Astrid Krag (S), 2012-12-05:
Tak for spørgsmålet.
Det fælles medicinkort indeholder jo som bekendt oplysninger om hver enkelt borgers medicinering.
Det, som spørgeren spørger ind til, er så helt grundlæggende, hvem der har ansvaret for de oplysninger, der er i det fælles medicinkort.
Der kan man sige, at ansvaret er delt i to.
Det vil jo typisk være borgerens egen praktiserende læge eller en læge på et sygehus, der skal sørge for det.
Den anden ansvarshaver, kan man sige, er Statens Serum Institut, som er dataansvarlig for oplysningerne i det fælles medicinkort
Det betyder, at hvis Seruminstituttet får kendskab til fejl i systemet, som giver mistanke om forringet datakvalitet, skal man følge op fra Statens Serum Instituts side.
I forlængelse af en sådan opfølgning fra Statens Serum Institut kan Sundhedsstyrelsens tilsyn blive relevant i forhold til lægers forpligtelse til at foretage ændringer efter Seruminstituttets anvisninger.
Endelig kan man sige, at der er en kvalitetssikring i, at borgeren har mulighed for at få adgang til sine oplysninger i det fælles medicinkort via www.sundhed.dk.
Hvis borgeren finder, at oplysningerne ikke er korrekte, eller i øvrigt er i tvivl om sin medicinering – det er jo godt også selv at følge med i og være optaget af det – kan borgeren via logoplysninger på sundhed.dk se, hvilken læge der har foretaget den konkrete ordination af eller ændring i medicin, og herefter tage kontakt til den pågældende læge eller kontakte sin egen læge og tage spørgsmålet om den konkrete medicinering op.
Det er jo en rigtig, rigtig vigtig problemstilling, spørgeren har fat i, altså det her med patienter, der får mange forskellige typer medicin, og at medicinen kan spille sammen, og hvor man kan være tvivl, om det nu til hver en tid så også er den rigtige medicin, den rigtige patient spiser på det rigtige tidspunkt.
Den bekymring for det er jo, kan man sige, en af de ting, der har ført til, at vi skal have et fælles medicinkort, for det må ikke være sådan, at når man kommer på hospitalet, kan lægen dér være i tvivl om eller ikke vidende om, hvad det egentlig er for noget medicin, den her borger skal tage og har derhjemme og der er udskrevet.
Tilsvarende bør det være sådan, når man kommer til sin egen læge, hvis man, siden man var der sidst, har været indlagt og fået noget medicin ordineret, at der er et samlet overblik.
Så det, spørgeren bringer frem, og den sag, spørgeren bringer frem, som jo er meget tragisk at høre, hvor der ikke er et overblik, er lige præcis det, som det fælles medicinkort skal sikre imod.
Og det er jo til hver en tid, når en læge udskriver medicin til en borger, lægens ansvar at sørge for, at den medicin er nødvendig, og at den medicin ikke er til skade eller til fare for patienten.
Det kan den jo være, hvis man tager noget andet medicin, og der er et sammenspil der.
Jeg tror sådan set, og det er jo ikke kun mig, der tror jeg det, at det fælles medicinkort kan være en vigtig del af løsningen og være et vigtigt skridt hen imod, at vi ikke har den slags situationer, som spørgeren henviser til fra sin Facebook.
Spørgeren giver jo sådan set selv svaret meget klart.
Et fælles medicinkort skal lige præcis være et redskab, så en læge, der skal overveje udskrivning af medicin, til enhver tid kan have et samlet overblik og lige præcis ikke har brug for at få fat på den praktiserende læge, gå igennem sygehistorien og se, hvilke kollegaer der har været inde over, fordi det fælles medicinkort giver et aktuelt billede af, hvilken medicin den pågældende patient får.
Jeg synes, at noget af det, der er de praktiserende lægers opgave, inden de udskriver medicin til deres patienter, er at overveje, om der er noget medicin, man skal trappes ud af, om der er noget medicin, der ikke længere er nødvendig.
