Karen Hækkerup (S), 2014-01-31:
Jamen det er jo noget, der hele tiden bliver arbejdet på.
Hvordan kan man sørge for at få folk til at møde frem, hvordan kan man sørge for at få kommunikeret til folk, som måske ikke har styr på datoer eller begivenheder, hvornår det er, at det er en god idé at de møder frem i retten, hvornår kan politiet sørge for at tage ud og hente folk, sådan at man ved, at de er der, når der er en sag, der skal på, hvis man ved, at det er en, som ikke har styr på, hvilken ugedag der er tale om?
Det er jo et arbejde, som hele tiden pågår, hvor man, også for at undgå at man spilder tiden, jo nogle gange simpelt hen tager ud for at hente folk.
Nogle gange kan det være mennesker, som af ond vilje ikke møder frem, fordi de er fløjtende ligeglade, men det kan også være mennesker, som simpelt hen ikke i stand til at overskue det, fordi de har et misbrug eller sidder i en anden situation, der gør, at de bare ikke har styr på det.
Uanset hvad skal vi selvfølgelig finde ud af, hvad vi kan gøre for at få folk til at møde frem, så rettens tid bliver brugt så fornuftigt som muligt.
Det vigtige er så, at retten kan bruge sin tid fornuftigt, når der er en udeblivelse, og endelig skal vi huske på, at det er i 3,8 pct. af sagerne, det sker, og at der kan være mange sager, hvor gerningsmanden skulle idømmes en langt hårdere straf, og hvor oppositionens forslag så slet ingen virkning ville have.
Tak for det.
Jeg kan gøre det meget kort og sige, at vi i dag har det sådan, at politiet kan registrere dna-profiler fra personer, som har været sigtet for en lovovertrædelse, som har en strafferamme på 1½-års fængsel og derover, og fra sigtede i visse sager om børnepornografi.
Derudover kan man registrere dna-profiler fra personer, som selv ønsker at rense sig for mistanke.
Når en person er blevet sigtet og efterfølgende er blevet dømt, bevares registreringen som udgangspunkt, indtil den pågældende fylder 80 år, og hvis den sigtede ikke dømmes, slettes registreringen efter 10 år.
Når jeg siger de her ting, siger jeg dem for at gøre det meget tydeligt, at vi i forvejen har et rimelig godt system i forhold til at sørge for at have et dna-materiale, som selvfølgelig kan være rigtig godt, når man gerne vil finde ud af at identificere forbrydere.
Dansk Folkeparti foreslår et udvidet dna-register.
Det kan vi ikke støtte.
En ting er, at det være omkostningstungt, men noget andet er, at det også vil være i strid med forskellige menneskerettighedskonventioner; det vil bl.a. være i strid med diskriminationsforbuddet i menneskerettighedskonventionens artikel 14, jævnfør artikel 8, hvis man vil dna-registrere udlændinge.
For det tredje vil det også være en forudsætning, at man skal ophæve sletningen vedrørende sigtede, som ikke bliver dømt; det vil være i strid med menneskerettighedskonventionens artikel 8. For det fjerde vil forslaget, som altså betyder, at man vil skulle tage blodprøverne fra PKU-biobanken, kunne bruges på en måde, som vil kunne betyde, at befolkningens vilje til at ville indgå i sundhedsfaglige registre vil være negativ.
Så ud fra de her forskellige argumenter om, at det er i strid med forskellige internationale forpligtelser; at det vil være dyrt; at det har en sundhedsmæssig negativ påvirkning; og at vi jo allerede i dag har en rimelig god mulighed for at opbevare dna, vil jeg gerne afvise beslutningsforslaget.
Tak for en positiv modtagelse af lovforslaget.
Med det her lovforslag sikrer vi en fortsat parallelitet i den samlede fondslovgivning til gavn for dem, som i det daglige gør brug af fondslovgivningen, og samtidig sikrer vi, at fondsloven bliver mere tidssvarende.
Lovforslaget tager sigte på at indarbejde en række af Erhvervsfondsudvalgets anbefalinger, herunder regler, der skærper kravene til fondsledelsens uafhængighed, og regler, der justerer kriterierne for bestyrelsesmedlemmernes udtræden og afsættelse.
Det er et svært ord at sige.
Jeg skulle nok have læst det grundigere igennem, inden jeg startede.
Jeg skal nok også finde ud af, hvad det endeligt betyder, inden jeg nogen sinde bruger det ord igen – det lover jeg.
Med forslaget sikres det herudover, at fondsmyndighedens tilsyn koncentreres om de fonde, der reelt er levedygtige, og der skabes også større fleksibilitet for fondsbestyrelsen i forhold til uddeling af gaver til fondens formål med respekt for gavegiverens ønsker.
Og med de bemærkninger, der har været, vil jeg gerne takke ordførerne for de forskellige indlæg.
Jeg ser frem til udvalgsbehandlingen i Tinget.
Og her er der ikke noget, der vil blive kodificeret.
