Eva Kjer Hansen (V), 2007-02-23:
Jeg vil gerne takke ordførerne for den positive opbakning til lovforslaget.
Jeg er nødt til at understrege, at vi netop ikke lægger op til tvangsmæssig behandling, men til at give den enkelte person ret til at blive tilbageholdt, og det er en meget afgørende forskel.
Hvis vi åbnede op for, at systemet så at sige kunne tvinge en person i behandling, ville der være meget stor risiko for, at vedkommende bare ville holde sig langt væk fra systemet og slet ikke komme i kontakt med de myndigheder eller de faglige personer, som kan hjælpe vedkommende.
Derfor går vi netop en anden vej for ikke at skubbe folk væk.
Den enkelte gravide misbruger får ret til at sige: Hvis jeg får abstinenser, vil jeg gerne tilbageholdes.
Det er altså et helt andet grundlag for lovforslaget end det, Enhedslistens ordfører var inde på.
Jeg er som sagt glad for den opbakning, der har været til forslaget, og skal nok tage fat på de bemærkninger, der er faldet i dag.
Bl.a. var en del ordførere inde på § 48 a, stk. 3 og 4, og spurgte, hvorfor de er penslet ud på den måde, de er.
Jeg er glad for, at der er enighed om, at der skal være en nødbremse, fordi der kan opstå nogle bestemte situationer, men jeg vil foreslå, at vi under udvalgsarbejdet gennemgår nærmere, hvorfor de konkrete punkter er formuleret, som de er, og hvilke situationer der er tænkt på at tage højde for, så vi netop kan komme grundigere ned i, hvad det er, der gør sig gældende.
Så skal jeg sige til især fru Mette Frederiksen, at jeg altså mener, at barnets tarv allerede i dag er sat højest i lovgivningen.
Når man går lovgivningen igennem og læser de enkelte paragraffer, vil man se, at det er barnet, der er omdrejningspunktet for indsatsen, og sådan skal det også være.
Det er jeg fuldstændig enig i.
Nogle har været inde på, at der er nogle forhindringer i lovgivningen, sådan som den er i dag.
Jeg vil starte med at sige, at hvis det vitterlig skulle være tilfældet, vil jeg være meget indstillet på at tage fat på problemstillingen og se på, hvad der eventuelt kan ændres.
Men jeg savner stadig konkrete eksempler på, hvad det er for nogle hindringer, der er tale om, og jeg har bedt socialchefforeningen om at komme med dem, for det er ligesom det, der vil give os mulighed for at arbejde videre.
Jeg har også undersøgt, hvordan det ser ud i ankestyrelsen, og spurgt, om de mange gange har oplevet, at de har måttet underkende de afgørelser, kommunerne har truffet om tvangsanbringelser.
Ankestyrelsen har meldt tilbage til mig og sagt, at de meget sjældent underkender kommunernes afgørelser om tvangsanbringelser, og derfor er det svært at finde ud af, hvad der helt konkret bliver oplevet som hindringer.
Som sagt har jeg efterlyst eksempler på det, fordi jeg meget gerne vil lytte og også reagere, hvis det vitterlig skulle være tilfældet, men jeg kan bare konstatere, at det ligesom ikke er til at få øje på.
Så skal jeg sige til især fru Pernille Frahm i forbindelse med diskussionen om behandlingsgaranti for stofmisbrugere, at det jo er lykkedes os at få fjernet ventelisterne.
Der er jo først og fremmest en behandlingsgaranti, og sidste år måtte jeg minde nogle steder om, at de skal leve op til den garanti.
Vi kan konstatere, at ventetiden stort set er ryddet af vejen, så de lange ventelister er væk, men hvilken behandling man så sætter ind med, vil jo helt og aldeles afhænge af situationen og den vurdering, man foretager.
Vi har kunnet se af tallene, at der eksempelvis er en nedgang i antallet af visiteringer til døgnophold, og jeg har iværksat en undersøgelse for at finde ud af, hvordan visitationspraksis er i kommunerne, og hvorfor det ser ud, som det gør.
Jeg har også sat en anden undersøgelse i gang, og det er en egentlig kvalitativ undersøgelse af, hvad det er for nogle behandlinger, folk får, for jeg synes, det er vigtigt at komme videre.
Nu er ventelisterne stort set væk, så nu gælder det om at fokusere på, hvad det er for nogle behandlinger, der tilbydes, og hvad effekten af behandlingerne er.
Det er altså alt sammen sat i værk, og jeg skal gentage, at det, vi gør med lovforslaget, er, at vi giver den enkelte en ret til at bede om at blive tilbageholdt.
Vi tvinger ikke nogen til noget.
Så vil jeg gerne kvittere den konservative ordfører for meldingerne om tvangsbortadoption og sige, at vi jo allerede har drøftet lidt, hvad vi eventuelt kan gøre yderligere på bl.a. adoptionsområdet og det retssikkerhedsmæssige forhold for børn og unge.
Vi har også aftalt med hinanden, at vi vil mødes igen for at se på, hvad vi yderligere skal gøre på området, og vi har fra ministeriets side givet tilsagn om at indhente erfaringer fra det, der måtte være gjort rundtomkring, for at sikre et så godt beslutningsgrundlag som overhovedet muligt.
Jeg hilser det kun velkommen, at der her i Folketinget er en meget stor interesse for hele området og for, at vi finder nogle brede politiske løsninger på, hvad der skal gøres.
Jeg synes, vi er kommet et meget godt skridt med anbringelsesreformen, hvor vi jo i den grad har skærpet kravene og også sat ind med opfølgning, bl.a. på hvad der sker rundtomkring i kommunerne – om de nu gør det, de skal – plus at vi får foretaget en række undersøgelser.
Fremover får vi også en væsentlig bedre statistik, der kan gøre os klogere på, hvad der rent faktisk sker i forbindelse med indsatsen for de udsatte børn og unge.
Så skal jeg endelig sige, at det mest overraskende i dagens debat var at høre hr. Martin Lidegaard, der ønsker markant mere centralisering på området og tilsyneladende ikke har tillid til, at kommunerne kan udfylde de rammer, de har for deres arbejde.
Jeg nævner det kun, fordi det jo står i grel modsætning til debatten, vi havde for lidt siden, om det foregående lovforslag.
Jeg kan forstå, at det synspunkt i virkeligheden deles af SF, også når det gælder kommunernes økonomi, men det er jo den enkelte kommune, der skal sørge for at prioritere de ressourcer, der skal til på området.
På foranledning af SF har vi i forbindelse med anbringelsesreformen bl.a. diskuteret meget, om der skal lægges et loft over det antal sager, som den enkelte sagsbehandler skal håndtere.
Man er enig om, at det er et ledelsesmæssigt ansvar i den enkelte kommune, og at det er kommunen, der skal sørge for at prioritere området og sørge for, at ressourcerne er til stede, så man kan gøre en god og forsvarlig indsats for de udsatte børn og unge.