Pernille Skipper (EL), 2013-12-19:
Så har vi talerstolen i menneskehøjde igen.
Det her forslag vedrører jo en sikring af, at kun de mest principielle sager behandles ved landsretten som første instans og ved Højesteret som anden instans.
Det gøres meget snedigt ved at indskrive de kriterier, der i dag gælder for sådan en situation, via bemærkningerne direkte i lovteksten.
Det er et positivt sigte, og det kan betyde, at Højesterets ressourcer bruges på de sager, der kan betyde forandringer i retsanvendelsen, og som er meget principielle osv.
Vi i Enhedslisten støtter de relativt simple mekanismer, hvormed man kan sikre det, som er indeholdt i det her lovforslag, bl.a. også muligheden for, at landsretterne afviser sager, som er henvist fra byretterne.
Det indebærer jo praktisk set, at når de kan det, betyder det også, at landsretterne som en højere instans end byretterne fortolker retsplejelovens § 226 om, hvornår sager kan henvises, og det er jo naturligt nok, når det er en højere ret end byretterne.
Det er også helt overordnet set,
vil jeg sige, og måske som en kommentar til Dansk Folkepartis ordfører, meget naturligt, at ikke alle borgere har ret til at få deres sag prøvet ved Højesteret.
Jeg må sige, at jeg tror, de fleste har det sådan, at hvis man er underkendt, vil man meget gerne forsøge igen, og selvfølgelig skal der være muligheder for at få prøvet sine sager, også de civile, ved mere end én instans.
Jeg vil dog knytte en enkelt bemærkning til lovforslaget, som drejer sig om Advokatrådets høringssvar.
Heraf fremgår det nemlig, at en part i en sag kunne være tilbøjelig til at fravælge en behandling ved Sø- og Handelsretten i første instans, fordi det så vil kunne betyde usikkerhed om, hvorvidt sagen kan ankes direkte til Højesteret eller skal i landsretten som anden instans, og det kunne imødekommes allerede ved henvisningen, hvis det blev afgjort her, at sagen altså kan ankes til Højesteret og ikke til landsretten som en principiel sag.
Det kunne man overveje.
Men overordnet set er vi positive over for det her lovforslag.
Jeg vil dog samtidig sige, at det lovforslag, vi behandler nu, kun er et af flere lovforslag fra det udvalg under Justitsministeriet, som har beskæftiget sig med sagsbehandlingstiderne hos domstolene.
Det er problematisk, at sagsbehandlingstiderne er så lange, som de er, og det tror jeg der er bred enighed om i Folketinget.
Det betyder jo helt basalt, at retssikkerheden bliver svækket, og det er en stor ulempe for parterne i sagerne, som jo tit kan have stor betydning for den enkelte, når en sag trækker ud og og er meget lang tid om at blive afgjort.
Derfor tror jeg også, vi alle sammen her er enige om, at der skal gøres noget ved det.
Det kunne man jo først og fremmest have gjort – hvis jeg må have lov til at være lidt bagklog – ved at finansiere den omstillingsproces, der selvfølgelig kom i forbindelse med domstolsreformen.
Men det gjorde man ikke.
Derfor vil jeg bare i al stilfærdighed blot sige – når vi nu står med det her fælles problem, som vi meget gerne vil være med til at løse i Enhedslisten, og vi er også meget positive over for det forslag, vi behandler i dag – at når vi taler om nedbringelse af sagsbehandlingstiderne ved domstolene, gør vi det, fordi det grundlæggende handler om retssikkerhed for os alle sammen i samfundet, og det problem bør man ikke løse ved at forringe adgangen til domstolsbehandling ad andre veje.
Det er et forsøg på at hentyde til et forslag, som er født i samme udvalg under Justitsministeriet, hvor man vil indskrænke adgangen til anke i de såkaldte småsager.
Det skal vi ifølge ministerens lovforslag diskutere i foråret, og dertil vil jeg blot sige igen: Man bør ikke forsøge at løse retssikkerhedsmæssige problemer ved at forringe retssikkerheden på andre måder.