Lars Barfoed (KF), 2011-05-02:
Beslutningsforslaget, som vi skal behandle nu, indebærer jo, at regeringen skal pålægges at fremsætte et lovforslag, der får den virkning, at personer, som dømmes for dyremishandling eller grovere uforsvarlig behandling af dyr, automatisk for bestandig mister retten til at have med dyr at gøre.
I bemærkningerne til beslutningsforslaget anfører forslagsstillerne bl.a., at hvis en person en gang er blevet dømt for dyremishandling eller grovere uforsvarlig behandling af dyr, har den pågældende en gang for alle vist sig at være uegnet til at have med dyr at gøre.
Det er altså forslagsstillernes hensigt, at der automatisk skal ske en frakendelse for bestandig ved førstegangsovertrædelser.
Det er så i øvrigt en uændret genfremsættelse af et beslutningsforslag, der blev fremsat i samlingen 2009-10, men som aldrig nåede frem til første behandling.
Lad mig slå fast, at regeringen ligesom forslagsstillerne mener, at der skal skrides hårdt ind over for de personer, som mishandler eller på anden måde behandler dyr uforsvarligt.
Frakendelsen af retten til at beskæftige sig med dyr er sådan et helt særligt virkemiddel.
Dyreværnsloven indeholder allerede regler om rettighedsfrakendelse.
I medfør af dyreværnslovens § 29 kan personer, der findes skyldige i mishandling eller grovere uforsvarlig behandling af dyr, frakendes retten til at eje, bruge, passe, slagte eller i det hele taget beskæftige sig personligt med dyr for bestandig eller for et nærmere fastsat tidsrum.
I en række tilfælde vil en rettighedsfrakendelse reelt betyde, at den pågældende hindres i at udøve sit hidtidige erhverv.
Hvis personen f.eks. ejer eller driver en bedrift med dyr, betyder en rettighedsfrakendelse, at man fratager personen sin levevej.
Og der skal ikke herske tvivl om, at der kan forekomme situationer, hvor selv en så vidtgående sanktion som en rettighedsfrakendelse kan være berettiget, men en rettighedsfrakendelse bør kun komme på tale i de situationer, hvor en samlet vurdering af alle sagens forhold gør det påkrævet.
Dette vil indebære, at domstolene afskæres fra at foretage en vurdering af, om en rettighedsfrakendelse nu også er berettiget i det konkrete tilfælde.
Lad mig anskueliggøre konsekvenserne af forslaget med et eksempel fra retspraksis:
Landmanden havde gennem længere tid ikke givet sine besætninger permanent adgang til frisk vand og en tilstrækkelig mængde halm.
Herudover var inventaret nedslidt, og syge grise var ikke blevet adskilt fra raske grise eller undergivet behandling.
Han havde også nedlagt svineproduktionen på den ene af de to gårde og moderniseret staldforholdene på den anden gård.
Landsretten idømte landmanden 20 dages betinget fængsel, men fandt ikke grundlag for at frakende ham retten til at beskæftige sig med dyr.
Hvis det foreliggende beslutningsforslag havde dannet grundlag for afgørelsen i den beskrevne sag, så var den tiltalte blevet frakendt retten til at have med dyr at gøre for bestandig, og retten ville ikke have haft mulighed for at tage hensyn til, at landmanden havde afhjulpet de ulovlige forhold, eller til de konsekvenser, en rettighedsfrakendelse ville have for ham.
Sådan en retstilstand finder jeg ikke hensigtsmæssig.
Herudover er det også værd at bemærke, at det ikke er en betingelse for at straffe en person for overtrædelse af dyreværnsloven, at den pågældende har haft forsæt til at overtræde loven.
Den pågældende kan straffes, når blot han har handlet uagtsomt.
Den tiltalte behøver altså sådan set ikke have gjort det med vilje for at blive dømt.
Det forhold underbygger, at det vil være uhensigtsmæssigt at indføre den foreslåede regel om automatisk rettighedsfrakendelse.
Så kan jeg i øvrigt oplyse, at det følger af forarbejderne til en ændring af dyreværnsloven, at anklagemyndigheden altid skal overveje, om der skal nedlægges påstand om rettighedsfrakendelse, når der rejses en straffesag for grovere uforsvarlig behandling eller mishandling af dyr.
Jeg kan også oplyse, at i sager om mishandling af dyr træffer domstolene som udgangspunkt afgørelse om frakendelse.
Det er min samlede opfattelse, at den foreslåede ændring er unødvendig og uhensigtsmæssig.
Dyreværnsloven indeholder allerede i dag hjemmel til at frakende den, der findes skyldig i mishandling eller grovere uforsvarlig behandling af dyr, retten til at beskæftige sig personligt med dyr for bestandig.
Af gode grunde beror det på domstolenes konkrete vurdering, om en person skal frakendes retten til at beskæftige sig med dyr, og kun på den måde sikres det, at de særdeles indgribende konsekvenser for den pågældende, som en rettighedsfrakendelse vil kunne indebære, alene udløses i de tilfælde, hvor det er berettiget.
Det kan regeringen ikke støtte, og derfor kan regeringen heller ikke støtte beslutningsforslaget.