Meta Fuglsang (SF), 2011-05-30:
Da SF's ordfører, fru Anne Baastrup, desværre ikke kan være til stede nu, vil jeg læse den tale op, som redegør for SF’s synspunkter: Mennesker med handicap oplever i stadig stigende omfang store problemer, når de skal have støtte til at kunne have et liv med muligheder.
Kommunerne skruer ned for hjælpen, og samtidig har der udviklet sig en urimelig rå tone over for de pågældende borgere.
Det sidste startede for alvor i foråret 2009, da KL's daværende formand, Erik Fabrin, omtalte mennesker med handicap og socialt udsatte som gøgeunger.
I en artikel i Danske Kommuner nr. 21, 2009, med overskriften »Gøgeungerne skal ud af systemet« sagde han: På den lange bane går det ikke, at vi har en mervækst på specialområderne, som skal finansieres fra normalområderne.
Det er en gøgeunge, der skal ud af systemet.
Lidt senere siger han: Nu kan vi håbe, at vi har fået elimineret gøgeungen inden for specialområdet.
Så udviklede det sig.
I en kommune blev det specialiserede socialområde kaldt for dødens gab, og jeg har også hørt, at man i en kommune snakker om kannibalisme.
Det lykkedes også for et par borgmestre at foreslå øget medicinering og øget brug af fiksering, altså forslag, der går ud på at vende tilbage til en efterhånden fjern fortid.
Heldigvis tog socialministeren til genmæle over for tonen og sagde: »Jeg synes, man virkelig skal til at tænke sig om i forhold til den retorik, der er på det specialiserede socialområde.
At begynde at kalde de svageste grupper i samfundet, nogle af de meget udviklingshæmmede, psykisk syge og fysisk handicappede, 'gøgeunger', det synes jeg, man skal lade være med.
Det er en grim måde at udstille nogle grupper på, som faktisk ikke har bedt om at være i den situation, de er i«
Her har socialministeren en grundlæggende pointe.
Er der nogen, der bliver handicappet med vilje eller bevidst får et handicappet barn, så kommunekassen rigtig kan malkes?
Aldrig i livet.
Jeg håber, at vi alle kan blive enige om at gå tydeligt imod enhver tendens til at hænge mennesker med handicap ud som nogle, der bare vil have penge fra det offentlige – det er nemlig løgn – og at vi alle tager til genmæle, når den rå og uacceptable tone optræder i debatten.
Det er rigtigt, at udgifterne på det specialiserede socialområde har været stigende, men hvorfor er der tilsyneladende ikke nogen, der forsøger at finde ud af hvorfor?
I september sagde socialministeren i en artikel i medlemsbladet fra Landsforeningen af opholdssteder, botilbud og skolebehandlingstilbud om udgifterne på det specialiserede socialområde: »Ja, der har været udgiftsstigninger, men det er svært præcist at slå ned på, hvad det er, der pengemæssigt har tordnet derudad.
Det ved vi ikke præcist, og det skal vi nok arbejde videre med at få præciseret.«
Hvordan går det med det?
En forklaring fra nogle kommuner på stigningen i udgifterne er, at der er flere mennesker med handicap end tidligere, der har brug for hjælp.
Der er flere, som diagnosticeres.
Flere mennesker med handicap lever længere end tidligere.
Der er flere børn, der overlever en for tidlig fødsel, men nogle af dem får så brug for støtte på grund af et handicap.
Der er også flere, der på grund af sygehusvæsenets indsats overlever en hjerneskade, men så efterfølgende får brug for særlig støtte.
Jeg er ikke selv i tvivl om, at vi her har nogle årsager, der betyder rigtig meget, men skal vi ikke prøve at finde ud af, hvordan det konkret forholder sig?
Vi har igennem mange år forsøgt at bevæge os væk fra den fortid, hvor mennesker med handicap skulle gemmes væk fra samfundet.
Den fortid vil vi ikke tilbage til.
Mennesker med handicap skal have mulighed for at være en del af samfundet.
Vi står helt sikkert med nogle udfordringer, men svaret er ikke at forringe de grundlæggende vilkår for de mennesker, det handler om.
Tværtimod.
Vi skal forsøge at komme videre.
Der er brug for en ændret finansiering af det specialiserede socialområde.
Der er brug for initiativer, der skaber større muligheder for, at mennesker med handicap kan få arbejde.
Der er generelt brug for at udvikle kontakten mellem mennesker med handicap og det øvrige samfund, og der er brug for, at mennesker med handicap ikke bliver opfattet som store brosten på vejen.
Skal vi ikke se at komme i gang?