Claus Hjort Frederiksen (V), 2015-10-22:
Jeg vil kommentere ordførernes forskellige indlæg i en samlet form, og jeg vil starte med at opridse hovedlinjerne i regeringens finanslovsforslag for 2016, det forslag, der bærer titlen »Stramme rammer, klare prioriteringer«.
Finanslovsforslaget indebærer, at vi reducerer underskuddet på de offentlige finanser til 0,4 pct. af BNP, og dermed styrker vi de offentlige finanser med i alt 5 mia. kr. i forhold til august, da vi fremlagde kasseeftersynet.
Det er der en række gode grunde til.
Regeringen lægger vægt på, at vi skaber luft til budgetlovens saldogrænse.
Vi skal ikke længere køre helt til kanten af budgetloven.
Det skaber utryghed og usikkerhed om den offentlige økonomi.
Der er også behov for, at vi nu starter arbejdet mod balance på de offentlige finanser i 2020, et mål, som jeg antager at der er bred opbakning til i Folketinget.
Det bør jo ikke være new normal, at man år efter år planlægger efter at køre med underskud.
Helt almindelige husholdninger er nødt til at have orden i økonomien, så indtægter og udgifter stemmer.
Det samme skal naturligvis være udgangspunktet for statens husholdningsbudget.
Derfor lægger regeringen vægt på, at vi starter tilpasningen med balance på de offentlige finanser nu.
Jo længere vi venter med at gå i gang, jo stejlere bliver tilpasningen.
Og jo stejlere tilpasningen bliver, jo hårdere skal vi tage fat senere.
Desuden er det vigtigt, at der er luft i økonomien til at lempe finanspolitikken, næste gang vi oplever et tilbageslag.
Hvis man kontinuerligt kører helt til grænsen, er der ikke mulighed for at stimulere økonomien, hvis der måtte blive behov for det.
Det vil øge presset på særlig vores sundhedsvæsen, og det skal der være råd til.
Kasseeftersynet viste imidlertid, at vi var meget længere fra målet end hidtil antaget.
Hvis der ikke var blevet grebet ind, ville underskuddet på de offentlige finanser have udgjort op mod 0,7 pct. af BNP i 2016, og det er klart på den forkerte side af budgetlovens krav om højst 0,5 pct. af BNP.
Det er jo imidlertid ikke noget nyt, at de offentlige finanser skrider.
Det er sket løbende de seneste år.
I 2013 var det forventningen, at underskuddet i 2016 ville udgøre 0,3 pct. af BNP.
Nu, i 2015, lød det altså på 0,7 pct., hvis ikke der blev grebet ind.
Det er selvsagt ikke holdbart, at tingene skrider så meget, og det kræver, at der strammes op.
Hvis vi ser på det, vi kalder den faktiske saldo, som altså helt banalt viser, om der kommer lige så mange penge ind, som der går ud, i de offentlige budgetter, så er situationen også forværret.
I 2015 forventer vi et underskud på 60 mia. kr. svarende til, at vi er nede at røre grænsen på de tilladte 3 pct. ifølge EU's regler.
Det er en yderligere nedjustering i forhold til kasseeftersynet, som skyldes, at lavere aktiekurser og lavere oliepriser giver færre indtægter for staten.
Hertil kommer, at vi endnu ikke kender de fulde konsekvenser af, at man på grund af problemerne med SKAT's EFI-system må afskrive en betydelig mængde restancer til det offentlige.
Det vil også svække den faktiske saldo i 2015.
Derfor er det altså rettidig omhu, at vi på finansloven for 2016 tager fat på tilpasningen og forbedrer de offentlige finanser med 5 mia. kr.
Dermed har vi taget det første og vigtige skridt mod balance i 2020.
Desuden er det sund konjunkturpolitik, at vi begynder at trække den lempelige finanspolitik tilbage, når der er kommet gang i hjulene i dansk økonomi.
De stramme rammer omkring finansloven indebærer, at vi krone for krone må finansiere nye initiativer.
Hvis vi vil prioritere nye områder, skal vi finde pengene et andet sted, enten som en besparelse eller en omprioritering af midler, der lå på den tidligere regerings finanslove.
På denne finanslov skal der findes lige så mange besparelser og omprioriteringer, som der kan bruges nye penge til udgiftskrævende forslag.
Regeringen har prioriteret en række konkrete og markante initiativer, som vi gik til valg på.
Med forslaget til finanslov afsætter regeringen 2,4 mia. kr. ekstra til sundhed i 2016.
