Marianne Jelved (RV), 2016-03-29:
Jeg vil, som andre ordførere også har gjort det, indlede med at kvittere over for ministeren for en glimrende redegørelse.
Og noget af det, jeg synes er rigtig rart, er i virkeligheden alle de faktabokse, som er med, for de giver en god illustration af, hvad det er for problemer, vi er oppe imod, og hvilke udfordringer vi stadig væk har på ligestillingsområdet.
Nu har jeg sagt det pæne.
Der står: »Danmark er langt, når det kommer til ligestilling mellem kvinder og mænd.
Ligestilling er en grundlæggende værdi i samfundet.
Internationalt lader mange lande sig inspirere af de danske erfaringer, indsatser og metoder«.
Det giver jo et ekstra ansvar for den måde, vi gør tingene på.
Jeg fortsætter: »Men der er stadig ligestillingsudfordringer. For at lykkes med fortsat at udvikle og fremme ligestillingen i det danske samfund er det helt centralt, at mange aktører spiller med og gør en indsats.
Det er faktisk et fantastisk centralt budskab.
Og der er rigtig mange pæne og meget fine ord i redegørelsen, men nogle gange taler virkeligheden sit eget konkrete og barske sprog.
Sidste år fejrede vi hundredåret for kvinders stemmeret, og det var jo en kæmpesejr for ligestillingen.
Men man skal ikke glemme, at på den samme tid, hvor der kom stemmeret til danske kvinder, var der også røster fremme, der sagde, at den største ligestilling var, når kvinderne tjente deres egne penge.
Det skete så også massivt, men først i 1960'erne og 1970'erne.
Selv var jeg ikke blevet teenager endnu, da jeg svor for mig selv, at jeg ville tjene mine egne penge og ikke, som min mor gjorde det, bede min mand om penge.
Det blev understreget, da det var en udtalt holdning på det tidspunkt i forhold til uddannelse, og jeg citerer: at pigerne også skulle uddanne sig, så de kunne klare sig, hvis de blev skilt.
Citat slut.
Det er min baggrund.
Og det virker jo som en helt anden virkelighed end den, vi kender i dag.
Men så tog uddannelserne også et kæmpe spring.
Piger kom ud i uddannelserne, og de kom ud på arbejdsmarkedet som aldrig før.
Det skete i de næste årtier, altså i 1960'erne og 1970'erne, og der blev arbejdskraften faktisk forøget med op til 800.000, og det er jo en fantastisk forandring, der skete i det danske samfund.
Ligestillingen havde fået fart på, men den er ikke fuldbragt.
Der er stadig et uforklarligt løngab, også når man modregner for barsel og forskellige brancher og arbejdstimer og den slags, som man gør, når man skal finde svar på det uforklarlige løngab.
Men det hjælper jo ikke, når regeringen afskaffer de lønstatistikker, som SR-regeringen fik vedtaget.
De var jo et bidrag til, at flere kunne få øjnene op for, hvordan lønudviklingen skete, også på de mindre arbejdspladser.
Og vejen frem er åbenhed og ikke at tie om uretfærdighederne.
Vi taler om lige løn – for samme arbejde selvfølgelig – og regeringen hjælper ikke i forhold til den afgørende ulighed.
Det gør regeringen heller ikke med sit kontanthjælpsloft.
En enlig mor med to børn mister godt 30.000 kr. i rådighedsbeløb.
Er hun i et voldeligt forhold – og det er der jo desværre stadig væk 29.000 kvinder om året der udsættes for – så kan hendes økonomiske situation presse hende så meget, at hun må vælge imellem at have en nogenlunde sikker økonomi i en hverdag præget af vold eller fattigdom. Så er der endelig afskaffelsen af Barselsfonden for selvstændige, som står på den ulykkesliste fra regeringen, jeg har lavet.
Det er sket uden at sætte noget andet i stedet, og det havde sådan set være det mindste, man kunne gøre.
For selv om det sker den 1. april og det ikke er en aprilsnar, kunne det måske godt have ventet, til man havde fundet en anden løsning.
Nu har vi så hørt fru Marlene Harpsøe stå her, da vi havde tredje behandling af L 88, og love, at regeringen ved beskæftigelsesministeren ville finde en anden løsning.
Og hr. Bent Bøgsted, også fra Dansk Folkeparti, skulle tilmed have bekræftet det i en radioudsendelse, der blev sendt første påskedag, hvor der også deltog en række iværksættere, der nu var kommet i klemme, og som var gruelig kede af det.
Det er klart, at det vil Radikale Venstre holde Dansk Folkeparti fast på, og det er jeg sikker på at der er en hel masse andre partier der også vil.
Der er faktisk et flertal i Folketinget, der ønsker en løsning på den her sag.
Jeg vil godt runde af med at komme ind på en udvikling, som jeg synes det er meget vigtigt at få øje for.
Og det er igen en af faktaboksene, der inspirerer til det.
Det fremgår nemlig, at 30 pct. af de kvindelige og 20 pct. af de mandlige indvandrere/efterkommere ikke føler, at de selv kan vælge deres ægtefælle.
Og det er jo selvfølgelig fuldstændig uacceptabelt for alle os, der er til stede her, og for resten af Danmark.
Men vi ser så et opmuntrende tegn i faktaboksen i forhold til LOKK's rådgivning, som hedder Etnisk Ung, for i 2009 var der 440, der henvendte sig, og i 2015 var der 1.207, der henvendte sig.
Det er jo alligevel en pænt stor udvikling, og det vil sige, at der er flere og flere, der får øje på, at der er den mulighed.
Så har vi også fra den samme faktaboks et andet eksempel med RED-Safehouse, et sikkert bosted for unge, der er i alvorlige æresrelaterede konflikter, og der var i 2010 155, der henvendte sig, og i 2015 var der 242.
Det er også en pæn stigning på relativt få år.
Og det er ikke kun de etniske unge, der skal have den mulighed og have en viden om det, men det er også danske børn og unge, som indimellem også har brug for rådgivning.
Det er jo også derfor, at vi i satspuljen har prioriteret f.eks. mere telefontid i Børns Vilkår.
Når man så ved, at der stadig væk – og så langt tilbage, som jeg kan huske – er 29.000 kvinder, der har været udsat for vold i Danmark, er det ubegribeligt, at vi ikke kan få gjort mere ved det.
Derfor tror jeg, man skal starte med at sørge for, at alle ved, hvor man kan henvende sig, og at det står på busstoppesteder og alle mulige andre steder, hvor man færdes.
Og jeg ved, at det er vigtigt, at regeringen og ministeren sætter sig i spidsen for det sammen med kollegaen i Uddannelses- og Forskningsministeriet.
Der er rigtig mange lærere og undervisere, som har svært ved at håndtere det, når der kommer etniske unge piger, som er bange for at gå hjem.
Så der er også brug for, at der er lidt mere fornemmelse for det.
Og jeg tror, at det er et af de satsningsområder, som det er rigtig, rigtig vigtigt at vi får gjort noget ved.
Men vi skal ikke kun gøre det for de etniske unge, men også for de danske unge, som også kan have tilsvarende problemstillinger – måske ikke helt mage til, men som alligevel gør, at de har et dårligt liv.
Så hvis det kunne blive en konklusion på den her redegørelsesdebat, vil rigtig, rigtig meget være nået, og det vil gå hurtigere, hvis vi kan gøre det med åbenhed og oplysning.
Jeg kvitterer for redegørelsen.