Det er også en vigtig del af en praktiserende læges arbejde at overveje det.
Her vil det fælles medicinkort også være til stor hjælp. Så jeg vil sige, at det ikke er nogen hemmelighed, at det fælles medicinkort er forsinket, i forhold til hvad man havde håbet på, og at vi ikke har fået det rullet ud.
Dermed har vi ikke fået gjort os tilstrækkelig med gode erfaringer med det.
Men jeg kan også notere mig, at i forbindelse med den meget triste sag, der for nylig var i Gentofte på et aflastningscenter med en ældre herre, der slet ikke fik sin medicin, mener Dansk Sygeplejeråd, at havde man haft det fælles medicinkort, så ville det formentlig aldrig kunne finde sted.
Så på mange måder tror jeg, at fælles medicinkort kan løse både nogle af de problemstillinger, spørgeren har peget på i dag, og andre problemer.
Det er jo altså ikke for sjov, at folk er på medicin, eller at der er regler for, at man ikke skal overmedicinere patienter.
Jeg har sådan set
svaret adskillige gange.
Spørgeren har faktisk også selv givet svaret i sine indlæg.
Det kan være på sygehuset, det kan være den praktiserende læge.
Så siger jeg, og jeg tror, at mange praktiserende læger vil nikke genkendende til det, at en del af arbejdet som praktiserende læge og det med at komme hele vejen rundt om borgeren er at overveje, om der er noget medicin, man skal trappes ud af.
Det, det fælles medicinkort kommer til at gøre os i stand til, og som vi ikke kan i dag, og som vil være en markant forbedring, og som vil gøre, at vi får færre af den slags triste sager, som spørgeren refererer til, og som er beskrevet på hans Facebookside, er lige præcis, at med det fælles medicinkort kan man som praktiserende læge eller sygehuslæge til enhver tid have det aktuelle billede over, hvilken medicin denne borger får.
Det vil man i øvrigt også have som borger.
Man vil kunne gå ind på www.sundhed.dk og se sin samlede medicinering.
Det vil være et vigtigt redskab at have, og det vil kunne løfte kvaliteten helt vildt.
Jeg vil sige, at den her diskussion med, hvordan den praktiserende læge skal kunne hjælpe en borger, en patient, som har været indlagt på et psykiatrisk sygehus, og det med at få sammenhænge til at fungere, er en afgørende dagsorden for vores sundhedsvæsen.
Helt konkret har vi i denne måned udmøntet 100 mio. kr. til det, der hedder shared care, som lige præcis drejer sig om at sikre sammenhængen mellem praktiserende læger og psykiatrien, og at den praktiserende læge kan trække på specialister.
Det er klart, at praktiserende læger ikke er specialister, men de kan trække på specialister i psykiatrien.
Det er en helt anden diskussion, men den tager jeg også gerne, for det er nemlig også vigtigt, men isoleret vil det fælles medicinkort være en markant forbedring.
Et vigtigt redskab til at sikre den her sammenhæng er de obligatoriske sundhedsaftaler, som kommuner og regioner skal indgå hvert fjerde år.
Sundhedsstyrelsen har evalueret sundhedsaftalerne – resultatet kom i december 2011, det er et års tid siden – og de evalueringer viser, at aftalerne faktisk er et velegnet redskab til at sikre dialog og samarbejde mellem kommuner og regioner.
Men evalueringen viste også, at der fortsat er plads til forbedringer, bl.a. i forhold til det, spørgeren også spørger ind til, nemlig at gøre aftalerne mere forpligtende for parterne.
I øjeblikket er regeringen som bekendt i gang med at evaluere kommunalreformen fra 2007, og jeg kan sige, at vi på sundhedsområdet lige præcis fokuserer på snitfladeproblematikkerne mellem regioner og kommuner, og derfor indgår sundhedsaftalernes funktion og deres indhold, altså hvordan de virker, også som led i den evaluering af kommunalreformen, vi har gang i nu.
Det var første del af spørgsmålet.
Så går jeg til anden del, hvor spørgeren beder mig forholde mig til et projekt, der hedder Epitalet.
