Morten Helveg Petersen (RV), 2006-12-13:
Lad mig starte med at sige, at Det Radikale Venstre stemmer for finansloven.
Vi er kritiske over for store dele af de indgåede aftaler, og vi er utilfredse med den i høj grad lukkede proces, hvor regeringen og Dansk Folkeparti fører blokpolitik bag lukkede døre.
Da vi fremlagde vores finanslovudspil tilbage i september, fokuserede vi på henholdsvis globalisering og børn.
Udmøntningen af globaliseringsaftalerne kender vi resultatet af, og der er indgået gode aftaler på en stribe områder, men ikke uden sværdslag.
Som bekendt ønskede regeringen en større grad af styring af midlerne på forskningsområdet, hvor Det Radikale Venstre gerne ville have mere fri forskning.
Det lykkedes os ikke at komme igennem med vores gode forslag til en styrket indsats på børneområdet, for finansloven stod også i år i de ældres tegn helt i tråd med Dansk Folkepartis prioriteringer.
Der er grund til at glæde sig over, at det går godt i dansk økonomi, men det er vel netop i gode tider, at man skal forberede fremtiden, og vi står over for nogle udfordringer, der er helt fundamentale.
Det vil jeg vende tilbage til.
Vi havde i torsdags en debat om ændringsforslagene i finansloven.
Debatten i dag er en god anledning til at diskutere nogle af de mere overordnede temaer i den økonomiske politik.
Som vi ser det, har årets gang været præget af en række principielle diskussioner.
Ønsker vi et åbent eller et lukket samfund?
Ønsker vi centralisme eller selvstyre i kommunerne?
Hvordan prioriterer vi på kort og på lang sigt?
En stor del af fremtidens politiske skillelinjer går mellem dem, der vil det lukkede samfund, og dem, der vil det åbne.
Det Radikale Venstre vil det åbne samfund.
Vi vil globaliseringen, og vi går ind i den fordomsfrit, vi er glade for de velfærdsaftaler, der blev lavet før sommeren, og som gør det muligt at investere betragteligt mere i forskning og udvikling, men vi ser store udfordringer i at udvikle det åbne samfund.
Vi vil eksempelvis af med østaftalen og i stedet for tiltrække kvalificeret arbejdskraft; vi vil have engelsk som officielt andetsprog; og vi vil bruge flere penge på ulandsbistand, miljøbistand og Danmarks internationale indsats, fordi globaliseringen er en mulighed for det danske samfund, hvis vi vil.
Regeringen og Dansk Folkeparti vil topstyring.
Der bliver gennemført politik hen over hovedet på de kommuner, der egentlig skulle have ansvaret for konkrete prioriteringer, kommunerne skal ansøge om midler i puljer hos regeringen, kommunerne skal stå til regnskab for alt mellem himmel og jord, og kommunerne vikles ind i et spind af regler.
Det Radikale Venstre vil en anden vej, vi vil udvise tillid til kommunerne.
Igen står Dansk Folkeparti og Det Radikale Venstre som hinandens modsætninger, og det er begge parter vist også rimelig godt tilfredse med.
Dansk Folkeparti har udtalt, at man må overveje, om finansministeren i fremtiden skal indgå separate økonomiaftaler med hver af de 98 nye storkommuner.
Det fik Venstres formand for Kommunernes Landsforening, Erik Fabrin, til at udtale: »Enten må vi smide kommunestyret ud og indføre et rent statsligt kommissærstyre, eller også må vi få redefineret forholdet mellem stat og kommune.«
Det Radikale Venstre er helt enig.
Vi er nødt til at redefinere forholdet mellem stat og kommune, og vi er ikke i tvivl, vi vil gerne give flere frihedsgrader.
Vi vil gerne lade kommunerne eksperimentere og udvikle nye måder at gøre tingene på: Væk med bøvl og bureaukrati.
Tænk på, hvordan man ville gøre i erhvervslivet.
Er det ansøgninger, puljer og bureaukrati, der er på dagsordenen der?
Nej, tværtimod, der står den på tillid, ansvar og kreativitet.
Det burde vi også kunne gøre i den offentlige sektor.
Regeringen vil lave en kvalitetsreform.
Det Radikale Venstre vil lave en tillidsreform, en reform af den offentlige sektor, hvor vi møder medarbejderne og kommunerne med tillid, en reform, hvor Christiansborg udviser det mod, der skal til for at udvise tillid.
Der er en principiel diskussion af balancen mellem kort og lang sigt.
Som bekendt blev en bred kreds af partier i Folketinget enige om velfærdsaftalerne før sommeren, og disse aftaler udmøntes nu i konkret lovgivning.
Vi er glade for at deltage i velfærdsaftalerne, men finder det samtidig vigtigt at sige, at velfærdsaftalerne ikke er endestationen.
Der er kommet nye befolkningsprognoser for Danmark og danskernes levetid, der opjusterer den forventede levetid, hvilket igen stiller krav om forbedring af offentlige finanser og krav til reformer.
