Morten Messerschmidt (DF), 2008-11-12:
Tak, formand.
Det er jo i virkeligheden et interessant eksempel på, hvordan man i Det Radikale Venstre og måske i virkeligheden blandt EU-tilhængerne generelt ser verden.
På spørgsmål, der kræver en smule refleksion, kan man svare ja og nej: På spørgsmålet om, hvorvidt euroen er til fordel for dansk økonomi, kan man svare meget klart ja; på spørgsmålet om suverænitetsafgivelse kan man svare meget klart nej.
Det må jo i virkeligheden være befriende at leve i en verden, hvor alting er så sort og hvidt.
Kommer det fra EU, er det ja og amen, det er godt, kommer det fra Folketinget, må man hellere være mistroisk over for det og sige nej.
Men sådan er virkelighedens verden altså ikke. Virkelighedens verden er, at euroen nok har eksisteret i snart 7 år, sådan i fysisk form, men i den periode har vist sig fra sin svage side.
Man har været nødt til at lave store investeringsplaner, på trods af at disse lande altså er med i det, der skulle være den store redning, nemlig euroen.
De lande i EU-samarbejdet, som virkelig har en sund økonomi, som har en høj økonomisk vækst, som har en lav arbejdsløshed, en lav inflation, alle de ting, der er kendetegnende for en god økonomi, er sjovt nok Storbritannien, Sverige og Danmark, der er kendetegnet ved at have deres egen valuta, hvorimod recessionen er dominerende i eurozonen, arbejdsløsheden er enormt højt, inflationen er høj, men værst af alt er, at det ikke er den samme situation i alle landene.
Værst af alt er, at der i nogle lande er høj inflation med lav arbejdsløshed, i andre lande er der høj arbejdsløshed med lav inflation.
Hvordan skal de lande nogen sinde kunne løse deres problemer, når de ved at sige ja til euroen har smidt værktøjerne til at løse dem over bord, det vil sige, når deres politikere har sagt ja til euroen?
For de eneste steder, der er blevet holdt folkeafstemning, er i Danmark og Sverige, og der er det sjovt nok hver gang blevet et nej.
At gå med i euroen, fordi dansk økonomi ser fornuftig ud nu, svarer til at køre ud ad en landevej i sin bil og sige: Det ser pænt ud, vejret er flot, der er ikke nogen forhindringer forude, så vi smider rattet ud af vinduet, med henblik på at der nok heller ikke i fremtiden vil komme nogen forhindringer.
Men det kan jo godt være, at der hen ad vejen kommer et sving eller noget andet, man skal dreje uden om, og sådan er det også i valutapolitik.
Det kan godt være, der på et tidspunkt kommer en situation, hvor man har brug for at bruge de redskaber, der skal til for at tilpasse sin økonomi til den situation, vi befinder sig.
Dansk økonomi udgør under 2 pct. af EU’s samlede økonomi.
Det er præcis den indflydelse, Danmark vil få, hvis vi afskaffer kronen og går ind i euroen.
Det er 2 pct., fordi euroens politik fastlægges efter den samlede situation i eurozonen.
Derfor skal jeg på vegne af Dansk Folkeparti fremsætte følgende:
Forslag til vedtagelse
»Folketinget opfordrer regeringen til at droppe planerne om en afvikling af den danske krone, som siden euroens introduktion har vist sig som en stærk valuta.
Dansk økonomi klarer sig på alle områder langt bedre end landene tilsluttet euroen.
Store eurolande som Frankrig, Italien og Tyskland, men også mindre som Grækenland, Portugal og Belgien har allerede brudt vækst- og stabiliseringspagten, mens Danmark og Sverige, der begge står uden for euroen, klarer sig langt bedre.
Skulle regeringen vælge at sidde dette råd overhørigt, insisterer Folketinget imidlertid på, at der afsættes en rum tid – gerne 6 måneder – til debat om spørgsmålet, således at der ikke tages forhastede beslutninger.«
Tak, formand.
Det var jo dejligt at opleve, at den radikale formand har nedladt sig til at give andet end enstavelsessvar her i anden runde.
Det synes jeg klæder, om ikke den radikale leder, så i hvert fald folketingsdebatten.
Så vil jeg også sige, at det har været en interessant og også relevant diskussion, og at der har været mange både nye og velkendte synspunkter på banen.
Men må jeg ikke sige, at det simpelt hen er forfejlet at påstå, at Danmark ikke i dag kan føre en valutapolitik og en økonomisk politik, som tilpasses den situation, vi befinder os i.
