Jonas Dahl (SF), 2010-05-07:
Det har jo været en interessant debat, selv om det fremskredne tidspunkt selvfølgelig gør, at debatten måske har været kortere, end den ellers ville have været.
Det er jo noget, vi har debatteret i Folketinget mange gange: hele diskussionen om behandlingsgarantien, og hvad den rent faktisk har af konsekvenser for det offentlige danske sundhedsvæsen.
Det, der jo er det helt centrale spørgsmål er, om man, som regeringen og Dansk Folkeparti har besluttet at gøre, vælger at gå ind og prioritere en gruppe, som stort set udelukkende består af de ortopædkirurgiske patienter, og som – og det er der jo ikke nogen, der har betvivlet i dag – kommer hurtigt til og får en fin behandling, nogle gange på privathospitaler, men heldigvis ofte på et offentligt sygehus.
Der, hvor der er en problemstilling, som vi også bliver nødt til at forholde os til, er
med hensyn til, at der så er en række patienter, som desværre kommer bagest i køen, som desværre får en lidt langsommere behandling, og som desværre ikke kan nyde gavn af det udvidede frie sygehusvalg, som regeringen har indført.
Hvorfor så det?
Jo, det skyldes netop, at det, når man vælger at prioritere ét område, selvfølgelig har nogle konsekvenser, nemlig at man nedprioriterer nogle andre områder.
Det er sådan, at sygehusene i dag står i den situation, at vælger de ikke at prioritere de ortopædkirurgiske patienter, jamen så havner disse patienter på privathospitalerne, hvor man i givet fald skal betale en overpris.
Så opstår der et økonomisk problem, således at man havner i en situation, hvor man rent faktisk skal ind og skære i antallet af ansatte.
Jeg kunne godt tænke mig at illustrere det med et eksempel: Regionshospitalet i Viborg.
Han havde i øvrigt også inviteret landet statsminister med, men jeg tror ikke, han havde lyst til at deltage, i hvert fald meldte han afbud.
Regionshospitalet i Viborg havde i 2009 et underskud på 56 mio. kr.
Samtidig har hospitalet i Viborg behandlet 8.000 flere patienter end sidste år, det vil sige, at medarbejderne altså har ydet en ekstra indsats og sørget for, at flere patienter er kommet igennem systemet.
Det, der bare er det interessante, er, at havde hospitalet været en privatklinik og havde behandlet patienterne til de takster, man skal betale privathospitalerne – takster, som er fastsat af regeringen – havde regionshospitalet rent faktisk fået 62 mio. kr. ekstra i indtægter.
Summa summarum: Så havde man ikke haft et underskud, og man ville ikke stå over for at skulle afskedige medarbejdere, fordi man rent faktisk havde produceret det, man skulle.
Det er jo en interessant sammenligning, for det hospital, der har fokus på overholdelsen af budgetterne, vil i givet fald skulle undlade at behandle nogle ekstra patienter.
De vil måske alligevel blive tvunget til fyringer, for patienterne vil så gå til privatklinikker, og så vil regionen alligevel få regningen.
Det, der er det vigtige at huske på her, er, at vi skal prioritere patienterne.
Vi skal prioritere alle patienter, ikke bare de ortopædkirurgiske patienter, som i givet fald kan søge til privathospitalerne.
Derfor skal vi også huske på, at når vi har et eksempel som f.eks. Viborg hospital, hvor man rent faktisk har ydet en indsats, er det jo positivt.
Det skal vi huske at rose de ansatte for, og vi skal også huske at rose de ansatte for den ekstraordinære indsats, de har gjort.
Derfor nytter det heller ikke noget at afskedige medarbejderne.
Vi skal også huske på, at prioriterer man én patientgruppe – som er det man gør, fordi man ellers bliver udsat for konkurrence fra den private sektor – betyder det, at ressourcerne går fra en anden patientgruppe.
Her tænker jeg specielt på de medicinske patienter, som i denne optik kommer bagest i køen.
De medicinske patienter bliver nedprioriteret.
Der bliver afsat mindre og mindre tid og færre og færre ressourcer, fordi regionerne selvfølgelig prioriterer det akutte og selvfølgelig prioriterer der, hvor de er konkurrenceudsat, og det er netop med hensyn til de ortopædkirurgiske patienter, som ellers vil gå til privathospitalerne.
Derfor synes jeg, at der er en problemstilling, og det er også det, vi er nået frem til i dag.
Jeg vil gerne kvittere for det, ministeren sagde.
Ministeren sagde, at han lyttede til debatten.
Han sagde også på Lægeforeningens årsmøde, at han rent faktisk lyttede og anerkendte, at der var nogle gode argumenter for at kigge på behandlingsgarantien.
Det håber jeg ministeren vil efterleve, ikke bare med ord, men også med handling, for vi har behov for en nærmere analyse og nærmere debat af, hvilke konsekvenser behandlingsgarantien har.
Jeg bed mærke i, at ministeren så sluttede af med at sige, citat: Hvem kan garantere, at ventetiden ikke vil stige, hvis vi vedtager det her forslag? Jeg vil gerne sige, at jeg ikke kan garantere noget, men jeg tror også, at det er farligt at lave garantier på sundhedsområdet.