Vi skal nu behandle et beslutningsforslag om tiltaltes udeblivelse i straffesager.
Beslutningsforslaget pålægger regeringen at gennemføre tre initiativer.
For det første vil forslagsstillerne gerne, at der kan afsiges en dom på 6 måneders fængsel ved udeblivelse.
For det andet ønsker forslagsstillerne, at det ved forkyndelse af anklageskriftet altid skal fremgå, at udeblivelse uden lovligt forfald kan medføre, at tiltalte dømmes for de forhold, som tiltalen angår.
For det tredje ønsker forslagsstillerne, at omkostningerne forbundet med ulovlig udeblivelse skal pålægges den tiltalte som sagsomkostninger.
Jeg kan allerede nu sige, at regeringen ikke kan støtte beslutningsforslaget.
Inden jeg kommer ind på de enkelte intiativer i forslaget, synes jeg, det er relevant at sige et par ord om omfanget af udeblivelse i straffesager.
For det var nemlig sådan, at der i 2012 var et tv-indslag, som førte til en stor debat, fordi man der fik et indtryk af, at det var et rigtig stort problem.
Ifølge den undersøgelse var udeblivelsesprocenten nede på 3,8 pct. i sager, hvor tiltalte ikke havde lovligt forfald.
Som det nok også vil være forslagsstillerne bekendt, udarbejdede Domstolsstyrelsen baseret på undersøgelsen også et skøn over domstolenes årlige omkostninger på landsplan forbundet med tiltaltes udeblivelser i domsmandssager.
Styrelsen skønnede med nogen usikkerhed de samlede omkostninger for domstolene til at være på omkring 10-12 mio. kr. om året, og det omfatter vel at mærke både omkostningerne forbundet med udeblivelser med lovligt forfald og uden lovligt forfald.
Domstolsstyrelsen har samtidig understreget, at skønnet ikke tager højde for, at domstolene ofte kan anvende en del af den tid og de ressourcer, der frigives ved den tiltaltes udeblivelse, på at arbejde med andre sager.
I praksis er domstolenes omkostninger ved tiltaltes udeblivelser uden lovligt forfald derfor formentlig også noget mindre end de 10-12 mio. kr. om året.
Domstolsstyrelsens undersøgelse giver altså et noget andet billede, end det omtalte tv-indslag efterlod.
Det ændrer selvfølgelig ikke på, at enhver udeblivelse er til gene for de implicerede parter og medfører omkostninger, det ved jeg godt.
Men når nu vi skal til at drøfte forslag, der berører principielle straffeprocesuelle spørgsmål, synes jeg også, det er værd at fremhæve Domstolsstyrelsens egen undersøgelse, så vi kan tale ud fra et fælles grundlag.
Med de bemærkninger vil jeg vende mig til de enkelte initiativer i beslutningsforslaget.
Det første initiativ handler om udeblivelsesdom ved op til 6 måneders fængsel.
Forslagsstillernes ønske er, at straffesager skal kunne gennemføres uden tiltaltes tilstedeværelse, hvis en tiltalt, der er lovligt indkaldt, udebliver fra hovedforhandlingen uden lovligt forfald og anklagemyndigheden ikke nedlægger påstand om mere end 6 måneders fængsel.
Særlig relevant i den sammenhæng er den mulighed, der følger af retsplejelovens § 855, stk. 3, nr. 4.
Ifølge denne bestemmelse kan en hovedforhandling fremmes til dom i tiltaltes fravær, hvis nogle nærmere betingelser er opfyldt.
Den første betingelse er, at tiltalte ikke idømmes højere straf end ubetinget fængsel i 3 måneder eller andre retsfølger end konfiskation, førerretsfrakendelse eller erstatning.
Den anden betingelse er, at tiltalte har været lovligt indkaldt til hovedforhandlingen, og at det fremgår af indkaldelsen, at udeblivelsen uden lovligt forfald kan medføre, at den tiltalte dømmes for forhold, som tiltalen angår.
Den tredje betingelse er, at retten ikke finder, at tiltaltes tilstedeværelse er nødvendig.
Herudover er det i dag sådan i de sager, at tiltaltes udeblivelse ikke er det samme som en tilståelse.
Retten skal derfor foretage en fuldstændig bevisvurdering efter en sædvanlig sagsbehandling, f.eks. ved afhøring af vidner.
Retten kan i øvrigt til enhver tid vælge at udsætte sagen, så tiltalte kan være til stede.
Jeg forstår forslagsstillerne sådan, at de ønsker at forhøje grænsen i retsplejelovens § 855, stk. 3, nr. 4, fra 3 til 6 måneders fængsel, men i øvrigt beholde ordningen, som den er.
Da ordningen blev indført midt i 1990'erne, var grænsen for at afsige udeblivelsesdom 30 dages fængsel.
Siden hen er grænsen hævet til de nuværende 3 måneder, og nu ønsker forslagsstillerne så at hæve grænsen til det dobbelte.
Den gældende ordning er udtryk for en balance mellem to modsatrettede hensyn.
