Vivi Kier (KF), 2011-02-24:
Jeg ved godt, at det har været en lang dag, og at vi alle sammen er ved at være trætte.
Nogle af os er også sultne, men når jeg bad om at få ordet i anden omgang, var det lidt, fordi der i forbindelse med nogle punkter – og jeg havde opbrugt min spørgetid og min spørgeret – faktisk var nogle ting, som jeg syntes man var nødt til lige at sætte på plads.
Senest må jeg jo så sige, at i hvert fald hr. Ole Sohn har været ude at sige og anerkende, at den offentlige sektor er rekordstor.
Der er nogle i Socialistisk Folkeparti, som godt ved, at vi har den største offentlige sektor.
Det kan jo ikke ligne besparelser.
Men lad det ligge, for jeg synes faktisk, at det tema, vi havde på i dag, var rigtig, rigtig vigtigt, nemlig balance mellem arbejdsliv og familieliv.
Mange af spørgsmålene og mange af kommentarerne kom til at handle om noget, som overhovedet ikke havde den fjerneste indflydelse på balancen mellem arbejdsliv og familieliv.
Jeg fik bare ekstremt meget behov for at sige, at det forslag til vedtagelse, vi ser her, og det, man liner op i teksten, kun bekræfter mig i, at socialisterne altså mener, at de er bedre til at bestemme, hvordan familierne skal leve, altså frem for at familierne selv kan vælge.
Man vil gerne begrænse familiernes ret til selv at vælge, og det synes jeg simpelt hen er så deprimerende.
Jeg er nødt til at sige, at det kan jeg som borgerlig politiker aldrig nogen sinde stå inde for.
Når man så kigger på, hvad det er, de mener, der kunne gøres, for at vi fik en bedre balance mellem arbejdsliv og familieliv, så hverken græder eller griner jeg, men jeg er nødt til at slutte med det, jeg startede mine spørgsmål med at sige: Hvem skal nu betale? Jamen det har vi jo hørt.
Man mener, at den gode LO-arbejderfamilie, der går ud og arbejder hårdt og inderligt og passer sit og sine, skal brandskattes ligesom alle mulige andre, og så tror man, at der er så mange millionærer i det her land, at man der kan hente milliarder af kroner ind.
Så det bliver brandskatning, og det bliver afgifter, som man kendte det for 10 år siden, hvor man aldrig vidste, hvad man havde at gøre med, fordi der er nogle partier herinde på Christiansborg, der mener, at de er langt bedre til at bestemme, hvordan familier skal leve, og man skal nok beslutte, hvem der skal holde barselorlov, og hvem der skal gøre hvad hvornår.
Jeg synes, det er dybt, dybt tragisk og trist, og det kan undre mig inderligt, at Det Radikale Venstre, som plejer at være økonomisk ansvarlige, kan gå med på en forslagstekst, som også jeg bare kan se løber op i milliarder af kroner.
Nogle mennesker kan klare rigtig mange belastninger uden overhovedet at blive stresset.
Andre mennesker skal ikke have så store belastninger og får stress.
Stress er et symptom, som kroppen skal reagere på.
Det er ligesom, når man arbejder for meget og pludselig hele tiden bliver forkølet og får influenza eller andet.
Man skal altid reagere på det, ens krop siger.
Man kan ikke sidde og sige: Stress er sådan og sådan.
Og så putter man det ind i den boks.
Det er jo op til den enkelte arbejdsgiver og den enkelte ansatte at sige: Det her kører skævt for mig.
Og heldigvis oplever jeg, at vi faktisk har rigtig mange ansvarlige arbejdsgivere, som godt vil være med til kigge på det og spørge: Jamen hvad kan vi gøre, kan vi ændre på nogle arbejdsrutiner, kunne vi gøre noget på en anden måde?
Så stress kan man ikke sådan bare tage som noget overordnet.
Stress, ja, men hvordan reagerer den enkelte?