Morten Østergaard (RV), 2009-05-29:
Jeg håber, at justitsministeren lytter til fru Marlene Harpsøe.
Vi havde jo et samråd her mellem anden- og tredjebehandlingen, hvor diskussionen lige præcis gik på, om det her nu var en tørklædelov, eller om det ikke var en tørklædelov, og der sagde ministeren: Uha uha, det her handler sandelig ikke om tørklæder; næh, nej, det er et helt almindeligt ønske om at regulere domstolene, sådan at man ikke har religiøse eller politiske symboler i domstolene.
Det gælder så ikke for Domstolsstyrelsens logo, som jo er præget af det kristne kors.
Det generer ikke os, men det er da lidt mærkeligt, at man, når man er så optaget af, at der ikke må være religiøse symboler, så ikke har nogen problemer med det logo.
Det er jo inkonsistent, og det er jo, fordi det ikke er det kristne kors, eller at folk på anden måde har smykket sig med ting, der relaterer sig til deres kristne tro – en vielsesring, måske – der generer fru Marlene Harpsøe eller regeringen.
Det, der er problemet, er, at man har en interesse i en konkret religiøs minoritet.
En dag som i dag vedtager vi jo en masse lovforslag, som er tiltænkt at løse problemer i det danske samfund, og man må sige, at L 98 sådan set uomtvisteligt er en undtagelse fra det forhold.
Her er der nemlig tale om et lovforslag, der ikke løser noget som helst problem.
Gennem en lang debat før lovforslagets fremsættelse og gennem en lang udvalgsbehandling er der ikke én eneste, der har kunnet dokumentere et problem, som lovforslaget her adresserer.
Der er ingen, der har klaget over dommerens fremtræden i en dansk retssal eller over manglende evne til at fremstå upartisk.
Der har simpelt hen ikke kunnet fremvises konkrete klager over, at danske dommere med den regulering, de har af hinanden, og med den langstrakte rekrutteringsproces ikke er i stand til at sørge for, at domstolene fremstår værdige, og at dommerne fremstår upartiske, således at retssagerne kan føres efter de bedste retsstatsprincipper.
Derfor må man jo spørge, hvad det så er, lovforslaget her går ud på.
Her skal vi lidt tilbage i historien, for det startede jo med en løbende diskussion om det muslimske hovedtørklæde, og det er jo også det, der har gjort, at lovforslaget i folkemunde kaldes tørklædeloven.
Der var en lang diskussion, ikke mindst i regeringen, og det var sådan set ikke en intern diskussion, for ministrene fremlagde jo deres synspunkter offentligt.
Integrationsministeren havde et synspunkt, som kom til offentlighedens kendskab gennem en kronik, og andre ministre havde andre synspunkter.
Undervisningsministeren sagde på et tidspunkt, at han altid havde været imod at lovgive om badeforhæng og den slags ting.
Så besluttede Dansk Folkeparti sig for at indrykke annoncer, hvor en dommer var iført burka og i øvrigt havde den hammer, som for længst er kørt ud af danske retssale og overhovedet ikke bliver brugt, i hånden.
Så kom tingene på gled, der kom en debat, og det førte til, at først regeringen og nu åbenbart et flertal i Folketinget har besluttet sig for, at nu skal der lovgives om dommeres påklædning.
På den høring, som Retsudvalget afholdt, sagde Pernille Boye Koch, der var indkaldt som ekspert, at når man henser til lovforslagets forhistorie, er det uomtvisteligt, at der er tale om indirekte diskrimination, for der er kun ét formål med det, og det er målrettet mod en minoritet af religiøse kvinder tilhørende et bestemt religiøst mindretal.
Det er altså sin sag, når man fra Folketingets side beslutter sig for at lovgive imod et mindretal, som i øvrigt ingen problemer har skabt, og som har brugt sin grundlovssikrede trosfrihed uden at skabe nogen form for problemer for andre.
