Sophie Hæstorp Andersen (S), 2010-02-09:
Lighed i sundhed er helt centralt for vores danske velfærdsmodel.
Derfor har det førsteprioritet for Socialdemokraterne, at vi sikrer alle borgere lige adgang til behandling i et offentligt sundhedsvæsen af høj kvalitet og også lige adgang til forebyggelse.
Desværre kan vi konstatere, at der er stigende ulighed i danskernes sundhedstilstand og deres adgang til sundhedsydelser.
Det er veldokumenteret, at social ulighed i sundhed starter før fødslen.
Det afspejles i en højere forekomst af tidlig fødsel og lav fødselsvægt.
Børn fra familier med svag social baggrund vokser ikke så hurtigt og bliver ofte hurtigere overvægtige.
Som unge og voksne viser den sociale ulighed sig i en højere forekomst af sygdomme, ringere selvvurderet helbred, lav trivsel og højere forbrug af lægemidler.
Der er en højere forekomst af rygning, fysisk inaktivitet og lavt forbrug af frugt og grønt end hos andre danskere, og der er en tendens til, at risikofaktorerne ophobes, særlig hos personer, der er storrygere, har et stort alkoholforbrug, kort uddannelse eller på andre måder er svagt socialt stillet.
Alligevel reagerer vi ikke godt nok på den her viden.
Der er alt for stort fokus på individets ansvar med hensyn til sund mad og andre gode råd, og der er manglende fokus på andre faktorer, såsom hvilken betydning det har, at børn vokser op i et samfund, der prioriterer erhvervspolitik højere end folkesundhed, hvor udvikling af boglige kompetencer i folkeskolen prioriteres højere end udvikling af elevernes sundhed, og hvor man accepterer, at en meget stor restgruppe af unge ikke får en uddannelse og derfor havner i en lavere socialgruppe, end de behøvede.
Vi bruger med andre ord ikke i dag vores viden til at indføre incitamenter til at vælge et sundere liv, til at lovgive eller yde bevillinger.
Arbejderbevægelsens Erhvervsråd pegede i december 2009 på, at der er sket en stor stigning af børnefamilier, som er ramt af langvarig fattigdom.
Næsten 11.000 børn lever nu i familier, som er ramt af længerevarende fattigdom, hvilket svarer til en stigning på 65 pct. på bare 5 år.
Samlet er der over 40.000 personer, der lever i længerevarende fattigdom, når familier med studerende ikke medregnes.
Rådet for Socialt Udsatte offentliggjorde også i februar 2009 rapporten »Dårligt liv – dårligt helbred«, og denne undersøgelse konkluderer bl.a., at der er behov for forbedring af de socialt udsattes møde med sundhedsvæsenet, idet mange udsatte nærer en helt grundlæggende mistillid til sundhedsvæsenet på grund af tidligere dårlige erfaringer, hvilket betyder, at de slet ikke eller meget sjældent selv tager kontakt til en læge eller til en skadestue, hvis der er problemer.
Hvis man selv har været ude at køre med ambulancetjenester, ved man, at det heller ikke altid er særlig rart for dem at blive sat af på en skadestue, for ofte er det jo løftede pegefingre og spørgsmål som: Hvordan kan det være, at du ikke bare har taget en guldbajer for at sikre dig imod det delirium, du nu har?
Rigtig mange ældre har dårlig tandsundhed, og også mange udsatte mennesker har et udækket behov, fordi de falder uden for de eksisterende regler for tandpleje og samtidig ikke selv er i stand til at betale for almindelig tandpleje.
Lægeforeningen har selv været ude at sige, at de godt er klar over, at de kommer til at behandle folk forskelligt, afhængigt af deres uddannelsesbaggrund.
Risikoen er, at vi i dag er ved at udvikle et behandlingsgab mellem på den ene side mere og mere kritiske brugere, der spørger ind til deres behandling og er eksperter på deres egen sygdom og på den anden side et system, der bliver stadig mere specialiseret, hvor nogle patienter mister overblikket, især hvis de er lavtuddannede og har dårlige kompetencer.
Fordelene ved frit valg og større grad af medindflydelse på behandling, inddragelse og ansvar for egen sundhed giver kun de ressourcestærke flere valgmuligheder og bedre kvalitet, ikke de lavest uddannede og de udsatte.
I regeringsgrundlaget »Mulighedernes samfund« fra 2007 blev vi lovet et sundhedsvæsen i verdensklasse, og at regeringen ville forpligte sig til at komme med en national handleplan for forebyggelse, der skulle rumme klare mål.
Den nationale handleplan fik vi så at se her i oktober 2009, efter at Forebyggelseskommissionen havde arbejdet og fremlagt deres resultater i april.
Desværre bygger den nationale handleplan primært på nogle fraser om det personlige ansvar og tager alene fat i de allersvageste grupper, men desværre med de allersvageste virkemidler.
Der er ingen solid finansiering af planen, som mest af alt hviler på midler fra satspuljen.
Man kan altså få nye hospitaler for 25 mia. kr., men forebyggelsen kan få nul kroner ud over satspuljemidlerne.
Tak for ordet.