Finn Sørensen (EL), 2014-06-10:
Mange tak.
Når man hører på statsministeren, får man jo det indtryk, at opsvinget er lige om hjørnet.
Fortællingen er åbenbart, at nu begynder de mange hårde reformer at virke.
Det er rigtigt, at ledigheden falder.
Det dækker bl.a. over, at mange er faldet ud af dagpengesystemet og heller ikke får andre ydelser.
Men der er ikke klare tal, som viser, at beskæftigelsen stiger – andre beregninger siger det modsatte.
Og det korte af det lange er, at beskæftigelsen i dag er mindre, end den var før krisen, hvor vi mistede godt 150.000 arbejdspladser.
Den er også mindre end i 2009, hvor krisen var slået igennem.
6 år med krisereformer har medført mindre, ikke mere beskæftigelse, og den seneste stigning i den private beskæftigelse opvejer ikke de mange tusinde offentligt ansatte, der er fyret.
Det burde vække til eftertanke for en regering, der har begrundet alle sine reformer med, at de skaber arbejdspladser.
Måske skulle man overveje, om det var en fejl at binde sig til at videreføre VK-regeringens økonomiske politik i bredeste forstand, som der står i regeringsgrundlaget, for det er jo en økonomisk politik, der bygger på, at skattelettelser til de højtlønnede og de rige er vigtigere end velfærd.
Det er en politik, der fedter for erhvervslivet med privatiseringer, skatte- og afgiftslettelser og reformer, som kan bidrage til at trykke lønnen; alt sammen i håb om, at det får erhvervslivet til at investere.
Men det er jo kun et fromt håb; der er ingen betingelser om jobskabelse, der er ingen krav om, at pengene skal gå til investeringer, som gavner klima og miljø.
Så det er ikke så underligt, at det ikke virker efter hensigten.
Skatte- og afgiftslettelserne bliver i stedet brugt til at udbetale større udbytter til aktionærerne, og resten er blevet sat i banken med det resultat, at der er et historisk højt opsparingsoverskud i det danske erhvervsliv.
Hvem betaler prisen for denne økonomiske politik?
Det gør tusindvis af arbejdsløse og syge mennesker, der har fået sværere vilkår på grund af de mange reformer af dagpenge, efterløn, førtidspension, fleksjob, kontanthjælp og sygedagpenge – mennesker, som har det svært nok i forvejen; det gør børnene, som må klare sig, som de kan, med stadig færre pædagoger; det gør skoleeleverne, der må klare sig, som de kan, med stressede lærere, som oven i nedskæringerne også skal sørge for inklusion af børn med særlige behov; det gør de ældre, der får skåret i hjemmehjælpen; og det gør mennesker med handicap, som i stigende grad får afslag på hjælp.
Prisen betales også af de hundredetusinder på overførselsindkomster, som kan se frem til endnu dårligere regulering af deres i forvejen ringe indtægtsgrundlag, fordi der skulle være råd til skattelettelser.
De netop indgåede aftaler om kommunernes og regionernes økonomi giver ikke håb til alle disse mennesker, tværtimod.
Det er nulvækstaftaler, der vil få de samme konsekvenser, som regeringen kritiserer Venstres nulvækst for, nemlig yderligere nedskæringer i hjemmehjælp, daginstitutioner, skoler og på sygehusene.
Eller kan nogen forklare os den store forskel på finansministerens nulvækst og hr. Lars Løkke Rasmussens?
Situationen er jo desværre den, at det store flertal af Folketingets partier – faktisk alle undtagen Enhedslisten – har bundet sig til den såkaldt ansvarlige politik.
De har frivilligt underkastet sig EU's nedskæringspolitik.
De har udmøntet den i et budgettyranni over for kommuner og regioner, der er så brutalt og rigidt, at selv de forsigtige økonomiske vismænd sætter spørgsmålstegn ved, om ikke det er på tide at lempe det en lillebitte smule.
Det er på høje tid, at denne regering og det tidligere regeringsparti, SF, der bakker op om denne politik, forholder sig til de virkelige udfordringer og samarbejder med Enhedslisten om at løse dem.
Vi er jo enige om, at øget beskæftigelse og grøn omstilling skal gå hånd i hånd, men hvorfor opretter vi så ikke den grønne omstillingsfond, som Enhedslisten har foreslået, og som kan sikre, at de nye arbejdspladser, vi skaber, samtidig gavner klimaet og miljøet.
I stedet lægger regeringen op til en aftale om vækstplanen med de borgerlige partier, som, hvis det står til dem, blot vil føre til mere af det samme: bevidstløse lempelser for erhvervslivet uden kontante krav til mindre CO2-udledning.
Vi er enige om, at vi i løbet af få år kommer til at mangle mange tusinde faglærte, samtidig med at lige så mange tusinde ufaglærte er blevet overflødige.
Men hvorfor spilder beskæftigelsesministeren så sin tid på forhandlinger med V og K – partier, der kræver, at besparelserne på meningsløs aktivering skal bruges på flere skattelettelser til erhvervslivet; partier, som klart melder ud, at de er modstandere af det helt nødvendige uddannelsesløft?
Hvorfor benytter ministeren sig ikke af det alternative flertal, der har tilbudt at hjælpe ministeren med at realisere de positive hensigter, der er i hendes udmærkede udspil til en beskæftigelsesreform?
Vi er jo også enige om, at der skal skabes praktikpladser – det er der hårdt brug for.
Der mangler flere praktikpladser i dag, end da regeringen trådte til.