På den ene side står hensynet til tiltaltes tilstedeværelse under hovedforhandlingen i straffesager, og på den anden side står hensynet til at undgå ressourcespild.
Et væsentligt element i denne afvejning er, at den udeblivende tiltalte efter den nugældende ordning kun risikerer en kortere fængselsstraf, nemlig maksimalt 3 måneders fængsel.
Hvis grænsen hæves til det dobbelte, bør det selvsagt bero på nøje overvejelser.
Et element i disse overvejelser må vel være, hvor stor ressourcegevinsten vil være ved at forhøje grænsen til 6 måneder.
Som jeg allerede var inde på, tyder Domstolsstyrelsens undersøgelse på, at problemet med udeblivelse i straffesager ikke er så stort, som det omtalte tv-indslag antydede.
Men det er ikke det eneste, der har betydning for den reelle effekt, det har også betydning, hvor mange af de 3,8 pct. af sagerne der er tale om, som i givet fald vil skulle afgøres ved en udeblivelsesdom, hvis tiltalte udebliver uden lovligt forfald.
En forhøjelse af grænsen til 6 måneder vil næppe indebære, at der kan afsiges udeblivelsesdom i alle sagerne.
For det første kan der være sager, hvor den tiltalte skal idømmes mere end 6 måneders fængsel.
Disse sager vil også efter en forhøjelse af grænsen skulle udsættes, indtil tiltalte kan være til stede.
For det andet er det ikke sådan, at en forhøjelse af grænsen til 6 måneders vil føre til, at der kan afsiges udeblivelsesdom i alle sager, hvor straffen ligger mellem 3 og 6 måneder.
Hvis jeg har forstået forslaget rigtigt, er der tale om en mulighed for at indføre en mulighed for domstolene, som kan bruges, hvis retten i den konkrete sag ikke mener, at tiltaltes tilstedeværelse er nødvendig.
Alvorligere sager vil alt andet lige oftere være mere kompliceret, og hvis strafgrænsen hæves, kan det altså i praksis føre til, at retten i videre omfang vil finde den tiltaltes tilstedeværelse nødvendig og derfor af den grund udsætte sagen.
Samlet set mener regeringen altså ikke, at der på det foreliggende grundlag er anledning til at ændre, som beslutningsforslagsstillerne gerne vil.
Det andet initiativ i beslutningsforslaget er, at det ved forkyndelse af anklageskriftet altid skal fremgå, at udeblivelse uden lovligt forfald kan medføre, at tiltalte dømmes for de forhold, som tiltalen angår.
Som jeg var inde på tidligere, er det efter den gældende ordning en betingelse for at afsige en udeblivelsesdom, at det står i indkaldelsen, at udeblivelsen uden lovligt forfald kan medføre dom.
Anklagemyndighedens standardbrev for indkaldelse indeholder derfor også allerede i dag sådan en oplysning.
Så forslaget tilfører i sig selv altså ikke noget nyt.
Ifølge det tredje initiativ i beslutningsforslaget skal der ved udmåling af sagsomkostninger tages hensyn til, at tiltalte bør betale omkostningerne forbundet med forudgående ulovlig udeblivelse, hvis udeblivelsen har medført omberammelse af sagen.
I dag er det sådan, at det offentlige betaler omkostningerne i straffesager, men hvis den tiltalte findes skyldig, skal den pågældende som udgangspunkt erstatte de nødvendige omkostninger, der er medgået til sagens behandling.
Den dømte skal f.eks. som udgangspunkt erstatte det offentliges omkostninger til salærer til den beskikkede forsvarer.
Det samme gælder f.eks. udgifter i forbindelse med udtagning af blodprøver i en sag om spirituskørsel.
Derimod skal den dømte ikke erstatte det offentliges generelle omkostninger til sagen, det gælder f.eks. bidrag til husleje og løn til dommer eller anklager.
Så vidt jeg har forstået, ønsker forslagsstillerne, at den dømte fremover også skal erstatte de generelle omkostninger, som er forbundet med et retsmøde, hvis retsmødet aflyses som følge af den tiltaltes udeblivelse.
I praksis vil det formentlig være ret svært at finde ud af, hvilke omkostninger hver enkelt udeblivelse konkret har medført, og det er jo netop ikke sådan, at dommere og de andre involverede bare holder fri i det tidsrum, der var afsat til at behandle sagen, for som jeg allerede har været inde på, kan retten ofte anvende tid og ressourcer, der er reserveret til den aflyste hovedforhandling, på andre sager, og det samme gælder også for anklagemyndigheden.
At indføre en brugerbetaling som foreslået vil grundlæggende bryde med den gældende ordning på området og rejse en række spørgsmål om bl.a. konsekvenserne for den dømtes muligheder for resocialisering, som forslagsstillerne ikke forholder sig til.
Regeringen kan på den baggrund heller ikke støtte dette initiativ i beslutningsforslaget.
Det var gennemgangen, og samlet set kan jeg så gentage, at regeringen ikke kan støtte initiativerne i beslutningsforslaget.