Lene Espersen (KF), 2010-10-28:
Jeg vil også gerne takke for en rigtig god debat, der har været her i dag, og som ikke alene har handlet om, man kan sige, det reelle indhold af beslutningsforslaget, men også om den måde, hvorpå regeringen og Folketingets Europaudvalg i fællesskab håndterer de sager, som vi skal håndtere i forhold til det europæiske samarbejde.
Jeg vil også gerne takke de ordførere, som har givet tilslutning til beslutningsforslaget, og også for Tingets velvilje til en både god og hurtig behandling af forslaget.
Der er tale om en midlertidig overgangsordning, og det er måske et ord, man nogle gange undervejs kommer til at gentage, for det er et ret centralt ord, også i forhold til vurderingen af mandatspørgsmål.
Men der er tale om en midlertidig overgangsordning frem til næste valg til Europa-Parlamentet i 2014, hvor man så kan anvende Lissabontraktaten fuldt og helt.
Danmark har det samme antal medlemmer under Nicetraktaten og Lissabontraktaten, men ændringsprotokollen skal ratificeres af alle medlemslande, før den træder i kraft.
Der har været rejst en række spørgsmål, også en række spørgsmål til mig, undervejs i salen i dag, og et af de spørgsmål, der er blevet rejst, er blevet rejst af fru Lone Dybkjær.
Spørgsmålet handler om, på hvilket grundlag forelæggelsen har fundet sted første gang i slutningen af 2008 af daværende statsminister Anders Fogh Rasmussen og herefter i flere omgange for Europa-Parlamentet.
Jeg vil sige, at det, der har været afgørende, har været, at regeringen efter fuldstændig almindelig praksis – og det har jeg netop tjekket igen; det er den praksis, der har været i forhold til Europaudvalget – har vurderet, hvorvidt der skulle indhentes forhandlingsoplæg eller ej.
Der er ikke blevet indhentet forhandlingsoplæg, og det er der flere grunde til.
For det første er der tale om en midlertidig ordning, der alene regulerer en situation med en kort tidshorisont frem til næste valg til Europa-Parlamentet.
Og for det tredje er der intet urimeligt i de regler om udvælgelse af ekstra medlemmer, der er tale om.
Jeg mener derfor heller ikke, at det er nogen sag, der har større rækkevidde for kongeriget Danmark.
Men det er da klart, at det er en sag, som Folketinget har en politisk interesse i, det vil jeg meget gerne tilkendegive her i dag.
Og det er jo bl.a. også derfor, at vi behandler sagen i Folketingssalen i dag, for når regeringen søger Folketingets samtykke i denne sag, er det jo ikke udtryk for, at sagen ligesom lige pludselig har en anden substans.
Vi har ikke nogen juridisk forpligtelse i henhold til grundlovens § 19 til nu at bede om Folketingets samtykke, men i forhold til den generelle politiske interesse i den konkrete sag har vi fundet det mest rigtigt at indhente Folketingets samtykke.
Og jeg synes faktisk, at den opmærksomhed, der har været omkring sagen, ikke mindst i medierne, har vist, at det var rigtigt at have en behandling af sagen her i Folketingssalen.
Og som jeg hører det her, er der ligesom en anke med hensyn til, om der skulle være søgt et mandat eller ej i Europaudvalget, og den anden diskussion, der har været, har handlet om, hvorvidt det nu er rimeligt, at de lande, der ikke kan opsupplere fra det tidligere europaparlamentsvalg, eller som ikke ønsker at bruge mange af skatteborgernes penge på at afholde nyvalg, så opsupplerer med nationalt valgte medlemmer af parlamentet.
Man bliver spurgt, om der er historier om, at det er sket tidligere, og der vil jeg sige til de ærede medlemmer af Folketinget, at det er der historier om; der er ganske mange historier om det.
Den seneste gang det er sket – og der erindrer jeg i hvert fald ikke at have hørt en politisk diskussion i Danmark om, at det skulle være et problem – var, da den store udvidelse blev gennemført med Tjekkiet, Estland, Letland, Litauen, Ungarn osv., en lang række lande, og der blev der lavet en midlertidig bestemmelse, der betød, at medlemsstaterne fik lov til at opsupplere repræsentanter i Europa-Parlamentet for disses parlamenter frem til næste valgperiode til europaparlamentsvalget.
Så det er altså sidste gang, det er sket, at man gav den mulighed.
Derudover har det været sådan historisk set, at når nye lande har tiltrådt EF, som Danmark gjorde det i 1973, og efterfølgende EU, jamen så har man jo, frem til at næste parlamentsvalg skulle afholdes, udpeget folk fra ens nationale parlament.
Så jeg vil sige, at jeg her i hvert fald har svært ved at forstå, at der er nogle, der lige pludselig nu giver udtryk for en meget stor forargelse over, at man kan tillade sig at tage medlemmer fra parlamenter og sætte ind i Europa-Parlamentet, da det er noget, der er sket tidligere.
Så har der også været lidt et spørgsmål fra fru Pia Adelsteen om, om ikke det så alligevel har betydning, at der nu kommer 18 ekstra medlemmer af Europa-Parlamentet i en midlertidig periode, og hvilke konsekvenser det kan have politisk.
Jeg vil sige til fru Pia Adelsteen, at netop det, at der er tale om midlertidigt at finde en praktisk løsning på den udfordring, at en ny traktat er trådt i kraft, mener jeg er et godt argument for, at det her ikke er noget, der har større rækkevidde over mange år.
Det er jo kun frem til 2014, hvor der skal vælges et nyt parlament, at denne midlertidige ordning foreligger.
Endelig vil jeg sige, at der har været meget diskussion om, hvorledes man i regeringen vurderer, om der skal søges mandat i Europaudvalget eller ej i forbindelse med konkrete sager.
Hver gang bliver der jo foretaget en individuel vurdering af, hvorvidt det er det rigtige at gøre eller ej.
I denne sag ud fra de ting, jeg har sagt, har det ikke været vurderingen, at der skulle søges mandat.
Men jeg vil gerne gentage her i dag, for det synes jeg også er væsentligt, at netop det, at jeg på regeringens vegne har valgt at gå i Folketinget med et beslutningsforslag for at indhente Folketingets samtykke, også er udtryk for, at selv om det ikke er en sag, der har betydning til evig tid for Danmark, så har det en betydning, vi har ment var så væsentlig, at Folketingets samtykke skulle indhentes.