Sofie Carsten Nielsen (RV), 2016-01-13:
Tak, formand.
Det her lovforslag er en så omfattende samling af makværk, at det kan være svært at se, hvordan og hvor man skal begynde.
Familiesammenføring for flygtninge med midlertidig beskyttelsesstatus kan først opnås efter 3 år, til trods for at den tidligere justitsminister sagde, at 1 år var det længste, vi kunne tillade os, også i forhold til konventionerne.
Det nedbryder mennesker at skulle være adskilt fra deres familier så længe.
Der indføres en række yderligere betingelser for at opnå permanent opholdstilladelse.
Nu skal man være særlig rig, ekstraordinært aktiv i skolestyrelsen og helt særlig god til quizzer om, hvad landstræneren hed i 1987.
Det ved vi jo, det er danskhed.
De økonomiske ydelser til asylansøgere skæres med 10 pct., sådan at de flygtninge, jeg mødte i teltlejren i Thisted i mandags nu ikke længere skal have 9,50 kr. om dagen, men 8,55 kr. Hør, hvor vi gungrer.
Det skal nok gøre en forskel og skræmme nogle væk.
Nu skal de spare op i 5 dage til en pakke cigaretter i stedet for 4½.
Asylansøgere må ikke længere bo uden for centrene.
De skal død og pine passiviseres og fortælles, at vi ikke ønsker deres bidrag.
Som om det ikke var nok, er der det famøse smykkeforslag oveni.
Politiet skal visitere og ransage flygtninge for værdier, ikke vielsesringene, ikke guldplomberne og heller ikke vistnok det knap så værdifulde arvestykke; til gengæld det værdifulde smykke, flygtningen har fået af sin mand, hvis man kan godtgøre, at det altså ikke har affektionsværdi.
Jeg ved det faktisk snart ikke rigtig længere.
Ministeren og ordførerne har sagt mange forskellige ting, men politiet får en vejledning fra ministeren, og så skal det nok gå.
Godt, det ikke er mig.
Samtidig har Danmark så vundet prisen for det allermest beskæmmende lovforslag verden rundt.
Det er godt klaret, for jeg tænker, at det må være en del af målet.
Regeringen og dens mange støttepartier ønsker at signalere til flygtninge i hele verden, at her i Danmark bliver man visiteret og ransaget.
Man får også den mistanke, at regeringen og dens støttepartier ønsker at fortælle os danskere, at her i Danmark skal vi være bange.
Her i Danmark skal vi frygte fremtiden.
Men det eneste, vi har at frygte, er frygten selv.
Det er ikke mine, men Franklin Roosevelts ord, og de er jo som bekendt ikke helt nye.
Nogle gange skal man tilbage i tiden for lige at få lidt perspektiv på nutiden og tilværelsen, og de ord har altså siddet fast i mig i de uger, vi har været igennem.
For vi står ved en skillevej, der afgør, om det er modet eller frygten, der skal bestemme, hvordan vi møder de udfordringer, vi står over for.
Flygtningekrisen er jo ikke et forbigående fænomen, og vores reaktion hele vejen igennem bliver afgørende.
Konflikterne, som skaber flygtningestrømme, er ikke tæt på en afslutning.
Forholdene i nærområderne forværres hele tiden, og den politiske debat og den førte politik nu har som sigte, at Danmark skal gøre alt, hvad der overhovedet er muligt, for at undgå flygtninge.
Vi skal have en fælles løsning i Europa, som alle tager del i, og samtidig en stærk integrationsindsats, som begynder med det samme.
Vi har så sent som i den her weekend i Radikale Venstre lanceret et nyt integrationsudspil.
Der er andre veje at gå end at holde flygtninge isoleret, forarmede og passive.
Det er uværdigt og skadeligt for flygtninge at blive fastholdt i passivitet, men det er også en direkte uklog strategi, hvis vi ønsker, at de her mennesker bliver et aktiv for vores samfund.
Vores svar er både værdige og realistiske.
Øget bistand til nærområderne.
Ingen nedskæring af udviklingsbistanden.
Det har vi i modsætning til regeringen fundet råderum til i vores finanslovsudspil.
Vi skal have fælles løsninger i Europa, ordnede forhold ved EU's ydre grænser, fælles modtagecentre, fælles fordeling af flygtninge i EU og en fremrykket integrationsindsats, så praktik, kompetenceafklaring, uddannelsesvurdering bliver faste elementer i tiden i asylcentret, og så sporene til et aktivt liv med selvforsørgelse er lagt, lige så snart flygtningene kommer ud i kommunerne.
Men det, regeringen og støttepartierne her gør, er alle de her mærkværdige krumspring for at gøre os uattraktive.
Det virker ikke.
Regeringen har ikke nedbragt antallet af flygtninge i Danmark, selvfølgelig ikke.
Det kan man kun, hvis man er villig til at deltage i fælles løsninger, og det kræver også, at man vil investere i fællesskabet på fællesskabets præmisser.