Det er med andre ord ren symbollovgivning, og det har så også ført til, at der er kommet protester fra Advokatsamfundet, fra Danske Advokater, fra Dommerforeningen og fra DJØF, altså en hærskare af de mennesker, som sådan set ikke har interesse i at deltage i den debat, vi ofte fører om værdier og integrationspolitik her i Folketinget, men som har den ene interesse at sørge for, at magtens tredeling bliver holdt i hævd, altså at den lovgivende, den udøvende og den dømmende magt fungerer uafhængigt af hinanden.
Men fordi vi her i Folketinget i ny og næ kan have en svært ophedet debat på integrationsområdet, har man altså nu valgt at føre debatten ind på den dømmende magts område, på trods af at man sådan set uden nogen form for klager hidtil har løst opgaven til ug med kryds og slange ved domstolene.
Derfor må man spørge sig selv, hvad det er, der gør, at en borgerlig regering, der normalt påstår at kere sig om samfundets grundlæggende værdier, nu føler, det er nødvendigt at træde så fundamentale retsstatsprincipper under fode. Hvad værre er: Det er jo helt uklart, hvad der sker med denne lovgivning, for det er jo populisme sat på paragraffer.
De symboler og den påklædning, som man forbyder, er i almindelighed egnet til at blive opfattet af andre som udtryk for et politisk eller religiøst synspunkt eller tilhørsforhold, og det er jo mageløst.
Nu lovgiver man ikke specifikt, men siger, at hvis noget er egnet til at blive opfattet af andre som noget bestemt – og det må man jo forvente kan ændre sig over tid – skal domstolene altså løbende afholde meningsmålinger for at holde sig ajour med, hvad der af et flertal af befolkningen er egnet til at blive opfattet som udtryk for noget bestemt.
Jeg har flere gange brugt eksemplet med det såkaldte palæstinensertørklæde.
Dengang det kom frem, blev det betragtet som et udtryk for støtte til palæstinensernes kamp i Israel, men i dag er det et modefænomen, der bruges af unge mennesker, som givetvis ikke aner, hvor det kommer fra, og er det egnet til i almindelighed at blive opfattet som et politisk symbol eller som et udtryk for, at man har sans for den nyeste mode?
De domstole, der ikke har bedt om denne lovgivning, skal altså nu administrere den og fortolke den uden nogen form for hjælp fra regeringen og fra det flertal, der gennemfører den.
Derfor må vi sige, at det er godt, at denne sag sådan set er ført til ende nu, så Folketinget kan begynde at beskæftige sig med egentlige problemer.
Men det er altså sølle, når populismen stiger til sådanne højder, at man griber ind på den dømmende magts område, hvor der ingen problemer er, og gør det stik imod enhver sagkundskab.
Faktisk har en ekspert, Retsudvalget selv har indkaldt, givet direkte besked om, at lovforslaget er indirekte diskrimination.
Altså, man må jo selv bestemme, hvem man lytter til.
Jeg finder mig på en daglig basis i hr. Jesper Langballes sniksnak om snart det ene, snart det andet, men det, vi lytter os til i den her sag, er altså, at dommerne, advokaterne, juristernes og økonomernes forbund alle sammen synes, at det her er et voldsomt indgreb i domstolenes selvregulering.
Og når jeg så hører hr. Jesper Langballe, tror jeg, at hvis man sådan overfører substansen i argumenterne, minder det formentlig utrolig meget om diskussionen om, hvorvidt kvinder kunne være dommere, for havde de nu ikke et andet forhold til f.eks. voldtægtssager og sådan noget?
Det er nøjagtig de samme argumenter.
Det er så en anden tid, vi står i, men der, hvor Dansk Folkeparti i hvert fald har gjort sig skyldig i manipulation, var de der annoncer med en burkaklædt dommer med en hammer i hånden.
Det er der ingen der har set ved en dansk domstol, og det har aldrig på noget tidspunkt kunnet lade sig gøre.