Den aftale, som Danmark har indgået med Euroland, ERM II-aftalen, indeholder nogle klare muligheder for, at vi i forhold til den udsvingsmargin, der er i forhold til eurokursen, kan tilpasse os med 2,25 pct. på hver side, altså faktisk 4,5 pct.
Lige så vel er det åbenbart, hvis man ser på den rentepolitik, Danmark har ført, siden euroen blev oprettet og etableret som en valuta, at Danmark har justeret sin nationalbanksrente langt flere gange, end Euroland har ændret sin centralbanksrente.
Det er derfor svært at holde fast i troværdigheden om, at vi bare slavisk følger det, der foregår fra Frankfurt, for i givet fald er der i hvert fald tale om frigørelse af slaveriet mere end halvdelen af gangene.
Så er der spørgsmålet om devaluering og spørgsmålet om, hvorvidt man kan skabe vækst ved at revaluere.
Det må i hvert fald være forudsætningen for, at man kan tale om at stjæle fra folk ved at devaluere.
Jeg vil godt slå fast, at det for os ikke er noget eftertragtet mål at devaluere.
Men jeg er nødt til at sige, at det, der skete i 1970'erne, ikke var en devaluering som politik.
Det var en refleksvirkning af, at man under Anker Jørgensen førte en fuldstændig uansvarlig gældsætningspolitik, hvor man konstant udvidede det offentlige forbrug og gjorde det ved at udstede statsobligationer, hvilket ganske enkelt førte til den devaluering, som jeg er fuldstændig enig med statsministeren og andre i var helt uansvarlig og satte Danmarks økonomi over styr.
Tidligere finansminister Knud Heinesen sagde det jo manende ved at påpege, at man nærmest kunne kigge ned i afgrunden.
Heldigvis er den kurs vendt, ved at man siden starten af 1980'erne har ført en fastkurspolitik over for euroen.
Det har været fint, det har været fornuftigt, og lad os blive ved med det endnu.
Men at afskrive sig muligheden for at gøre noget andet er jo ikke ansvarligt.
Det hviler på en klippefast tillid til, at man i al fremtid er i stand til at vide, hvad fremtiden vil bringe.
Det svarer nærmest til, hvis statsministeren, da han til min og, tror jeg, mange andres store begejstring i 2001 blev statsminister, havde klippet sit kørekort midt over, fordi han sagde, at der nu ikke var nogen grund til at bruge det, fordi han kunne køre i ministerbil resten af sin tilværelse.
Det ser godt nok lyst ud og har gjort det i rigtig lang tid.
Det er vi flere der er glade for, lige med undtagelse af når vi taler om euroen, altså, men vi er generelt ret glade for det.
Men det kan jo godt være, at der på et tidspunkt sker et skift.
Det kan jo godt være, at man alligevel på et tidspunkt får brug for det kørekort, fordi man selv skal sidde bag rattet.
Sådan er det også med valutapolitikken.
Det kan godt være, at tingene ser lyse ud lige nu, det kan godt være, at det hele kører, og at man kan sidde på bagsædet, men på et eller andet tidspunkt kan der ske noget på det finansielle marked, som gør, at man ikke bare kan køre business as usual, men at man er nødt til at gøre noget nyt.
Der er det altså ærgerligt, hvis man har klippet retten til selv at styre bilen over.
Der er det ærgerligt, hvis man har smidt rattet ud af vinduet.
Genialiteten ligger i at fastholde den model, vi har i dag, hvor vi har fordelene ved fastkursen, den fordel, at hvis feriegæster lader 100 euro ligge hjemme i skuffen til næste år, hvor man alligevel skal på ferie, så er de ikke faldet eller for den sags skyld steget voldsomt meget i værdi.
Der er fordele for virksomheder, som handler internt i Euroland, men vi har også den fordel, at hvis euroen på et tidspunkt krakker, hvis euroen fortsætter sin nedtur, som vi har set det her under den finansielle krise, så står vi frit.
Så har vi muligheden for at redde dansk økonomi.
Endelig - og med de ord vil jeg vende mig mod selve eurozonen - vil jeg sige: Eurozonen er i dag et valutaområde præget af enorme indre stridigheder.
Enslydende obligationsfordringer internt i Euroland har op til 1 procentpoint i renteforskel.
Altså, enslydende fordringer mellem Spanien og Tyskland har forskellige prisansætninger inden for det samme valutaområde.
Det svarer til, at 100 kr. i Nordjylland er mere værd end 100 kr. på Bornholm.
Enhver kan sige sig selv, at det inden for et valutaområde er et sygdomstegn.
Derfor er der masser af grunde til at være usikker på euroens overlevelse.
Derfor skal vi ikke kaste rattet ud ad vinduet, men holde fast i den selvstændighed, vi har.
Tak, formand.