Helle Thorning-Schmidt (S), 2007-10-04:
Det frivillige engagement blomstrer i Danmark, danskerne er fulde af virkelyst, de har lyst til at starte nyt, tænke stort og tage ansvar for både sig selv og fællesskabet.
Vores samfund bygger på en klar aftale, nogle vil kalde det en kontrakt, jeg vil hellere kalde det en gensidig forståelse.
Den kaldes velfærdssamfundet, og den indebærer, at man som borger i Danmark har masser af pligter.
Til gengæld har man også mange rettigheder, der giver alle tryghed og muligheder på et meget højt niveau.
Den forståelse er det dyrebareste, vi har i Danmark.
Det gør vores samfund til noget helt særligt.
Der er noget, der tyder på, at den forståelse desværre er ved at gå i stykker i disse år.
Der er nemlig ved at snige sig en voksende tvivl ind hos mange - en tvivl, der handler om, hvorvidt man stadig kan stole på velfærdssamfundet; en tvivl, der næres af, at mennesker, der har betalt skat et helt liv, risikerer at dø på venteliste til kræftbehandling eller må leve med snavs og dårlig hygiejne, når de ikke længere kan klare sig selv.
Den tvivl skader vores samfund.
Velfærd handler grundlæggende om tillid til, at tingene er i orden.
Hvis tilliden brister, svækkes velfærdssamfundet.
Flere og flere danskere spørger med rette: Hvorfor skal vi finde os i tredjeklassesservice, når vi bor i et land med verdens højeste skattetryk?
Regeringens løsning på det spørgsmål handler om at gøre det billigere at være borger i Danmark: Hvis skatten sænkes, accepterer folk måske hen ad vejen, at standarden også er lavere.
Vores alternativ handler om at gøre det bedre.
Det skal simpelt hen være sådan i Danmark, at ligegyldigt hvor man bor, skal man trygt kunne sende sine børn i børnehave og den lokale skole, man skal vide, at når ens gamle mor kommer på plejehjem, får hun den bedste omsorg og den bedste praktiske hjælp, så hun kan blive i eget liv længst muligt, og man skal vide, at når man rammes af en livstruende sygdom, sættes der behandling i gang med det samme.
Det er ikke for meget forlangt i et samfund som det danske, men sådan er det desværre ikke i dag.
Hvis vi skal vende den udvikling, bliver vi nødt til at gøre mindst to ting: For det første skal vi prioritere.
Den økonomiske ansvarlighed kommer altid først for Socialdemokraterne, og derfor er der ingen vej uden om prioriteringer.
Det er økonomisk uansvarligt at love både skattelettelser og bedre velfærd - pengene kan ikke bruges to gange.
For det andet skal vi indrette velfærdssamfundet, så den enkelte borger sættes i centrum.
Derfor foreslår Socialdemokraterne, at vi indfører klare og ubureaukratiske velfærdsrettigheder på fem kerneområder: børnepasning, folkeskole, sundhed, ældre og socialt udsatte.
Det er områder, som virkelig trænger til et løft, og hvor det konkret kan mærkes for den enkelte borger eller den enkelte medarbejder.
Klare rettigheder betyder, at det nu er slut med den gammeldags måde at føre politik på, hvor man lover milliardbeløb, som ingen kan overskue, for derefter at fralægge sig ethvert ansvar for, hvordan tingene virker i virkeligheden for borgerne.
Velfærdsrettigheder er moderne politik, for med velfærdsrettigheder inviterer man virkeligheden indenfor på Christiansborg; man påtager sig et politisk ansvar for at levere den velfærd, borgerne har krav på og forventninger om.
Måske er det derfor, at regeringen har så svært ved at forlige sig med tanken om velfærdsrettigheder, for det handler om, at der skal leveres.
Når det gælder miljø- og klimapolitikken, har man jo også problemer med at levere.
Regeringen har nu 6 år efter alle andre erkendt, at klimaudfordringen er stor og menneskeskabt.
Man siger det rigtige nu, men man gør det forkerte.
Derfor vender alle tal den forkerte vej, når det gælder miljø og klima.
Energiforbruget stiger, CO2-udledningen stiger, der skrottes flere vindmøller, end der sættes op - der sættes faktisk ikke nogen vindmøller op - og til gengæld er Lomborg igen sat på finansloven.
Vi har en konkret plan for igen at gøre Danmark til verdens førende nation på klimaområdet.
Regeringen skylder stadig et svar på, hvorfor den ikke har lige så store ambitioner, som vi har.
Så er der problemerne med social ulighed.
Jeg kunne selvfølgelig med glæde notere mig, at statsministeren nu er blevet optaget af den nye ulighed, som han kalder det.
Det er på høje tid.