Men hvornår tager vi så de redskaber i brug, som kan sikre det, f.eks. et krav om at anvende sociale klausuler i offentlige udbud?
Vi er enige om at bekæmpe social dumping.
Overalt i byggeri, transport, landbrug, rengøring, hotel og restauration bliver herboende arbejdskraft fyret og erstattet af billig udenlandsk arbejdskraft.
Det er ikke de udenlandske arbejdere, der er problemet; det er grådige og skruppelløse arbejdsgivere og nogle EU-regler, der forhindrer os i at sætte en effektiv stopper for denne politik.
Den vil åbenbart heller ikke leve op til løfterne om, at EU aldrig skulle komme til at blande sig i vores regler om velfærdsydelser, selv om det er tydeligt, at EU-indblanding også på dette område fremmer social dumping.
Men vi kan gøre mere alligevel sammen.
Vi er jo enige om, at der er brug for stærkere myndighedskontrol, skrappere straffe til de virksomheder, der bryder reglerne.
Vi er enige om, at vi skal have sikkerhedskort i byggeriet – jamen så lad os da komme i gang!
Hvorfor skal det være så svært at slå fast, at alle offentlige myndigheder, alle virksomheder, hvor det offentlige har indflydelse, skal stille krav om ordentlige lønog ansættelsesvilkår?
Det burde være en selvfølge, at skatteydernes penge ikke skal misbruges til at understøtte social dumping.
Vi må da i det mindste være enige om under ingen omstændigheder at svække på indsatsen.
Det er helt uforståeligt, at skatteministeren nu vil lempe reglerne for beskatning af vikarer, det såkaldte arbejdsudleje, og det er meget forståeligt, at fagbevægelsen er helt oppe i det røde felt i den anledning.
De nuværende regler er et af de skarpeste våben, vi har, i kampen mod social dumping – det kan simpelt hen ikke passe, at regeringen vil svække det.
I det hele taget må den her regering forholde sig til konsekvenserne af de mange reformer og erkende, at de trækker i den stik modsatte retning af målsætningen om at bekæmpe ulighed og fattigdom.
Taget under et åbner reformerne vejen til en social katastrofe.
34.000 mennesker mistede dagpengeretten i 2013.
AK-Samvirke skønner, at ca. 14.000 vil miste dagpengeretten hvert år fremover, og at cirka 20.000 af dem hverken har job eller offentlig ydelse.
En klar falliterklæring for filosofien om, at hvis man tager pengene fra de arbejdsløse, finder de et job.
Der er ingen forligsmæssige bindinger, som forhindrer forbedringer af dagpengereglerne, så hvornår benytter regeringen sig af det flertal, der byder sig til?
Vi kan halvere genoptjeningskravet, vi kan sikre, at man optjener dagpengeret ved løntilskud, jobrotation og uddannelse.
Så hvad er regeringens svar til de mange, der mister dagpengeretten?
Hvad er svaret til de mange tusinde unge, der ikke kommer i uddannelse og i job?
Hvad er svaret til de mange tusinde, som bliver nægtet førtidspension, selv om de ikke er raske nok til at forsørge sig selv, eller som ikke kan finde et fleksjob?
Hvad med de mange langtidssyge, der pr. 1. juli mister sygedagpengene 7 måneder tidligere end i dag?
Hvad med de mange, som får halveret deres indtægt, eller bliver tvunget fra hinanden som følge af den gensidige forsørgerpligt?
Og hvad med de børn, det går ud over?
Hvad skal der ske med alle disse mennesker?
Skal de bare indstille sig på i årevis at være parkeret på kontanthjælp eller på ydelser, der er lavere end regeringens egen fattigdomsgrænse?
Jeg tror ikke, at disse mennesker kan genkende statsministerens billede af, at før, dvs. under hr. Lars Løkke Rasmussen, havde familier det svært, og usikkerheden var stor.
Sådan er det ikke mere, sagde statsministeren.
Hvornår begynder regeringen at tage det alvorligt, som den selv har skrevet i regeringsgrundlaget, nemlig at den vil måles på, om den er i stand til at mindske ulighed og fattigdom?
En flot målsætning, som vi før har samarbejdet om.
Vi har afskaffet nogle af fattigdomsydelserne; vi har givet bedre mulighed for tandlæge- og huslejehjælp til særligt udsatte; vi har for nylig aftalt med beskæftigelsesministeren, at fra 1. juni er det slut med den uretfærdige modregning af efterbetaling af sociale ydelser i kontanthjælpen.
Derfor er vi jo også glade for det forslag til vedtagelse, vi fremsætter sammen med regeringspartierne og SF.
Det lægger jo netop op til at indfri den målsætning.
Vi har endnu til gode at se det blive til virkelighed, men Enhedslisten vil i hvert fald gøre, hvad vi kan, for at det sker.
Der er kun et års tid til at overbevise vælgerne om, at der er forskel på rød og blå; der er kun et års tid til at ændre billedet af en regering, som opgav at kæmpe for det, den lovede vælgerne, nemlig at velfærd er vigtigere end skattelettelser.
Det kan ikke nytte, at man venter, til valget er udskrevet, og siger: stem på os, vi har en god løsning i morgen.
Det handler om at genopbygge tillid, at begejstre og mobilisere.
Man kan ikke vinde et valg på andres fejl og mangler.
Lad os nu komme i gang med at sætte en anden kurs, en kurs, der handler om lighed, solidaritet og grøn omstilling.
Enhedslisten er parat.