Det står vel klarere end nogen sinde før, at det har en omkostning at have et skattestop, altså at den kortsigtede betragtning om et skattestop, der måtte lyde godt, er et problem, ikke mindst på lang sigt, fordi vi går glip af arbejdspladser hver eneste dag, hvor der er skattestop, fordi skattestoppet virker asocialt, og fordi skatteindtægterne udhules, når satser og afgifter låses fast.
Vismændene sagde det sådan set meget tydeligt i deres seneste rapport: Velfærdsaftalerne løser kun cirka halvdelen af det samlede holdbarhedsproblem i dansk økonomi.
Skattestoppet udhuler de offentlige finanser, og vismændene skønner, at hvis skattestoppet måtte blive videreført helt frem til 2040, ja, så elimineres næsten hele den forbedring af de offentlige finanser, som vi i fællesskab har skabt med velfærdsaftalen.
Så skadeligt er skattestoppet for den danske økonomi.
Vores fælles udfordring er at give flere mennesker en chance på arbejdsmarkedet, at skaffe flere hænder til de job, der ikke er besat i dag, og som koster virksomhederne milliarder i tabte ordrer, at skaffe flere hænder i de offentlige institutioner, der har svært ved at nå at løfte alle opgaverne i dag.
Spørgsmålet er: Gør man det ved stædigt at fastholde et skattestop eller ved aktivt at bruge skattepolitikken som et instrument til at give flere en chance på arbejdsmarkedet?
For Det Radikale Venstre er valget klart og nemt: Selvfølgelig skal og bør skattepolitikken da bruges aktivt her.
Det skriger til himlen, at der er brug for en skattereform, hvor skatten sænkes på arbejdsindkomst, så det bedre kan betale sig at arbejde.
Det skriger til himlen, at det eneste fornuftige er en omlægning, hvor skatten sænkes på arbejde, og hvor skatten på boliger følger med den helt almindelige prisudvikling.
Sygeplejersken, politimanden, skolelæreren, arbejderen opnår en gevinst ved forslaget.
Alt for mange almindelige lønmodtagere betaler mellem- og topskat.
Mere end 40 pct. af lønmodtagerne betaler i dag den topskat, der engang blev kaldt for direktørskatten.
Vores forslag øger arbejdsudbuddet med omkring 30.000 helårspersoner og svarer dermed på den udfordring, som statsministeren selv skitserede i sin åbningstale her i Folketinget, nemlig at det mest presserende problem i dansk økonomi er mangelen på arbejdskraft.
Jeg tror endda, statsministeren kaldte det for en akut hasteopgave.
Vi vil sænke skatten på arbejde, men det kan regeringen ikke, så længe den er bundet af sit skattestop.
Det kan regeringen ikke, så længe den fører sin kontraktpolitik, hvor centralt opstillede løfter pinedød skal gennemføres hen over hovedet på kommuner og regioner, og jeg synes, at året har vist, at det knager i kontraktpolitikken.
Skattestoppet er en del af kontraktpolitikken, men det står klarere end nogen sinde før, at skattestoppet har en pris, og for hver dag, der går med det perspektivløse skattestop, afskriver vi os muligheden for, at endnu flere kan få en chance på arbejdsmarkedet.
Sundhedsområdet er en del af kontraktpolitikken, men her er en garanti alligevel ikke en garanti, i hvert fald ikke når den ikke kan overholdes.
Man får indtryk af, at så længe det går den rigtige vej, er garantier et ord, der sagtens kan bruges, men hvis man rent faktisk skulle få brug for garantien og det ikke kan lade sig gøre, så er der en anden tone.
Nej, garantier skal man være varsom med, men regeringen ligger, som den selv har redt.
Man har givet det indtryk, at der var tale om en garanti, i det her tilfælde på kræftområdet, og når man ikke kunne overholde den garanti, så er det åbenbart den tidligere regerings skyld.
Det hænger ikke sammen.
Takstnedsættelser i daginstitutioner er en del af kontraktpolitikken.
Det har normalt ellers været et kommunalt anliggende at bestemme, hvor høje taksterne skulle være i daginstitutionerne.
Nu bestemmer regeringen og et stort flertal i Folketinget, at taksterne skal sættes ned, og det på trods af, at det egentlig burde være op til kommunerne selv at prioritere på det her område, det på trods af, at takstnedsættelsen fordelingsmæssigt er skæv, at det er de mest velstillede, der kommer til at nyde godt af det, og det på trods af, at de samme penge kunne være brugt langt bedre, mere visionært på en højere kvalitet og en bedre indsats til gavn for udsatte børn.
Kontraktpolitik og skattestop er en forkert vej at gå.
Regeringen og Dansk Folkeparti fører med næste års finanslov Danmark i en forkert retning på nogle af disse meget principielle strækninger.
Staten skal have et husholdningsbudget, og det er en del af en ansvarlig økonomisk politik at stemme for finansloven.