Torsten Schack Pedersen (V), 2013-11-26:
L 79 er implementeringen af den politiske aftale om at hæve kulbrintebeskatningen for kulbrintelicenser i den danske Nordsøen tildel før 1. januar 2004, som regeringen indgik den 17. september med Enhedslisten og Dansk Folkeparti.
Man kan sige, at gennemførelsen af dette forslag er endnu et løftebrud fra regeringen og ikke et løftebrud, hvor regeringen kan dække sig ind over, at det skyldes den parlamentariske situation, økonomien eller det, at man bare er blevet klogere.
Nej, det er et løftebrud, som regeringen nærmest slog sin egen rekord i at gøre så hurtigt som muligt, efter løfterne var givet, for statsministeren stod i september sidste år på DI's topmøde og sagde, at regeringen ikke havde planer om nye generelle forhøjelser af afgifter og erhvervsskatter og indkomstskatter, og da regeringen tidligere i år præsenterede sit udspil til en vækstpakke, lød det igen fra statsministeren, at regeringen ikke ville pålægge erhvervslivet nye generelle forhøjelser af skatter og afgifter.
Det løfte holdt så i 72 timer.
Der gik 72 timer, så kom regeringen med det udspil, som er baggrunden for det forslag, vi nu står med, som skal opkræve 28,5 mia. kr. ekstra i skat.
Jeg tror såmænd også, at der er enkelte socialdemokrater, der ikke var begejstrede, da regeringen præsenterede sit vækstudspil.
Derfor hev man de onde olieselskaber op på bordet.
Det er en timemodel på togområdet, som jo i øvrigt er en ambition, der er født under den tidligere regering, og som vi deler i Venstre, men vi forstår bare ikke, hvorfor finansieringen ikke kunne findes på anden vis.
Men det var udelukket; det skulle være via aktiviteterne i Nordsøen.
I Venstre synes vi ikke, at vi skal øge skatten på danske arbejdspladser, ej heller hvis de ligger i Nordsøen.
Regeringen påstår, at der bare sker en harmonisering af skattereglerne i forhold til den aftale, der i 2003 blev indgået mellem staten og en række andre olieselskaber, men der var tale om en forhandling, og der blev skabt sikkerhed for rammevilkårene mange år frem.
Aftalen sikrede, at den danske stat fik en større andel af olieindtægterne end tidligere, mod at der var klarhed over reglerne i længere tid; koncessionerne blev forlænget.
Lad mig i den sammenhæng lige slå en central ting fast: Aftalen fra 2003 var rigtig god for den danske stat.
Det var ikke en ros, vi blev præsenteret for af den daværende opposition, men det lader nu faktisk til, at regeringen anerkender, at den ikke var så tosset endda.
Og det er da trods alt glædeligt, at vi får den indrømmelse i dag, for tidligere har påstanden jo været, at hvis bare den tidligere regering havde fulgt en anbefaling fra kulbrinteudvalget fra 2000, ville der være kommet langt mere end 100 mia. kr. ekstra i statskassen.
Men hvis forslaget fra år 2000 var så genialt, kan man jo undre sig over, hvorfor det ikke er det, regeringen vil gennemføre.
Men det er jo af den simple grund, at det forslag fra 2000 ville betyde, at investeringerne ville falde, der ville blive hevet mindre olie op af Nordsøen, og at staten ville få færre penge i kassen.
Vi kan bare se til Storbritannien for at se, hvad konsekvensen af skærpede beskatningsregler kan være: investeringerne faldt, statens provenu faldt, og for at få gang i aktiviteterne måtte man sænke skatten til et lavere niveau, end inden man hævede den.
Kigger man på forudsætningerne for regeringens provenubetragtninger for dette forslag, må man også sige, at det er temmelig optimistisk.
Ifølge Det Internationale Energiagentur vil olieprisen de kommende år falde, men ifølge regeringen vil den stige med 22 pct.
Klogeligt nok tør regeringen ikke give garanti for provenuet, men regeringen bruger meget gerne pengene.
Regeringens forsigtighedsprincip må åbenbart allerede være gået på juleferie.
Høringssvarene er meget kritiske over for forslaget.
Det er især den del, der drejer sig om reel lovgivning med tilbagevirkende kraft.
Juridisk, formelt er forslaget sikkert inden for rammen, men i virkeligheden er det noget helt andet.
Klimaministeren udtalte ved fremlæggelse af planen: Vi har lagt utrolig stor vægt på, at vi gennemfører overgangsregler, der gør, at alle de investeringer, som er blevet sat i gang på de gamle regler, beskatter vi efter de gamle regler, og så ruller man stille og roligt over på de nye.
Men læser man høringssvarene, kan man se, at bl.a. Advokatrådet kritiserer lige præcis dette forhold meget kraftigt, for der er truffet beslutninger om investeringer, og der er indgået kontrakter og forpligtelser, som først føres ud i livet efter den 1. januar 2014.
Så de facto bliver der lovgivet med tilbagevirkende kraft.
Lad os bare kigge til Norge; der sikrede man andre overgangsregler, netop for at undgå det.
Det synes vi i Venstre er ubegribeligt, for det svækker tiltroen til Danmark som investeringsland, når regeringen kommer med meget klare udsagn om, at skatten ikke skal stige for så bagefter at hæve den, og det svækker lysten til at investere i Danmark, når allerede planlagte investeringer nu skal beskattes efter nye regler.
I Venstre har vi et stærkt fokus på at sikre arbejdspladser, på at gøre det attraktivt at drive virksomhed og skabe arbejdspladser i Danmark.
Regeringen vil gerne bryste sig af at gøre det samme, men ord og handling følges ikke ad.
Dette forslag gambler med danske arbejdspladser.
Det kan vi ikke støtte fra Venstres side, for vi har brug for flere og ikke færre arbejdspladser i Danmark.
Det her lovforslag risikerer at koste arbejdspladser, og derfor kan vi fra Venstres side ikke støtte forslaget.