Simon Emil Ammitzbøll (LA), 2013-12-13:
Der er vist ikke meget tvivl om, at det beslutningsforslag, som vi nu diskuterer, har en vis teknisk karakter, fordi vi er inde i nogle af finesserne i valgloven.
Derfor mener jeg faktisk, det er vigtigt, at vi starter med det principielle.
For der er noget principielt demokratisk på spil, og det handler jo om, i hvor stor en grad vi vil have proportionalitet, og hvor stor en grad af demokrati vi vil have. Vi mener i Liberal Alliance, at der er størst proportionalitet i største brøks metode – eller det er ikke noget, vi mener, det er noget, der er – og derfor mener vi, at det er et udtryk for den største grad af demokrati.
Det forholder sig nemlig sådan, at den d'Hondtske metode favoriserer de største partier på bekostning af de mindre partier og lister, der stiller op til valgene.
Det betyder helt konkret, at ved brugen af den d'Hondtske metode tæller alle stemmer ikke lige meget, idet der ofte skal færre stemmer til at sikre et mandat til et stort parti, end det er tilfældet for et mindre parti.
Omvendt er det sådan, at stemmerne ved brugen af den største brøks metode faktisk tæller lige meget, og det må vel alt andet lige betragtes som det mest demokratiske; det er vel de færreste af os, der mener, at naboens stemme skal have større vægt end vores egen.
Lad mig prøve at krydre det med nogle eksempler.
Som det kan læses i bemærkningerne til beslutningsforslaget, har brugen af den d'Hondtske fordelingsmetode medført, at et parti har sikret sig absolut flertal flere steder i landet, uden at det pågældende parti havde flertal blandt vælgerne.
I 2009 var det tilfældet i bl.a. Gentofte og Varde Kommuner.
Kigger vi på det netop afholdte kommunalvalg, kan vi også se eksempler på de uretfærdigheder, der findes.
Vi har bl.a. set på Langeland Kommune, der har 15 pladser i kommunalbestyrelsen.
Havde man i stedet for brugt den største brøks metode, ville hele otte lister og partier have været repræsenteret, heriblandt Det Konservative Folkeparti – jeg er jo spændt på at høre, hvad de mener om forslaget, om lidt.
Formålet med det forslag, vi behandler i dag, er altså i videst muligt omfang at få proportionalitet mellem den måde, som vælgerne afgiver deres stemme på, og den måde, som mandanterne bliver fordelt i de enkelte kommunalbestyrelser på.
Det mener vi vil være bedst for det lokale demokrati, og det vil også gøre, at der ikke er så mange vælgergrupper, der ikke bliver repræsenteret med en stemme, sådan som tilfældet er i dag.
Så vil jeg gerne knytte et par kommentarer til nogle af de bemærkninger, der har været fra andre partier.
Jeg vil gerne gentage min ros til den radikale ordfører for den hudløst ærlige tilgang til diskussionen.
Jeg synes, det er fair, at ministeren indgår i kollektivet – det må det siges at ministeren gør – mens ordføreren repræsenterer partiet og forklarer, hvordan tingene hænger sammen partipolitisk.
Jeg var her under debatten lige inde at se på en side, der i øvrigt viste – jeg ved godt, at det ikke har noget med lokalpolitik at gøre – at hvis man ved indgåelsen af valgforbund ved europaparlamentsvalget stadig havde anvendt den største brøks metode i stedet for den d'Hondtske metode, var der 1 mandat, der havde flyttet sig.
Det ville i det tilfælde så i øvrigt have flyttet sig fra Venstre til Det Radikale Venstre.
Ja, det er bare for at sige, at det jo faktisk betyder noget, om omkring 4 pct. af vælgerne skulle repræsenteres ved det valg eller ej.
Det skulle de så ikke, for det har man åbenbart valgt sådan.
Med hensyn til SF synes jeg, det er en lidt anden og lidt mere trist sag at følge, og her mener jeg ikke fru Pernille Vigsø Bagge personligt, som jeg sætter stor pris på, og som jo fik et utrolig flot valg i Vesthimmerlands Kommune her for ganske kort tid siden.
Og det er måske det, at det gik så godt i to kommuner, hvoraf denne var den ene, der er steget lidt til hovedet, sådan at man ikke længere kan se, hvordan det er at være et lille parti, når nu man er blevet så store deroppe.
I hvert fald synes jeg, det var et nærstudie i, hvad jeg egentlig troede at socialministeren havde vundet formandsvalget i SF på, nemlig at man i regeringen skulle være mere ærlige om, hvornår man vandt, og hvornår man tabte.
Og jeg synes, det er ærgerligt, at man i den her sag fortsætter den modsatte stil, nemlig med ligesom at skjule, at man i virkeligheden har tabt til Socialdemokraterne.
For seerne derude, vælgerne derude, borgerne derude, kan jo godt gennemskue, at SF og De Radikale synes, at det her er et brandgodt forslag, men at de ikke må stemme for for Socialdemokraterne.
Så sådan er det.
Jeg håber, at SF og De Radikale er klar, når der forhåbentlig er kommet en borgerlig regering, og så kan vi jo prøve at ændre det igen.
Uden at jeg skal gennemføre en chikanøs gennemgang af partiernes skiftende standpunkter, når de sidder i regering og senere ikke sidder i regering og så kommer i regering osv., så vil jeg sige, at det tror jeg bestemt ikke er en utænkelig situation.
Jeg tror, at hvis man spurgte den nuværende statsminister eller tidligere statsministre, om de i deres inderste væsen mente, at alt det, der var blevet gennemført, mens de var ministre, var fuldstændig, som de havde forestillet sig at politikken skulle være, så tror jeg ikke, at nogen af dem ærligt ville kunne svare ja.
Derfor vil det jo foregå på den måde en gang imellem, at partier uden for regeringen kan presse et statsministerparti til at gøre noget andet,
og jeg bliver da også lidt bekymret, hvis der heri ligger, at man ikke engang som regeringsparti kan presse et statsministerparti til bare en gang imellem at gøre noget andet, for hvorfor er det så, at man sidder der?
Det er da et spørgsmål, der så må melde sig.
Og så vil jeg sige, at vi vel ikke havde haft så stor en regeringsrokade i den her uge, hvis ikke det var sådan, at spændende alliancer på tværs af blokkene kunne forenes en gang imellem.