Frank Aaen (EL), 2011-03-03:
Det er jo i al væsentlighed en debat, hvor der er meget bred enighed i Folketinget.
Derfor vil jeg godt prøve at trække den op på et måske andet niveau, forstået på den måde at jeg anser det for at være en meget vigtig diskussion, vi har i øjeblikket, om de principielt to forskellige linjer, der er i international politik.
Der er den linje, der tegnes af krig og magtanvendelse, som i Irak og Afghanistan, og så er der den linje, som bygger på samarbejde og forhandlinger, som det sker i FN, og som det f.eks. sker i OSCE.
Da min holdning til krigen er velkendt, er det derfor for mig helt naturligt at fremhæve OSCE, som et meget vigtigt forum for samarbejde, hvor næsten alle lande i regionen deltager, i modsætning til NATO, der er en forældet koldkrigsorganisation, der bygger på militærmagt i stedet for samarbejde, som spiller en negativ rolle for fred og afspænding ved at udvide sit område og ved at oprette et missilskjold, som udløser ny oprustning og spænding i forholdet til Rusland.
Det er det principielt vigtige, vi finder i OSCE-samarbejdet.
Vi synes også, det er vigtigt, fordi der er en opbygning, som ikke alle internationale organisationer har, nemlig en opbygning, der går på to ben: et regeringsbåret samarbejde, som selvklart er det mest forpligtende, men også er der, hvor det er sværest at komme igennem med tingene, og et parlamentarisk samarbejde, hvor det er parlamentarikere fra de enkelte medlemslande, der deltager, og hvor de erfaringer, som vi har fra det arbejde, viser, at parlamentarikerne kan opnå enighed om ting, som regeringerne aldrig kan opnå enighed om, og hvor parlamentarikerne også har mulighed for at udveksle erfaringer og diskutere med hinanden, hvilket jo selvsagt er mere begrænset på regeringsniveau, hvor det, om jeg så må sige, er regeringerne, der har monopolet på samarbejdet.
Så også på den måde er OSCE et demokrati i sig selv, som er vigtigt i det internationale samarbejde.
Andre har nævnt den centrale rolle, som OSCE har for udbredelse og overvågning af menneskerettigheder og for at styrke de demokratiske processer med bl.a. valgobservationer, og hvordan man der kan arbejde for at afvise undertrykkelse af oppositionen i et land, og som i det hele taget bredt står for samarbejde og forhandling.
Det er også samarbejde om nogle af de allervigtigste spørgsmål, vi har, og ikke bare i forhold til fred og afspænding, nemlig samarbejde mellem landene og samarbejde om vigtige ting f.eks. inden for miljø og klima.
For at vende tilbage til forskellen mellem de to linjer i international politik kan vi måske også lige trække en linje til det, der sker i Mellemøsten, for det illustrerer jo meget godt forskellen.
Vi havde krigen i Irak og har krigen i Afghanistan, hvor krigen i Irak godt nok førte til en diktators fald, men samtidig betød, at flere hundredtusinde døde, og som har efterladt et land, hvor religiøse og etniske spændinger fuldstændig er ved at ødelægge det, og hvor vi har en krig i Afghanistan, som er en fiasko, og så har vi altså en udvikling i de arabiske lande, hvor det er demokratier, der udvikler sig nedefra, og hvor det er et folkeligt demokrati, der presser diktatorerne til side.
Vi ved selvfølgelig endnu ikke helt, hvor stor succes de får.
Det må tiden vise, men det viser i hvert fald en helt anden vej til at komme af med diktatur og presse demokratiet frem.
Når jeg snakker om det, er det for at understrege det for mig vigtige i at tage stilling til, hvad det er for en form for udenrigspolitik, man ønsker at føre i et land som Danmark.
Om det skal være den, der baserer sig på krig og magtanvendelse, eller om det skal være en, der mere baserer sig på forhandling, på internationalt samarbejde, på samtale og dialog for at se, om man kan nå til enighed om tingene.
Og det er jo det, der kendetegner ikke bare OSCE, men også FN.
Vi kan også nævne Nordisk Råd og Europarådet.
Jeg synes, det er vigtigt at tage stilling til, om det er den type samarbejde, man ønsker, eller om det er den mere konfrontative vej, man ønsker at fortsætte ad.
Det er sigende, at OSCE får så massiv opbakning fra alle partier i Folketinget.
Jeg vil også gerne tilslutte mig, og nu skal udenrigsministeren ikke blive bange, rosen over redegørelsen, som jeg synes er både relativt kort og præcis, og som giver et godt udgangspunkt for det videre samarbejde.
Og nu skal hr. Michael Aastrup Jensen, Venstres ordfører, heller ikke blive nervøs – nu er han her vist heller ikke mere, og det er der jo ikke noget at gøre ved – men jeg vil fuldstændig tilslutte mig hans ros til hr. Jens Christian Lund og fru Pia Christmas-Møller for det arbejde, de gør i OSCE's parlamentariske forsamling.
Jeg må selv sige, at jeg i de sidste par år har svigtet lidt.
Det er jeg ked af, men tiden har ikke kunnet række til det hele.
Men jeg er glad for, at der så er nogle andre her fra Folketinget, der har gjort en meget stor indsats.