Manu Sareen (RV), 2012-05-22:
Tak, formand.
I bemærkningerne til beslutningsforslaget skriver forslagsstillerne, at de er tilhængere af ligeværd og lige muligheder for mænd og kvinder.
Videre står der, at mænd ikke bør ikke diskrimineres ved at give kvinderne positiv særbehandling, f.eks. ved at universiteter får tilladelse til at indføre en form for bonusordning, når der ansættes kvinder i forskerstillinger.
På den baggrund ønsker forslagsstillerne at gøre op med den skævvridning af den lige konkurrence mellem kønnene, som specielt økonomiske incitamenter udgør.
Liberal Alliance er med andre ord tilhængere af ligeværd og lige muligheder for mænd og kvinder, og det er jo rigtig svært at være uenig i.
Men når regeringen alligevel ser anderledes på spørgsmålet om lige muligheder for mænd og kvinder end Liberal Alliance, er det nok, fordi vi reelt er uenige om, hvad lige muligheder egentlig er.
Det er regeringens holdning, at hvis man vil skabe lige muligheder, er der nogle gange brug for et kærligt skub, en hjælpende hånd, der sikrer, at mulighederne rent faktisk er og bliver lige.
Dette kærlige skub er faktisk reguleret, ikke bare i dansk lov, men også i EU-lovgivningen.
Lad mig kort ridse de rammer for ligebehandling op, som EU-retten stiller op.
Ligebehandlingsprincippet og forbud mod forskelsbehandling er forankret i EU-direktivet det omarbejdede kønsligestillingsdirektiv fra 2006.
Med det formål at opnå den ligebehandling af mænd og kvinder er der i direktivets artikel 3 givet mulighed for en såkaldt positiv foranstaltning.
Også i Lissabontraktatens artikel 157, stk. 4, slås det fast, at princippet om ligebehandling ikke er til hinder for, at medlemslandene opretholder eller vedtager positive særforanstaltninger.
Det er på EU-traktatens sprog formuleret som – og jeg læser op – »foranstaltninger, der tager sigte på at indføre specifikke fordele, der har til formål at gøre det lettere for det underrepræsenterede køn at udøve en erhvervsaktivitet eller at forebygge eller opveje ulemper i den erhvervsmæssige karriere.
« Det betyder, at medlemslandene kan opretholde eller vedtage sådanne foranstaltninger, men det er op til medlemslandene at afgøre, om og hvordan de ønsker at anvende sådan en mulighed, som vi også har i Danmark.
Målet er i praksis at sikre fuld ligestilling mellem mænd og kvinder på arbejdspladsen.
Direktivets muligheder er omsat i dansk lov gennem ligebehandlingsloven under beskæftigelsesministeren.
Hvis vi ser på den danske lovgivning, kan vi se, at ligebehandlingslovens § 2 fastslår, at enhver arbejdsgiver skal behandle mænd og kvinder lige ved ansættelser, forflyttelser og forfremmelser.
Ligebehandlingsloven § 13, stk. 2, giver imidlertid mulighed for at fravige princippet om ligebehandling i forhold til de foranstaltninger, der skal – og her læser jeg op igen – »fremme lige muligheder for kvinder og mænd, navnlig ved at afhjælpe de faktiske uligheder, som påvirker adgangen til beskæftigelse, uddannelse m.v.
« Muligheden for undtagelser gælder både for den private og for den offentlige sektor.
Jeg synes, at det er vigtigt at slå fast, at den bestemmelse, vi taler om, handler om at afhjælpe adgangen.
Der er ikke tale om, at man ikkei en ansættelsessituation stiller de samme faglige krav til mandlige og kvindelige ansøgere.
Derudover gælder der jo for de offentlige myndigheder, jævnfør ligebehandlingslovens § 1 a, at disse har en særlig forpligtelse til aktivt at tage hensyn til målsætningen om ligestilling i al planlægning og forvaltning inden for ligebehandlingslovens område.
Denne mainstreamstrategi betyder, at kønsperspektivet skal indarbejdes i al planlægning og forvaltning, dvs. både i personalepolitikken og i arbejdet med myndighedsområdet.
Mainstreamforpligtelsen har også rod i det omarbejdede EU-kønsligestillingsdirektiv.
Der er ikke noget i beslutningsforslagets bemærkninger, der begrunder Liberal Alliances ønske om at undtage lige netop offentlige institutioner, dvs. offentlige arbejdsgivere, fra adgang til at opnå dispensation fra ligebehandlingsloven, altså ud over at Liberal Alliance ikke synes om de dispensationer, der er givet på universitetsområdet.
Det er egentlig tankevækkende af to grunde.
For Liberal Alliance er imod forskelsbehandling, men ønsker åbenbart at bevare den private arbejdsgivers adgang til at opnå dispensation fra ligebehandlingsloven, altså en positiv særbehandling af private institutioner.
Beslutningsforslagets bemærkninger går meget konkret på det urimelige i forskelsbehandling af mænd og kvinder, eller som det er formuleret i beslutningsforslaget: »Mænd bør ikke diskrimineres ved at give kvinderne positiv særbehandling.«
Men det er åbenbart kun urimeligt, hvis det er offentlige arbejdsgivere, der på den måde søger at øge mangfoldigheden og den lige præsentation af mænd og kvinder i medarbejderstaben.
Det er regeringens holdning, at positive særforanstaltninger, der er sagligt begrundet, er et både fornuftigt og nødvendigt redskab.
Det diskuteres ofte fra sag til sag, hvorvidt man skal benytte dette redskab i ligestillingsarbejdet.
Lad mig også afslutningsvis vende tilbage til Liberal Alliances opbakning til lige muligheder.
Hvis vi i Danmark ønsker at bringe alle talenter i vores samfund i spil, og hvis vi ønsker, at begge køn på sigt bliver mere ligeligt repræsenteret i alle dele af samfundslivet og dermed får lige muligheder for at deltage i samfundet, er det helt klart min vurdering, at vi vil skyde os selv i foden, hvis vi forbyder muligheden for at iværksætte tiltag, der kan medvirke til at styrke det underrepræsenterede køns position på arbejdsmarkedet. Regeringen kan derfor ikke støtte Liberal Alliances forslag om en ophævelse af offentlige institutioners dispensation fra ligebehandlingsloven.