John Dyrby Paulsen (S), 2011-03-23:
Det har været sådan en offentlig hemmelighed i international politik, at det sådan set ikke gjorde noget, at vi som vestlige lande støttede nogle af de ledere i Mellemøsten og Nordafrika, man kunne betegne som banditter, blot det var vores banditter.
Så var det sådan set o.k., og så levede vi med situationen.
Jeg synes, at den seneste udvikling i Mellemøsten og nogle nordafrikanske lande i virkeligheden fører til, at vi begynder at revurdere den holdning – for en bandit er en bandit, uanset om han så er hjælpsom mod Vesten eller ikke hjælpsom mod Vesten – og det synes jeg er en positiv udvikling.
Det synes jeg er blevet klart bare under den seneste udvikling i Mellemøsten og Nordafrika.
Det er jo sådan, at hvis vi mener noget med demokrati som den bedste styreform, så må vi også støtte demokrati, selv om vi ikke er sikre på, at det er nogen, vi nødvendigvis holder enormt meget af, der kommer til magten i et demokrati.
Det, der selvfølgelig bare må være bærende, er, at demokrati bliver den vedvarende styreform i de her lande.
Det er ikke sådan, at vi bare kan forvente, at vi kan indføre demokrati i lande, der har været styret af banditter, fra den ene dag til den anden.
Vi skal huske vores egen demokratiske historie; det tager lang tid, og vi er nødt til at starte i det små.
Det, vi har set, og det, der er glædeligt, er jo, at befolkningen i nogle lande – Egypten, Tunesien, nu også Libyen – gør oprør mod den diktator, der har hersket i landet igennem mange år.
Det er naturligvis glædeligt, men det er heller ikke uden fare for den her befolkning i de lande.
Derfor kan det nogle gange være sådan lidt frustrerende at se på, at vi støtter de oprørsbevægelser, når de har fået fat.
Når nogle har haft mod til at gøre oprør i sådanne lande, er vi nogle gange for sene til at støtte de her oprørere, og jeg synes, det seneste eksempel med Libyen er et meget godt eksempel.
Det giver sig selv, at når der er et FN-mandat for et flyveforbud, så skal vi ind og være med til at oprette det.
Men jeg synes, at debatten, også i Danmark, ikke har gjort det klart, at det også har givet sig selv, at Danmark skal arbejde for et sådant flyveforbud, før det er vedtaget i FN.
Og med arbejde for det mener jeg naturligvis ikke, at vi skal sende danske F16-fly på vingerne, men at presse på for at få et sådant flyveforbud.
Den vilje synes jeg det har skortet på hos den danske regering i tilfældet Libyen.
Jeg medgiver, at da vi så fik det på plads efterfølgende, reagerede Danmark hurtigt – den ros skal også være givet.
Men det handler jo i virkeligheden om at yde støtten og vise solidariteten til nogle af de her folkelige bevægelser, før de rigtig får slået rod.
Det handler om i det små og på langt sigt at prikke til de små ting, der kan være med til at give grund for sådanne folkelige bevægelser i de her lande.
Hvis man skal være lidt polemisk, kunne man måske sige, at Twitter og Facebook gør mere for udviklingen af demokrati end diverse initiativer, der bliver taget i Danmark, EU eller FN.
Det giver sig selv, at det er bedre at forebygge end at bombe, og det må være indsatsen også fra Danmarks hånd: at tage fat om de muligheder, der er, og bidrage aktivt til dem, hjælpe de her folkelige bevægelser og støtte civilbefolkningen i de her lande.