Frank Aaen (EL), 2012-05-25:
Jeg vil starte med den debat, jeg havde før med Det Radikale Venstres ordfører, fru Marianne Jelved, som jo alligevel kastede lidt lys over, hvordan man tænker sig at et øget arbejdsudbud skulle skaffe flere arbejdspladser, nemlig ved, at jo flere der søger et arbejde, jo mere pres bliver der på lønningerne.
Jeg tror sådan set, det er rigtigt, at det er den måde, der regnes på.
Jeg er bare ikke enig i, at det er hverken en klog eller en farbar vej at tro, at vi via pres på lønningerne vil være i stand til at skabe fuld beskæftigelse i Danmark.
Der tror jeg altså, at det er nogle helt andre ting, vi skal have fat i.
Jeg vil også sige, at det stadig væk er vores opfattelse, at sammenhængen mellem arbejdsudbuddet og beskæftigelsen hovedsagelig er modsat af det, man siger, altså det med, at jo flere der søger, jo flere arbejdspladser bliver der.
Dermed var der behov for øget arbejdskraft.
Der er altså den modsatte sammenhæng efter vores opfattelse, det andet er mere en økonomisk konstruktion, men nok om det.
Jeg vil sige, at man i øvrigt også generelt kan blive lidt forstemt over, hvor meget debatten om mangelen på arbejdskraft fylder i vores Folketing og i den økonomiske debat i almindelighed.
Det er en kunstig problemstilling, og har den nogen sinde haft et fundament, er det nogle statistikker fra Danmarks Statistik, der ligger mange år tilbage.
Men tingene har forandret sig, virkeligheden ser anderledes ud.
Det har bare ikke gjort indtryk på folk i den politiske debat.
Så må jeg sige om det, vi har en forespørgsel om i dag, og som jo går ud på, at Liberal Alliance synes, at den offentlige sektor skal være mindre, og at det er vejen til lykke, at det er vi, som andre har sagt det heroppe fra talerstolen, uenige i, men vi er også uenige med regeringen.
For selv om man har kunnet kunne lave et fælles forslag til vedtagelse i dag, som vi støtter – der står sådan set kun noget, der er rigtigt – er vi uenige i, at man skal have en økonomisk udvikling i Danmark, hvor den private sektor vokser med 2,25 pct., mens den offentlige sektor kun må vokse med 0,6-0,8 pct., eller hvordan det nu ligger i regeringens udspil.
For det betyder jo, at den offentlige sektor sakker bagud i forhold til den samlede økonomi, og hvis man gør det i mange år, betyder det altså, at Danmark er blevet rigere – som vi er i dag, og det er i orden – men plejehjem og skoler ser ud som i 1960'erne.
Det tror jeg ikke der er nogen der synes de skal.
Men det bliver jo virkeligheden, hvis man lader den private økonomi vokse væsentligt mere end den fælles velfærd, for så bliver den fælles velfærd relativt ringere end resten af økonomien.
Det er vi lodret imod.
Vi synes, at der skal være en parallel udvikling.
Der vil jeg så i øvrigt også lige tilføje, at den måde, man har prøvet at banke prisbevidsthed ind i danskerne på ved at sige, at det var nødvendigt at skære ned og gennemføre alle mulige mærkelige reformer – det er da alt for pænt et ord om det, man er i gang med – baserer sig på nogle EU-henstillinger.
Hele tiden har vi hørt, at det er EU, der siger det, og det er ikke til debat, for EU har sagt, at vi skal gøre sådan og sådan.
Det er jo helt grundløst overhovedet at give en såkaldt henstilling, og i hvert fald kan man se bagud, at den ikke har haft nogen berettigelse.
Og vi kan læse i Økonomisk Redegørelse – måske har alle ikke lige nået at læse den her til morgen, hvor den blev offentliggjort, det skete her for halvanden time siden – at der står, at den henstilling, EU kom med, allerede er på plads.
Danmark har med de prognoser, der ligger frem til 2013, opfyldt EU's henstilling.
Så jeg vil som afslutning bare spørge: Kan vi så ikke blive fri for, at man yderligere bruger EU's henstillinger som argument for økonomiske reformer, som forringer vilkårene for almindelige mennesker?