Morten Østergaard (RV), 2007-04-10:
I påskeugen, nærmere betegnet den 3. april,
roder beskæftigelsesministeren sig påny ud i en polemik med en af de økonomiske vismænd, professor Michael Rosholm, som i en kronik udlægger den starthjælpsanalyse, som er lavet, og som ligger til grund for, at Det Økonomiske Råd jo dumpede regeringens egne analyser af starthjælpen, som værende alt for utilstrækkelig til at belyse det.
Det overrasker mig egentlig ikke, at beskæftigelsesministeren stædigt holder fast i, at det, regeringen selv har lagt frem, naturligvis er rigtigt, selv om forskerne siger noget andet.
Det, der undrer mig, er, at ministeren siger, at der ikke er kommet noget nyt frem i det forskningsprojekt, som ligger til grund for Michael Rosholms konklusioner.
For det må jo så betyde, at beskæftigelsesministeren er fuldstændig klar over, at f.eks. beskæftigelseseffekten af starthjælpen er tæt på nul i de første 2 år, efter man er kommet til landet.
Jeg vil bare bede ministeren om at bekræfte, at starthjælpen ingen betydning har for beskæftigelsen i de første 2 år, efter at en flygtning eller en anden er kommet til landet.
For regeringen er det helt afgørende, at når man kommer her til landet, skal de sociale ydelser, man kan få, være af en sådan karakter, at det kan betale sig at gå i arbejde.
Det er ligesom ledestjernen.
Så er vi jo godt klar over, at der er andre barrierer, der skal overvindes, for at mennesker kan komme i arbejde.
Men en af de første – og den største barriere – er vel, hvis det ikke kan betale sig at arbejde.
Professor Rosholms succeskriterium adskiller sig en lille smule fra mit, fordi mit succeskriterium er, at folk kommer ud af afhængighed af offentlige ydelser.
Der fastholder Rosholm, at han kun betragter det som en succes, hvis folk kommer i arbejde.
Jeg synes, det f.eks. er lige så godt, hvis de kommer i uddannelse.
Reelt er der så måske en politisk uenighed, for i Det Radikale Venstre synes vi jo også, at det skal kunne betale sig at arbejde.
Det er derfor, vi foreslår en skattereform.
Men det, vi ikke synes er så heldigt, er, hvis de systemer, man indretter, fører til, at folk ikke kommer i arbejde, men kommer ud af arbejdsstyrken.
Det er måske der, hvor det også kan overraske, at ministeren ikke kan finde noget nyt i det forskningsprojekt, der er lavet, fordi det jo viser, at starthjælpen sådan set ikke betyder, folk kommer i arbejde, men at i særlig grad kvinder og lavtuddannede helt forlader arbejdsmarkedet.
Jeg vil gerne spørge ministeren: Er det i tråd med regeringens og beskæftigelsesministerens politik, at man skal indrette de sociale systemer på en sådan måde, at folk ikke kommer i beskæftigelse, men træder helt ud af arbejdsmarkedet?
For det lægger jo en bombe under hele velfærdssamfundet, hvis det er regeringens holdning?
Det, som vi rejser og regner med som et succeskriterium, er, at folk bliver selvforsørgende, eller at de kommer i en ordinær uddannelse på SU.
Det er vores succeskriterier.
Ja, og det er jo noget udenomssnak.
For her handler det om, at hvis det her samfund skal hænge sammen, skal beskæftigelsesministeren i almindelighed prøve at se, om han kan få flest mulige mennesker til at være i beskæftigelse, sådan at de arbejder, stiller deres hænder til rådighed og producerer.
Og det er det, jeg spørger om: om man som ansvarlig beskæftigelsesminister i Danmark kan acceptere, at de sociale systemer betyder, at folk helt holder op med at stille sig til rådighed for arbejdsmarkedet.
For det er jo faktisk det, starthjælpen betyder, især for kvinder.
Det, vi kan se på, når folk modtager offentlige ydelser, er, om det så kan betale sig at forlade de ydelser og gå i arbejde, eller det ikke kan betale sig.
Og det er det problem, vi har taget fat i omkring starthjælpen.
Jeg mener, at den virker.
Jeg kan godt se, at professor Rosholm har betragtninger om, at det fastholder et patriarkalsk familiemønster osv., men for mig er det jo afgørende, at folk bliver selvforsørgende, eller at de kommer i uddannelse, og det mener jeg er det helt overordnede og det vigtige ved de regler, vi har lavet.
Jeg er nødt til at sige, at jeg ikke håber, at beskæftigelsesministeren får succes med sin politik, for hvis det var politikken, ville det jo betyde, at hvis bare folk var selvforsørgende, var det fint med beskæftigelsesministeren, at de gik hjemme.
Det ville jo gøre det vanskeligt at finde pædagoger og gøre alt mulig andet, hvis det var holdningen, at hvis bare man kunne forsørge sig selv, skulle vi ikke forsøge at fremme, at mænd og kvinder arbejder i samfundet, tager del i det og er beskæftiget.
Men jeg vil gerne spørge beskæftigelsesministeren: Når nu man er i gang med at indføre permanent starthjælp – altså ikke bare starthjælp i de første 7 år, men nu fremover for evigt – vil det så ikke netop ramme de flygtninge, som analysen også viser er dem, der har vanskeligst ved at komme i arbejde, og som Det Økonomiske Råd konkret anbefaler at man ikke giver starthjælp, men derimod almindelige kontanthjælpsydelser, fordi de ikke har forudsætningerne for at reagere på økonomien?
Når nu 20 pct. af de flygtninge efter 7 år ikke har fået et arbejde, hvad er det så, der gør, at beskæftigelsesministeren tror, at hvis man i stedet for at satse på nogle af de andre instrumenter bare sætter dem på livslang starthjælp, så kommer de lige pludselig i arbejde?
Det synes jeg er en forkert måde at tilrettelægge forløbene på.
Det må være sådan, at når man kommer videre i forløbet, overgår man til løn.
Men vi kan sådan set skære det ned til at sige, at vi synes, at starthjælpen er en rigtig god ting.
Vi synes, den tjener vores formål.
Vi følger naturligvis med i forskningen på det her område, men det ændrer ikke, hvad vores politik går ud på.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Spm. nr. US 109