Vi løfter derudover med ca. 1 mia. kr. på finansloven, og det er en markant styrkelse af sundhedsområdet.
Pengene skal bruges bl.a. til en indsats for demente.
Der er mange, som har den sygdom inde på livet, og her kan vi gøre det bedre, så den stigende gruppe borgere med demens og deres pårørende får god hjælp og en værdig og tryg tilværelse.
Bl.a. vil vi støtte udbredelsen af fast tilknyttede plejehjemslæger, så lægen sammen med personalet kan løfte plejen og behandlingen af de ældre.
Regeringen vil også genindføre retten til at blive behandlet et andet sted, hvis ventetiden på de offentlige sygehuse overstiger 30 dage.
Det var en aftale, som den tidligere regering udvandede og udhulede.
Nu genindfører vi altså den rettighed.
Jeg vil gerne kvittere for, at vi med en hurtig løsning og et bredt flertal har kunnet genindføre ordningen allerede med virkning i 2015.
Vi gik også til valg på en ekstra indsats for hele Danmark.
Dansk økonomi er i fremgang, men væksten er ikke lige stærk på tværs af land og by.
Regeringen vil understøtte langsigtet vækst og udvikling over hele landet, og vi vil i løbet af efteråret fremlægge et samlet udspil for dette.
Udspillet vil bl.a. indeholde en liberalisering af planloven, så kommunerne får mere frihed i de kystnære områder, naturligvis under hensyntagen til natur og miljø, og vi afsætter 150 mio. kr. til vækst i hele Danmark
I forlængelse af dette vil regeringen gøre en indsats for at styrke landbrugs- og fødevaresektoren, hvilket også er en vigtig del af grundlaget for at skabe vækst og arbejdspladser uden for de store byer.
Vi afsætter 75 mio. kr. årligt til at sikre bedre rammevilkår og udviklingsmuligheder på det område, og vi vil afsætte yderligere midler for at sikre bedre balance mellem miljøkravene i forhold til udledningen af kvælstof og mulighederne for at drive landbrug.
Vi gik også til valg på at skaffe bedre vilkår for dansk erhvervsliv.
Det skal være billigere og lettere at drive virksomhed i Danmark.
Vi har indført et skatte- og byrdestop.
Det giver tryghed og stabile rammer for virksomhederne.
Vi sætter med finansloven nu penge af til en erhvervsbeskatningsreform, der skal gøre den danske erhvervsbeskatning mere enkel og mere konkurrencedygtig, så vi kan tiltrække flere udenlandske investeringer.
Vi vil lette generationsskiftet fra virksomheder til erhvervsdrivende fonde, og tilsvarende forbedrer vi mulighederne for at kunne overdrage unoterede aktier ved at genindføre den såkaldte formueskattekurs.
Det er noget, som er vigtigt for rækken af familieejede virksomheder, som er vigtige for dansk erhvervsliv.
Desuden afskaffer vi den såkaldte NOx-afgift, hvilket vil nedbringe energiudgifterne.
Endelig afsætter vi med finanslovsforslaget en forhandlingsreserve på 1,7 mia. kr.
I år skal vi som led i finanslovsforhandlingerne indgå en ny flerårsaftale for det danske politi.
Vi skal sikre, at politiet har de ressourcer, som de skal bruge, til at løse deres opgave effektivt og professionelt.
Det er altså et af de områder, hvor vi sammen med andre partier vil finde pengene inden for forhandlingsreserven.
Vi har råd til at styrke kernevelfærden og skabe bedre rammer for erhvervslivet, fordi vi tør prioritere inden for de eksisterende økonomiske rammer.
Lad mig give et par eksempler:
Vi har valgt at nedjustere udviklingsbistanden.
Vi har tilpasset bevillingerne til forskning, så de flugter med Barcelonamålsætningen, som vi selv har tilsluttet os, sidst Venstre var i regering.
Vi har normaliseret omprioriteringsbidraget, som har været anvendt på en række områder i staten i de seneste 30 år, men ikke på kultur og uddannelse.
Det har vi gjort op med, så disse områder også bidrager med deres andel.
Vi har indført det samme princip for kommuner, fordi alle skal bidrage.
Det er sådan set meget fair.
På sundhedsområdet viderefører vi det eksisterende krav om, at regionerne skal levere 2 pct. mere aktivitet om året.
Derudover har vi tilpasset den aktive beskæftigelsesindsats.
Danmark er det land i OECD, som bruger flest ressourcer i forhold til BNP, men ikke alle indsatser har klare beskæftigelsesmæssige effekter.