Jeg tror heller ikke, at ministeren vil eller i givet fald kan garantere, at ventetiden ikke vil falde, hvis vi vedtager dette forslag.
Så jeg tror, man skal passe på med at bruge en tom retorik, for netop på sundhedsområdet er det så pokkers vanskeligt at forudsige, hvordan ventetiderne bevæger sig.
Det tror jeg sådan set også ministeren vil anerkende.
Jeg bed også mærke i, at Venstres ordfører sagde, at lægen skal gå ind og prioritere.
Det er jeg sådan set meget enig i, og det er også derfor, at vi fra forslagsstillernes side har sagt, at hvis vi skal lytte til lægerne, så lad os lytte til Lægeforeningen, som gentagne gange de seneste år har sagt: Vi bliver nødt til at gå ind og prioritere, vi bliver nødt til at se på, hvad det er for nogen patienter, vi prioriterer, og når vi prioriterer nogle patienter, er der nogle andre patienter, som vi nedprioriterer.
Derfor er der et behov for at se på det udvidede frie sygehusvalg.
Jeg synes heller ikke, jeg fik noget helt klart svar på og en anerkendelse af, at der måske er en udfordring i, at der, når man prioriterer noget, selvfølgelig også er noget andet, man nedprioriterer.
Men jeg bed dog mærke i, at ordføreren, efter jeg havde stillet mit andet spørgsmål, sluttede af med at sige, citat: SF vil hæve skatterne.
Citat slut.
Jeg kan bare slå fast, at det simpelt hen er varm luft, og jeg synes, det er en smule uhæderligt at begynde at benytte sig af en skattediskussion, når man ikke har mulighed for at give et modsvar.
og det, vi fra oppositionens side har sagt, er, at de afgifter, vi i givet fald hæver, skal bruges til sundhedsvæsenet, de skal bruges til at prioritere sundhedsvæsenet.
Der har regeringen jo valgt en anden linje.
Man har valgt at sige, at de forhøjede cigaretafgifter, man får ind, skal bruges til at lette topskatten.
Det kan man jo kalde en prioritering, og man kan være enig eller uenig, men det er sådan set det, regeringen selv lagde frem for to dage siden.
I forhold til de andre ordførere vil jeg selvfølgelig gerne kvittere for, at Enhedslisten bakker op om forslaget.
Og både fru Lone Dybkjær og fru Sophie Hæstorp Andersen har jo på glimrende vis sagt, hvorfor de er medforslagsstillere på dette forslag.
Så der en grund til, at vi rent faktisk fremsætter forslaget i dag, for der er en bred opbakning til det fra oppositionens side.
Fra Dansk Folkepartis ordførers side hørte jeg heller ikke et klart svar på, om man vil være med til en høring, men jeg hørte dog en åbning og således også en erkendelse af, at der er nogle problemstillinger, i forhold til at der er nogle medicinske patienter, som måske bliver skubbet bagest i køen, fordi man prioriterer det ortopædkirurgiske område.
Jeg hørte også en anerkendelse af, at det godt kan være, der er behov for flere midler til sundhedsområdet.
Det tror jeg sådan set der er bred opbakning til, ikke mindst fra forslagsstillerne i dag.
Men vi har også behov for at sige, at såfremt man prioritere det dårlige knæ, er der måske nogle medicinske patienter, mestendels ældre medicinske patienter, som kommer bagest i køen til behandling på de offentlige sygehuse.
Dermed står vi i en situation i dag, hvor den ældre medicinske patient rent faktisk får en dårligere behandling, end vedkommende ville få, hvis man vedtog det her forslag, hvorved man ville give regionshospitalerne nogle muligheder for også at prioritere midlerne fra den ene afdeling til den anden afdeling afhængig af det lægelige skøn.
Det, der jo er det helt centrale i dette forslag og i det, vi lægger frem i dag, er netop, at det skal være lægen, der går ind og prioriterer den enkelte patients behov.
Det skal være en læge, der går ind og siger: Ja, nu har du et behov, men du kan måske godt vente en ekstra uge, for så får du noget genoptræning, som netop gør, at når vi sætter et nyt knæ ind, fungerer det faktisk endnu bedre, end hvis vi havde lavet en operation, uden at du havde genoptræning inden.
Det er netop derfor, at vi fra oppositionens side i dag fremsætter et forslag, som klart slår fast, at der er behov for en lægelig prioritering, og at der er behov for at se på en ny model for det udvidede frie sygehusvalg.
Jeg håber derfor, at vi i den videre lovgivningsproces i udvalget kan tage debatten videre og kan høre ministeren i forhold til tilsagnet om i hvert fald at kigge på det.
Jeg håber også, at vi der kan få et svar på, om man fra regeringspartiernes og Dansk Folkepartis side vil være med til at afholde en høring i løbet af efteråret, således at vi kan komme videre i denne debat, og således at vi kan belyse alle de problemstillinger, der er med hensyn til det udvidede frie sygehusvalg.