For mange af os er der ikke tale om en ny ulighed, vi har godt vidst, at den var der, for vi ved godt, at der er store problemer med indsatsen over for udsatte børn; der er store problemer med ligestillingen; der er ulighed med hensyn til vores sundhedstilstand, ulighed med hensyn til gennemsnitslevetid, uddannelsesniveau.
Overalt findes der ulighed, det er oprørende, og vi bliver nødt til at gøre noget ved det.
Men jeg kan ikke lade være med at tænke på, at den her nye interesse for den nye ulighed måske er affødt af de resultater eller mangel på samme, man har haft med at løse det gamle ulighedsproblem.
I åbningstalen for 5 år siden var statsministerens store slagnummer jo, at man ønskede et samfund, hvor det var muligt at bevæge sig fra at være bistandsklient til at være bankdirektør.
Jeg skal ikke kunne sige, hvor mange bistandsklienter der er blevet bankdirektører, men jeg har ikke hørt om nogen, og jeg ved, at den økonomiske fattigdom er steget, uden at den sociale mobilitet er blevet bedre i Danmark.
Regeringen har forringet økonomien for en lang række socialt udsatte mennesker: kontanthjælpsloft, starthjælp, 300-timers-regel.
Effekten af alle de forslag er øget fattigdom i Danmark.
Der sættes flere mennesker på gaden nu, end der gjorde for 4 år siden - faktisk dobbelt så mange i et samfund, der bliver stadig rigere, og hvor flere og flere politikere påstår eller besmykker sig med, at de vil gøre noget ved uligheden.
Oven i det kan man sige, at uddannelsesniveauet er fuldstændig stagneret.
Det er ikke længere en stigende andel af en ungdomsårgang, der får en kompetencegivende uddannelse, der er ikke stigende social mobilitet i det moderne danske samfund.
Så det er helt nødvendigt at sætte ind over for den nye ulighed.
Samtidig med at man så gør det, er der ingen undskyldning for at stoppe bestræbelserne på at bekæmpe den store økonomiske fattigdom og manglende sociale mobilitet.
På begge punkter savner vi stadig handling i Danmark.
Man kan ikke bare håbe på flere bankdirektører og bistandsklienter, der skal blive det, vi er også nødt til at sætte handling bag ordene.
Da vi stod over for den her politiske sæson, var der så meget, som vi kunne gøre.
Vi kunne gribe den her sæson, som vi fik, da vi alligevel ikke skulle have et valg, og vi kunne handle.
Vi kunne for alvor gå i gang med at løfte velfærden; vi kunne sætte klima på dagsordenen; vi kunne løfte vores sundhedsvæsen; vi kunne forhindre nedslidning, medarbejderflugt og strejker i den offentlige sektor; vi kunne lade kommunerne levere bedre offentlig service og forhindre, at de bliver nødt til at genåbne deres budgetter og skære yderligere ned; vi kunne tage fat på at løse både nye og gamle former for ulighed, særlig den, der handler om sundhed; vi kunne forbedre vores folkeskole, så vi kunne forhindre, at så mange falder fra en ungdomsuddannelse; vi kunne stoppe besparelserne på uddannelserne; vi havde alle muligheder.
Men før vi overhovedet kom i gang, brændte Dansk Folkeparti og regeringen alle muligheder, fordi de med en snæver blokpolitisk aftale vedtog skattelettelser, der koster det dobbelte af det beløb, regeringen har afsat til velfærd.
Det betyder, at folketingssamlingen næsten kun kan blive en skuffelse.
Jeg er bange for, at fremtidige generationer vil spørge os: Hvorfor brugte I ikke de år og de gode tider, hvor der var så lav ledighed og så gode vilkår i Danmark, til at investere i mennesker og til at gøre det rigtige?
Jeg synes, at vi skylder dem svar.
Vi skylder dem svar allerede i dag.
Så vil jeg gerne på vegne af Socialdemokraterne, De Radikale, Socialistisk Folkeparti og Enhedslisten læse følgende op:
Forslag til vedtagelse »Folketinget opfordrer regeringen til i indeværende folketingssamling at tage konkrete initiativer, der kan styrke væsentlige danske værdier som: Ligeværd - ved at sikre, at ingen udlænding opholder sig i et dansk asylcenter mod sin vilje ud over en afgrænset, kort modtageperiode, medmindre ganske særlige omstændigheder taler herfor. Solidaritet - ved en bæredygtig udvikling for fremtidige generationer og gennem en genopretningsplan for dansk udviklingsbistand, så den igen vil udgøre 1 pct. af BNI, - gennem nedbringelse af uligheden bl.a. ved afskaffelse af starthjælpen.
Velfærd - så alle behandles med respekt og værdighed, og hvor serviceydelserne lever op til borgernes forventninger.
Det kræver, at der er tilstrækkelige ressourcer til at løse opgaverne, og at ressourcerne udnyttes optimalt.«