Det gælder bl.a. den såkaldte mentorordning, som koster 400 mio. kr. årligt, men ikke skaffer tilstrækkeligt mange i arbejde.
Vi justerer tilskuddene for boligydelse, så det afspejler den faktiske husleje og ikke skrivebordstabeller.
Vi vil foretage et eftersyn af erhvervsfremmeindsatsen og bruge pengene på de generelle forbedringer af rammevilkår for virksomhederne, som jeg nævnte tidligere.
Vi laver en række øvrige tilpasninger, bl.a. på transportområdet og på det grønne område.
I alt flytter vi 6,7 mia. kr., fordi vi mener, at vi kan bruge pengene bedre på kernevelfærd, sundhed, på et stærkere erhvervsliv, på et bedre politi, og det er vores prioritering.
Derudover vil jeg i al beskedenhed gøre opmærksom på, at vi med vore klare prioriteringer har bidraget til, at råderummet, altså det offentlige forbrug, er øget med ca. 3 mia. kr. frem mod 2020.
Nu er der plads til en stigning i det offentlige forbrug på 17 mia. kr. frem mod 2020, som vi kan bruge til velfærd og skattelettelser.
Og det er jo, som alle kan se, gået, præcis som jeg spåede.
Jeg er bare nødt til at sige, at denne regering ikke er sat i verden for at fastfryse den offentlige sektor.
Den offentlige sektor skal konstant udvikle sig og forny sig for at møde borgernes forventninger og krav.
Det gælder både staten, kommunerne og regionerne.
Det gælder universiteterne, gymnasierne, erhvervsskolerne, og det gælder medarbejderne og lederne på de enkelte institutioner.
Det er et grundvilkår i et moderne samfund, ligesom det i øvrigt er det for private virksomheder.
Løsningen er ikke at hive pungen op af lommen hver gang.
Det gør man altså heller ikke i private virksomheder.
I den private sektor kan man ikke bare bede kunderne om at betale.
Der må man løbende forbedre sin produktivitet og gøre tingene klogere.
Tilsvarende kan vi heller ikke i den offentlige sektor bare kræve flere skatter ind hos borgerne.
Det er nødvendigt, at vi gør tingene smartere og mere effektivt.
Vi er forberedte på, at det møder modstand, præcis som da Hartlingregeringen gennemførte de nødvendige reformer, selv om fagbevægelsen og venstrefløjen dengang døbte dem det sorte forlig.
Eller i 1984 under Schlüter, hvor fagbevægelsen iværksatte en stor kampagne, der påstod, at Schlüterregeringens reformpolitik resulterede i den sociale massegrav.
Men sandheden er jo, at vi ofte og med brede flertal har opbygget et samfund, hvor der er skabt plads til, at den offentlige sektor kan vokse, og hvor danskerne er blevet rigere.
Antallet af offentligt ansatte er næsten fordoblet fra 475.000 i Hartlingregeringens tid i 1974 til 817.000 i 2014.
Samtidig er den gennemsnitlige indkomst for danskerne steget fra 200.000 kr. til 358.000 kr. i faste 2014-priser.
Har forandringerne ført til både en stærkere offentlig velfærd og mere privat velfærd?
Ja, helt entydigt.
Så når kritikken sætter ind, skal man lige huske, at det er en automatreaktion på forandringer.
Derfor synes jeg også, at man må sætte tingene lidt i perspektiv.
Vi er altså meget langt fra en finanslov, som er sort eller åbner sociale massegrave.
De samlede offentlige udgifter udgør i 2016 godt 1.000 mia. kr.
Omprioriteringerne på finansloven svarer til, at vi flytter rundt på ¾ pct. af de samlede offentlige udgifter.
Vi tilpasser udviklingsbistanden med ca. 2,3 mia. kr., men vi vil stadig ligge i den absolutte top af bistandsdonorer i OECD – nr. 5 i rækkefølgen.
Vi tilpasser forskningsudgifterne med 1,4 mia. kr., men vil stadig bruge 20 mia. kr. i alt på forskning inden for den offentlige sektor.
Vi overholder stadig EU's målsætning om at bruge 1 pct. af BNP på forskning, og vi vil fortsat ligge i den absolutte top over lande i OECD, der prioriterer offentlig forskning.
Vi indfører et omprioriteringsbidrag på 1 pct. i kommunerne.
Men de kommunale serviceudgifter ligger stadig på 237 mia. kr. i 2016, hvor vi har tilbageført 1,9 mia. kr. til velfærd i kommunerne.
De kommende år vil vi løbende tage stilling til, hvordan provenuet fra omprioriteringsbidraget skal anvendes, herunder til løft af velfærden, bl.a. i kommunerne.
