Per Clausen (EL), 2011-02-01:
Man kan jo altid, når man diskuterer indholdet i et konkret forslag til vedtagelse og konkrete forslag her i Folketingssalen, diskutere detaljer og konkrete formuleringer.
Når jeg i den her situation har valgt at sige, at det ikke bliver det, vi vil gøre fra Enhedslistens side, er det, fordi jeg faktisk opfatter det på den måde, at Folketinget her i enighed meget klart tilkendegiver, at det her problem skal løses, og at vi ikke vil acceptere, at det ikke bliver løst.
Jeg forstår det også sådan, at ministeren siger, at han er enig i, at det her problem skal løses, og at det ikke er tilfredsstillende.
Vi kan selvfølgelig ikke leve med, at alvorligt syge mennesker dør, fordi de ikke får en behandling, som ikke alene kunne redde deres liv og forlænge deres liv med nogle måneder, men måske i virkeligheden kunne forlænge deres liv med 30-40 år og oven i købet give dem et liv med en god livskvalitet.
Vi kan heller ikke leve med, at der er mennesker, som igennem længere tid får en meget, meget dårlig livskvalitet, fordi vi ikke sikrer, at de får den nødvendige behandling.
Det er også en situation, hvor man kan sige, at det ikke er sådan, at det vil bringe samfundsøkonomien ud over afgrunden eller noget andet forfærdeligt, hvis man gør det, der skal til.
Jeg opfatter, at det er der fuldstændig enighed om, og der er også blevet holdt mange udmærkede og glimrende indlæg om, hvor forfærdeligt det er, at den her situation har fået lov til at udvikle sig, og at vi ikke har grebet ind tidligere.
Selv om det lover godt fremadrettet, fordi ministeren er optaget af entusiastisk at gøre noget ved sagen og Folketinget er entusiastisk optaget af at følge med i, at ministeren sørger for at gøre noget ved det, og selv om vi må forvente, at regionerne ikke har ønske om at fremstå som dem, der ikke får gjort noget ved det her, og selv om der fremadrettet er god grund til at være positiv optimistisk, bliver jeg alligevel nødt til at sige, at når glæden og begejstringen i dag ikke helt kan tage over, er det, fordi det i morgen faktisk er 2 år siden, at der kom en henvendelse om den her problemstilling til den daværende sundhedsminister, hvor det blev gjort klart, at der faktisk var de ulykkelige forhold, som vi nu er alt, alt for bevidste om eksisterer.
Den umiddelbare reaktion fra Sundhedsstyrelsen og den daværende sundhedsminister var, at det ikke rigtig var noget, man synes det var nødvendigt at gøre noget ved.
Sagen fik så i øvrigt lov til at ligge et års tid, indtil den blev omtalt i medierne, og inden der kom et samråd i april måned 2010, hvor vi havde det første samråd med ministeren.
Jeg vil sige, at allerede der kunne man fornemme en anden holdning til den her problemstilling, nemlig et ønske om at få den undersøgt til bunds og få gjort noget ved det.
I dag er vi så i den situation, at sagen er blevet undersøgt, og det er blevet belyst, hvilke problemer vi står over for, og hvilke udfordringer vi har, og der er en klar formulering om, at der skal gøres noget ved det.
Jeg mener sådan set ikke, at vi er helt færdige med at diskutere det tilbageskuende, nemlig hvad der dog kunne gå så galt i 2009, at man ikke fik gjort noget ved det.
Men jeg vil på den anden side sige, at det afgørende og det, vi nok bliver bedømt på i dag, ikke er evnen til at holde kritiske indlæg om, hvad der skete i 2009, men evnen til at sikre, at vi i enighed træffer en beslutning om, at der skal gøres noget nu, at ministeren klart tilkendegiver, at det er han fuldstændig enig i, og at vi så bare som en lille sikkerhedsforanstaltning, ligesom fru Liselott Blixt siger, selvfølgelig følger den fortsatte udvikling meget nøje og gerne vil orienteres om, hvad sker, og inddrages i den videre proces.
Men det er også min fornemmelse, at det er der enighed om, og derfor har Enhedslisten også været med til at fremsætte det forslag til vedtagelse, der ligger her – ganske uanset at man altid kan finde et ord, som man gerne ville have slettet, og en formulering, der kunne have været lidt anderledes.
Jeg tror, at det i den her sag er ret vigtigt, at der bliver sendt et meget klart og meget entydigt signal fra et enigt Folketing.
Det er nok en af de ting, der kan gøre, at den her sag bliver løftet.