Simon Emil Ammitzbøll (LA), 2010-11-23:
Den personlige frihed er en vigtig sag, og ytringsfriheden er noget, vi ofte debatterer, ikke kun i Folketinget, men også i den offentlige debat.
Når man følger den offentlige debat i Danmark, skulle man tro, at Danmark var ytringsfrihedens mekka per excellence, det sted, hvor ytringsfriheden har de bedste kår i hele verden, der, hvor vi er optaget af at sikre det frie ord mest muligt.
Jeg tror bestemt også, at vi er et af de lande i verden, hvor det frie ord har det bedst – om ikke det bedste sted, så i hvert fald et af de bedste steder.
Men når nu ytringsfriheden har været så meget på tapetet i det seneste årti og alle taler om, at man gerne vil gøre noget ved det, synes vi i Liberal Alliance, at det ville være godt, at vi her i Folketingssalen fik en mulighed for at diskutere spørgsmålet, også på en anden måde, end vi lige gør i festtaler og i politiske debatindlæg og den slags, nemlig at vi prøver at gå fra de sådan floromvundne ord om den frie tale til den konkrete handling for at skabe nye rammer for det frie ord og give det frie ord bedre vilkår.
Der er især tre ting vedrørende det frie ord, som optager os meget i Liberal Alliance.
Det er først og fremmest i forhold til straffeloven, hvor vi ønsker at gøre op med straffelovens blasfemiparagraf, som vi ikke kan se nogen begrundelse for man egentlig stadig opretholder.
Den er den ene ting.
Den anden ting er, at vi ønsker et opgør med straffelovens § 266 b, den såkaldte racismeparagraf.
Vi mener, at det er væsentligt, at man bekæmper racismen på en anden måde end gennem, hvad folk må sige.
Hvis der er egentlig racisme, skal den bekæmpes.
Det vil Liberal Alliance meget gerne være med til.
Hvis det f.eks. handler om racistiske overfald, så straf det og straf det hårdt.
Men det, folk siger, er der som sådan ingen grund til at straffe, og der er ingen grund til at gradbøje ytringsfriheden og den personlige frihed, fordi man ikke vil tåle, at folk har et andet synspunkt end ens eget.
Det er sådan set ikke, fordi vi ønsker at gå rundt og være hverken blasfemiske eller racistiske i større omfang.
Det er jo faktisk, fordi vi ønsker, at man kan få den frie debat.
Det er en debat, der jo hele tiden aktualiseres, uden at jeg behøver at nævne den perlerække af eksempler, som jeg nok skal komme ind på i debatten.
Men i første runde er vi mere interesseret i at høre, hvordan regeringen har tænkt sig at sikre, at offentligt ansatte faktisk kan bruge deres ytringsfrihed uden at komme i klemme i forhold til regeringen, kommunerne og andre offentlige instanser.
Så det er de tre spørgsmål, vi gerne vil diskutere i den her debat, og jeg glæder mig meget, både til justitsministerens svar og til Folketingets debat.
Jeg er faktisk ikke sikker på, at jeg forstod spørgsmålet, og det er sådan set ikke for at være polemisk.
Jeg er enig med spørgeren i, at der bliver sagt meget vrøvl i den offentlige debat, men det mener jeg sådan set ikke er et område for lovgivningsmagten.
Jeg synes, det skal være tilladt at sige alt det vrøvl, man har lyst til, især måske fra vores politiske modstanderes side, uden at jeg skal gå ind og være for grovkornet.
Det, vi siger, er, at der jo findes eksempler på folk, der bliver dømt for nogle ytringer, hvor man kan spørge, hvorfor de ikke bare kan have lov til at sige det.
Uden at jeg skal blande mig i konkrete sager, vil jeg spørge, hvorfor vi siger, at der er nogle synspunkter, som vi så meget ikke kan lide, så vi vil gøre dem strafbare.
Så bliver det jo en a la carte ytringsfrihed, hvor vi siger, at dem, vi er allerallermest uenige med, skal straffes.
Man kan jo stille hr. Kamal Qureshi spørgsmålet med Hørups ord: Hvad skal det nytte?