Jeg vil gerne starte med at understrege, at det, at vi har velfungerende it-systemer, det, at vi bruger velfærdsteknologi, generelt er et helt centralt redskab til at understøtte, at vi har sammenhængende forløb for patienterne, altså at vi har koordinerede behandlingsforløb, som kan gå på tværs af sygehuse, kommuner og praktiserende læger.
Og Epitalet, som jeg skal indrømme ikke at kende voldsomt meget til, er jo et konkret eksempel på et af de mange projekter, der foregår over hele landet, og som forsøger at binde samarbejdet om den enkelte patient tættere sammen med parterne ved at bruge ny teknologi, herunder også bruge telemedicin.
Så vidt jeg har fået at vide – og som sagt er jeg ikke ekspert i det konkrete projekt – er der tale om et relativt lille projekt, der omfatter i størrelsesordenen ti patienter eller noget, men det ved spørgeren måske mere om end jeg.
I flere af regionerne er der iværksat større projekter, som skal understøtte behandlingen af kroniske patienter, f.eks. har Region Nordjylland i samarbejde med alle kommuner i regionen og de praktiserende læger i regionen igangsat et projekt, som skal understøtte it-behandlingen af 1.500 patienter med KOL.
Det er en del af regeringens nationale handleplan for telemedicin, som vi jo aftalte sammen med både regioner og kommuner sidste sommer.
Jeg vil sige, at jeg generelt mener, at tiden nu er inde til, at vi arbejder for større satsninger, som har bred opbakning blandt alle de aktører i sundhedsvæsenet, der reelt skal løfte opgaven, altså at vi nu for alvor går fra pilotforsøg rundtomkring til at rulle ting ud i storskala, og at alle aktører er med på vognen.
Bedre it-understøttelse af tværsektorielle patientforløb er i øvrigt et af de temaer, som indgår i arbejdet med en ny digitaliseringsstrategi for sundhedsvæsenet, som vi arbejder med, og som forventes klar her til sommer.
Først har jeg bare lige en kommentar: Jamen det er da klart, at jeg til den sidste spørgerunde, vi havde gang i, om det fælles medicinkort, bare vil sige, at det jo gælder oplysninger i det fælles medicinkort.
Hvis de er uklare og ikke til at forstå, så er det jo svært som læge at forholde sig til, om det er den rette medicin, man udskriver til den rette patient på rette tidspunkt.
Det er også derfor, som jeg sagde i min indledende besvarelse, at der påhviler den konkrete læge, der ordinerer, et ansvar.
Og så har Statens Serum Institut et overordnet ansvar i forhold til at følge, om der er kvalitet i dataene.
Det er jo selvfølgelig vigtigt, at vi også overordnet har styr på det.
Som sagt forventer jeg mig meget af det fælles medicinkort.
Jeg er heller ikke blind for de udfordringer, der har været indtil nu, og vi havde sådan set håbet – og også min forgænger i den tidligere regering havde forventet det – at vi var længere fremme med det, end vi er nu.
Men det skal rulles ud, for det vil betyde en forbedring.
Så vil jeg sige, at det, spørgeren fremhæver som noget af det positive ved Epitalet, altså det her med, at der er én indgang for borgeren, er rigtigt set, for det er positivt.
Det er jo hele tankegangen bag udredningsgarantien, som regeringen har fremsat.
Ud over at man får en udredningsgaranti på 1 måned, gælder det jo også, at ansvaret er samlet ét sted.
Man har som borger den viden, at der er én indgang, og der er ét sted, ansvaret er samlet.
Det er ikke mig, der skal samle alle trådene.
Så den tankegang genkender jeg som helt fornuftig, og den er sådan set afspejlet i den udredningsgaranti, den diagnosegaranti, som den vel populært er kendt som, som regeringen har givet til danske patienter, der har behov for udredning på sygehuse.
Så er det klart, at jeg er fuldstændig enig med spørgeren i, at de praktiserende læger er en helt central del af vores sundhedsvæsen, og de er jo så også en del af regionernes sundhedstilbud til borgerne.
