Pernille Frahm (SF), 2009-05-07:
Lige siden jeg satte mine ben i Europarådet første gang i 1998, har jeg haft en fornemmelse af, at det var her, man kunne lære, hvad det egentlig var, Europa drejede sig om, og hvad det europæiske demokrati egentlig gik ud på, og hvordan det egentlig var blevet til noget særligt, nemlig det, at en række lande i fællesskab beslutter sig for at sikre demokrati gennem tre forskellige virkemidler: Demokrati forstået som frie valg, flere partier, hemmelige valg, en retsstat og menneskerettigheder.
De aftaler, man lavede dengang, blev indgået som forpligtende aftaler landene imellem.
Det var forpligtende aftaler, der skulle begrænse det enkelte lands råderum i forhold til borgeren, i forhold til den enkelte.
Derfor er det jo fuldstændig korrekt, når Dansk Folkeparti indimellem kalder de internationale konventioner for en spændetrøje for demokratiet.
Det er præcis, hvad det er, en spændetrøje for demokratiet, en begrænsning af, hvor langt man kan gå, selv om man har langt det største flertal.
De forpligtende aftaler er det, der er med til at garantere, at vi som enkeltindivider, enkelte borgere i de europæiske lande har nogle ukrænkelige rettigheder, som selv 99 mandater i det danske Folketing i princippet ikke har ret til at krænke.
Det er det, der gør det til noget helt særligt.
En af de meget vigtige instanser i Europarådet, som skal være med til at sikre, at det her har en betydning, er jo Domstolen.
Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol er jo ved at drukne i den succes, det er, at borgerne i Europa pludselig har opdaget, at de har fået et værktøj.
Borgerne i de europæiske lande opdager pludselig, at de som enkeltindivider kan få sikret deres egne rettigheder i forhold til en stor stat gennem Menneskerettighedsdomstolen i Strasbourg.
Det er et unikt værktøj.
Det er unikt, så unikt at jeg indimellem kan blive bekymret for, om det virkelig kan få lov til at fortsætte.
Der synes jeg også man skal være opmærksom på nogle af de ting, som foregår nu.
Der tegner sig nemlig en stigende - jeg ved ikke, om man skal kalde det konkurrence, det er måske et hårdt udtryk, men i hvert fald en diskussion om, hvem der skal gøre hvad, imellem Europarådet og EU.
Jeg synes f.eks., at det er et problem, når Europarådet nu begynder at diskutere, hvorvidt man skal anvende atomkraft.
Det må jeg indrømme.
Jeg synes, det er et vigtigt tema, og det angår selvfølgelig os alle sammen, men skal jeg være ærlig, synes jeg, det er en af de debatter, der ligger bedre i EU.
Når EU begynder at forholde sig til menneskerettigheder i forskellige lande i Europa, som ikke er med i EU, mener jeg, at de vil gøre os alle sammen en stor tjeneste ved i stedet for at bakke op om de værktøjer, der ligger i Europarådet allerede nu, og styrke dem, i stedet for at de to organisationer konkurrerer med hinanden.
Den er den ene ting, jeg vil opfordre meget til.
Den anden ting er, at en af de andre vigtige opgaver, Eurorådet har, er jo at overvåge, hvorvidt landene nu respekterer de spilleregler, de har indgået, den løbende monitorering af medlemsstaterne, som jo startede, dengang man optog ganske mange nye lande, men som gav de eksisterende medlemslande et klart hint om, at det måske også var en god idé, at allerede eksisterende medlemslande, de gamle lande, måske også en gang imellem skulle under luppen.
Det er blevet en fast kutyme siden da, at man har den løbende monitorering af alle medlemsstaterne i Europarådet.
Indimellem opdager vi ting, der foregår i andre lande, som vi føler os krænkede over, og hvor vi synes, at de ikke respekterer spillereglerne, som nu f.eks. ordføreren for Venstre, der er meget, meget ophidset over, hvad der foregår i Rusland.
Vi står os bedre i de her sager omkring monitorering, omkring respekten for hele Europarådet, hvis vi selv udviser den respekt.
Med hensyn til debatten om Rusland og Georgien vil jeg sige, at der jo nu er indgået nogle aftaler, som Ministerrådet har foranstaltet.
Der er stillet nogle betingelser, der skal opfyldes.
Der er lavet nogle spor, man kan køre ad, i forhold til at løse op for den konflikt og i forhold til at få skabt fred og fordragelighed igen.
Altså, aftalerne er jo først nu ved at være på plads, og hvis vi midt i de her aftaler og de her forhandlinger om, hvordan Rusland og Georgien skal komme videre i det her forløb, og hvordan vi skal få dem tilbage på det gode spor i Europarådsregi, fra parlamentarikerforsamlingen vedtager, at vi vil smide Rusland ud af parlamentarikerforsamlingen, frygter jeg da lidt, at Rusland vil spørge sig selv: Hvad i alverden har vi egentlig af glæde af at være medlemmer af det her forum?
Hvorfor er det, at vi skal stå inde og blive trampet på, når vi kan stå udenfor og gøre, som det passer os?
Jeg synes i hvert fald, det er en overvejelse værd.
Dermed være ikke sagt, at lande kan foretage sig hvad som helst, bare de er store nok.
Men når der nu faktisk er en proces i gang, når der nu rent faktisk bliver diskuteret, synes jeg, at vi står os bedst ved at sætte fart på den proces og styrke Ministerrådet i deres arbejde på det her område.
En af de ting, som udvalget arbejder med - blandt mange ting er vold mod kvinder.
Der kører nu en debat om, hvorvidt konventionen skal have titlen: Vold mod kvinder, herunder - og nu er jeg nødt til at bruge et engelsk ord, for det er lidt svært at oversætte - domestic violence.
Det oversættes tit til husspektakler, men husspektakler lyder lidt som noget måske ikke ligefrem hyggeligt, men alligevel.
Domestic violence
: Der er måske lidt mere kant på det udtryk.
Jeg beklager meget over for formanden, hvis jeg står her og snakker udenlandsk fra talerstolen.
Jeg vil derfor meget opfordre til, at den danske regering også arbejder for, at hovedsigtet bliver vold mod kvinder og så gerne med tilføjelsen domestic violence.
Det skal være mine bemærkninger, for nu lyser det gult.