f.eks. skrives i Alternativets beslutningsforslag, at vi skal vægte etik, effekt og omkostninger, jamen hvordan gør vi så det?
Det er det, vi bliver nødt til at blive klogere på, før vi kan komme videre.
Så synes jeg også, det er værd at spørge, om det er rimeligt, at der kan være patienter, som kunne have gavn, eller som potentielt kunne have gavn, af en behandling, og som betaler prisen for, at problemet – for mig at se – opstår ved industrien.
Jeg noterer mig, at der er igangsat et spor i regionsaftalen.
Så vidt jeg er orienteret, skal de komme med noget – det står der i hvert fald i aftalen – i januar 2016.
Om man kan nå det, ved jeg ikke.
Ministeren fremhævede, at man har sat et spor i gang i nordisk regi.
Det synes jeg også er meget interessant.
Det ser jeg i hvert fald selv meget frem til for at blive klogere på, hvordan det er, man konkret gør det, vi taler om her, i Norge.
Vi diskuterer det, ikke vildt og blodigt, men i hvert fald intenst.
Og af begge de årsager, altså både det arbejde, der er i gang i Folketinget, men sådan set også det arbejde, der er i gang i Enhedslisten, så er det for tidligt for os at konkludere, præcis hvordan den her diskussion skal ende.
Jeg håber derfor, at vi i stedet for at slutte diskussionen her i dag kan fortsætte den og forhåbentlig nå frem til en model for, hvordan vi håndterer den udfordring, som begge forslag adresserer, og som jeg er fuldstændig enig i at vi skal adressere.