Vi normaliserer omprioriteringsbidraget på det statslige område, så det fremadrettet også omfatter uddannelsesområdet – i alt 700 mio. kr. i 2016 – men vi vil stadig bruge mere end 50 mia. kr. årligt på uddannelse og SU.
Vi tilpasser bevillingerne på det grønne område med ca. 200 mio. kr. i 2016, men vi vil stadig være blandt verdens førende på omstillingen til vedvarende energi og bruge 10 mia. kr. i 2016.
Man kan selvfølgelig også anskue det på en anden måde: For en helt almindelig LO-familie med 449.000 kroner i rådighedsbeløb svarer de samlede omprioriteringer til, at familien skulle omprioritere 3.000 kr. om året eller 250 kr. om måneden.
Der er ikke tale om, at familien får færre penge til rådighed, men at den bruger dem anderledes.
Det er klart, at det kan mærkes, men det vil nok være til at håndtere for de fleste.
Et andet eksempel: Tilpasningen på forskningsbudgettet svarer til, at vi omprioriterer godt 6 pct. af de samlede offentlige forskningsudgifter.
For LO-familien svarer det til, at man går fra at bruge 4.800 kr. om året til f.eks. fritidsaktiviteter til knap 4.500 kr. om året.
Igen, der er ikke tale om, at man har færre penge mellem hænderne, men at man måske skruer lidt ned for fritidsaktiviteterne og bruger lidt mere på madbudgettet eller ferien.
For det gælder både i familien og i statens husholdningsbudget, at man hele tiden skal overveje, hvordan man prioriterer at bruge sine penge.
Alt i alt må man vel sige, at det er en finanslov med klare prioriteringer, men at den også er ret balanceret.
Jeg vil gerne kvittere for talerne fra Jacob Jensen, René Christensen, Ole Birk Olesen, Brian Mikkelsen og Martin Lidegaard, som alle anerkender de økonomiske kendsgerninger i Danmark.
Så kan der være uenighed om og forskellige forslag til, hvad vi skal gøre, men fundamentet er vi enige om, og det er helt afgørende.
Til Aaja Chemnitz Larsen og Aleqa Hammond vil jeg godt sige, at jeg jo er glad for opfordringerne til, at vi kan diskutere dansk-grønlandsk rigsfællesskabsspørgsmål med hinanden, og at det er vigtigt, at vi kan gøre det på en fordomsfri måde.
Vi er jo i et fællesskab, og Danmark skal engagere sig i grønlandske forhold – det er jeg helt enig i.
Grønland står jo over for en massiv økonomisk udfordring i de kommende år, og derfor er det helt afgørende, at man i Grønland tager fat på at konsolidere økonomien.
Det er jo klart, som også Aleqa Hammond sagde, at der kommer og er en stigende interesse for det arktiske område.
Der er råstofinteresser, der er sejlruter, der bliver mulige på grund af klimaforandringer, og der er jo ikke mindst den voldsomme oprustning, som finder sted i Arktis.
Derfor er vi i øjeblikket i gang med et analysearbejde med henblik på at se, hvad udfordringen er og vil være i de kommende år.
Så har jeg jo noteret mig de udtalelser, der altså er kommet bl.a. om retsvæsenets tilstand i Grønland, og det er jo så nogle af de ting, vi må engagere os i drøftelser af.
Til Magni Arge og Sjúrður Skaale vil jeg kvittere for deres bemærkninger og jo så lette på hatten for det gåpåmod, som indlæggene udstrålede.
Det er klart, at vi er i rigsfællesskab sammen, vi skal respektere hinanden, og vi skal sammen videreudvikle Danmark som et godt samfund.
Lad mig så opsummere: Som kasseeftersynet viste, er der meget snævre rammer for statens økonomi.
Vi må prioritere, og det gør vi.
Vi prioriterer ansvarlig økonomisk politik; vi prioriterer et markant løft af sundhed, hjælp til demente, ældre og svage patienter; vi prioriterer vækst i hele landet; vi prioriterer erhvervsliv og jobs.
Og så er der andet, vi ikke prioriterer: Det er bl.a., at Danmark altid skal være ekstra meget foran på f.eks. udviklingsbistand.
Så det har resulteret i en ansvarlig finanslov, hvor vi indfrier de løfter, vi gik til valg på, inden for rammerne af en økonomisk ansvarlig politik, hvor nye initiativer er finansieret krone til krone, og hvor vi skaber luft til budgetlovens underskudsgrænse.