Det er klart, at de spiller en rolle i den trekant, der skal fungere; de er et ben i den trekant, der skal fungere omkring borgerne, altså sygehuse, den kommunale sundhedsindsats og de praktiserende læger.
For at tage det sidste først tror jeg altså ikke, der er nogen tvivl om, at sundhedsaftalerne kan og skal udvikle sig som redskab og ikke alene blive klarere, men også mere forpligtende.
Jeg er ikke helt sikker på – nu spørger jeg lige tilbage igen, vi har jo en runde mere – om spørgeren appellerer til, at de praktiserende læger ligesom skal være aftalepart eller hvad.
For man må sige, at når kommuner og regioner laver sundhedsaftalerne, så handler det om samarbejdet i det hele taget, og her spiller de praktiserende læger jo en vigtig rolle.
De er indgangen til sundhedsvæsenet, de er dem, der oftest ser patienterne, og det er vigtigt, at samarbejdet fungerer.
Det gælder ikke alene det patientrettede arbejde, men jo i virkeligheden også meget det forebyggende arbejde med tidlig opsporing osv.
Der har de praktiserende læger en nøglerolle.
Så vil jeg bare lige hurtigt svare på, hvem der har ansvaret i forhold til udredningsretten.
Når egen læge ligesom giver fortabt og ikke kan udrede en patient og henviser til et diagnostisk center, et sygehus, eller hvor der nu skal henvises til, så er det jo de enkelte regioner, der bestemmer, om de vil organisere sig sådan, at der er diagnostiske centre, eller hvad der nu er.
Det skal i hvert fald bare være helt klart, hvor de praktiserende læger henviser til, for så er det dér, ansvaret er samlet.
Der er ikke nogen tvivl om, at det er helt afgørende at sikre en bedre sammenhæng og sikre, at alle parter er forpligtede på at have patienten i centrum og arbejde på tværs og ikke lade sig låse sig fast hverken i sektorer eller roller.
Så spørgsmålet er jo, hvilke roller de forskellige så skal spille.
Vi gennemgår jo en udvikling i vores sundhedsvæsen nu, hvor vi ser en høj grad af specialisering – vi bygger nye supersygehuse – men det skal så også modsvares af, at der skal tages stilling til, hvilke behandlinger der skal foregå nært, og hvor det skal løftes.
Men i virkeligheden tror jeg også, der er en bevægelse hen imod at finde ud af, hvor meget af det højt specialiserede vi faktisk kan udføre gennem telemedicin hjemme hos borgeren.
Så jeg tror, vores sundhedsvæsen står over for en meget, meget stor omstilling.
Jeg kommer faktisk lige fra en sundhedscamp arrangeret af Danske Regioner og KL, hvor alle de direktører, vi taler om nu, og flere til, Lægeforeningen, sygeplejerskerne, alle faggrupper inden for sundhedsvæsenet, lokal-, kommunal- og regionspolitikere og borgmestre – ja, jeg var lige ved at sige toppen af poppen i det danske sundhedsvæsen – sidder og har 24 timer sammen med det ene mål for øje ud fra forskellige patientcases at finde ud af, hvordan vi kan få det her samarbejde rundt om patienten til at fungere, og det skal fungere.
Det giver jo et fingerpeg om, at det er noget, alle i sundhedsvæsenet er optaget af.
Noget vil måske kræve nogle greb fra min side – det vil vi se, når regeringen lægger en ny sundhedspolitik frem til foråret – men noget kan også allerede finde sted nu.
Det er jo også det, den camp er udtryk for, nemlig at de parter sætter sig ned og ser på, hvordan de kan arbejde sammen på tværs og med patienten i centrum, om det så er den ældre komplekse patient eller den ældre med en enkelt sygdom, om det er den psykiatriske patient med en svær sindslidelse, eller det er en psykiatrisk patient med en lettere lidelse osv.
Det er jo noget, der er i fokus alle steder, og noget af det, vi skal diskutere rigtig meget i den kommende tid.