Lars Løkke Rasmussen (V), 2010-06-02:
Tak for ordet.
Først og fremmest vil jeg sige tak for en god og en spændende og en levende debat her i dag.
Jeg synes, at det har været en fornøjelse at opleve det arbejdende folkestyre.
Der har været mange spændende debatter.
Man kunne så spørge: Er alle spørgsmål ikke besvaret?
Det er øjensynlig ikke tilfældet.
Jeg synes faktisk, at der var en meget spændende debat om Nordatlanten, Grønland og Færøerne.
Og jeg vil bare sige til fru Sofia Rossen og til hr. Lars-Emil Johansen, at jeg ser meget frem til, at vi i et tæt og tillidsfuldt samarbejde skal udvikle og udfolde de muligheder, som den nye hjemmestyrelovgivning har skabt.
Jeg vil også gerne give et tilsagn om, at Danmark naturligvis er at finde de steder, også i internationale fora, hvor de grønlandske interesser skal varetages.
Jeg siger også tak til hr. Høgni Hoydal for invitationen til på et tidspunkt at bygge fast bopæl på klippegrund.
Den vil jeg gemme i mit hjerte, og på et tidspunkt om rigtig mange år, hvor jeg skal beskæftige mig med noget andet end det, jeg gør i dag, vil det da fremstå som en attraktiv mulighed.
Må jeg ikke bare omkring Stjórnarskipan Føroya, altså hele spørgsmålet om en færøsk grundlov, sige, at regeringen har det synspunkt, at Færøernes position i rigsfællesskabet er et færøsk anliggende.
Hvis man på Færøerne beslutter sig for fuld selvstændighed, er det i sagens natur et synspunkt, vi vil respektere.
Men man må altså gå ind ad fordøren i den diskussion og ikke ind ad bagdøren, sådan som der er en tendens til at det sker for nærværende.
Men ingen skal være tvivl om, at uanset hvor meget jeg selv holder af rigsfællesskabet, og at jeg synes, det vil være fattigt og ærgerligt – det siger jeg helt ærligt – hvis det skulle udvikle sig på en sådan måde, at Færøerne ønsker selvstændighed, så vil vi i sagens natur selvfølgelig respektere det. Indtil en sådan situation måtte opstå, vil vi med fuldt engagement arbejde alle de steder, hvor vi kan, for at fremme færøske interesser.
Det er så også svaret til hr. Edmund Joensen på spørgsmålet om Færøerne tilknytning til EU.
Hvis man på Færøerne træffer offensive beslutninger om en anden placering i forhold til EU, kan man selvfølgelig fuldt og fast regne med, at Danmark vil engagere sig i det og gøre, hvad vi kan for at fremme færøske interesser i så henseende.
Så meget om Nordatlanten.
Her har vi som sagt haft en interessant debat.
Og hvad efterlader den så af hovedindtryk?
På den ene side har vi en ansvarlig regering, der har gjort det til sin hovedopgave at føre Danmark sikkert igennem krisen, og som er i gang med at lykkes med det på en måde, hvor Danmark ikke rammes så hårdt, som vi ser det i en række andre europæiske lande.
Nuvel, arbejdsløsheden er steget, og én arbejdsløs er én arbejdsløs for meget, men jeg er alligevel både glad og stolt over at kunne sige, at den sikre hånd, regeringen har haft på rattet hele vejen igennem krisen, har betydet, at vi med al sandsynlighed kommer fri af krisen med en langt lavere arbejdsløshed, end vi frygtede.
At være en ansvarlig regering med støtte fra vores faste parlamentariske grundlag, Dansk Folkeparti, er at have ført Europas mest offensive økonomiske politik, hvor vi har investeret, har fremrykket offentlige investeringer i kommuner og stat, har lavet en fuldt finansieret – det fik vi jo også afklaret her i dag – skattereform, som er en hånd under familiernes økonomi, har frigivet SP-opsparinger, har lavet bankpakke, kreditpakke og bedre erhvervskreditordninger, har lavet bedre eksportlåneordninger og meget andet.
Til det at være en ansvarlig regering og føre den politik hører jo også at tage ansvar for at samle regningen op.
Og det er det, der også står klart efter i dag, nemlig at det mod og det ansvar både har regeringen og tager regeringen på sig.
Dermed svigter oppositionen jo altså ganske almindelige danskere, som sidder og kigger på deres huslån og bekymrer sig over, om de huslån nu kan refinansieres til en fornuftig rente.
Man svigter de virksomheder, som har brug for kreditter.
Det er jo et totalt svigt ikke at tage ansvaret for på den korte bane at lave den konsolidering af dansk økonomi, der gør, at vi kan være sikre på som en lille, åben økonomi, at der ikke kommer spekulation mod kronen, at der ikke pludselig kommer et uhensigtsmæssigt rentespænd.
Det tager regeringen på sig, og det har regeringen heldigvis et flertal for, altså for at samle kriseregningen op på en socialt ansvarlig måde – og til benefice for hr. Per Clausen vil jeg da gerne sige, at det sker på en måde, hvor alle bidrager til at betale.
Det er en regering, der er realistisk, det er en regering, der er bevidst om sit historiske ansvar, nemlig det historiske ansvar, enhver regering har for at holde orden i den danske økonomi også i en krisetid.
Så det står klart, at vi har en regeringsduelig, ansvarlig, realistisk indstillet regering.
Den anden ting, der står klart, er, at der over for den regering står en opposition, som opfører sig uansvarligt, som baserer sin charmeoffensiv over for den danske befolkning på falske påstande, som ignorerer behovet for, at vi konsoliderer dansk økonomi på kort sigt, som nægter at forholde sig til Danmarks problemer her og nu, som blindt vil se til, at den danske gæld vokser, som ikke anviser konkrete løsninger, men som alene fyrer smarte overskrifter af, overskrifter, som lyder rigtig godt, men som ingen ved om reelt kan gennemføres – 12 minutters mere arbejde om nogle år, smarte slogans, flotte billeder, lækre busreklamer, godt ser det ud.
Men det store spørgsmål er: Kan gennemføres?
Er der noget under overskrifterne?
Og har de partier, der har sat overskrifterne vilje og i øvrigt tilladelse til selv at fylde indhold i overskrifterne?
Eller skal de spørge nogle andre?
Nu sagde fru Helle Thorning-Schmidt jo så kækt, at hvis man besøger programmet »Luksusfælden«, bliver man mødt af en socialdemokratisk vært, Mette Reismannn, og sådan en skulle der jo til, hvis der for alvor skulle være orden i økonomien.
Jeg skal ikke stå her og påstå, at jeg er fast seer, men jeg har da fulgt så meget med, at jeg ved, at et af de standardråd, der indgår, er, at man kan sige sig fagforeningsmedlemskab op, og så har man sparet nogle penge dér.
Det kan jo så ikke være en rigtig socialdemokrat alligevel, det står da i hvert fald i kontrast til den måde, som det rigtige Socialdemokrati med den rigtige socialdemokratiske formand styrer sin politik på.
Hun har i øvrigt deponeret den i et og alt hos fagbevægelsen.
For det er sandheden bag de flotte slogans, det er sandheden bag busreklamerne, at der er en tredje passager om bord.
Det er jo ikke hr. Villy Søvndal og fru Helle Thorning-Schmidt, der selv styrer den karet, der er jo også en Harald Børsting om bord.
Er tilsagnet om, at vi alle skal arbejde 12 minutter mere om nogle år, en gratis omgang?
Hvis man spørger ham, noterer jeg mig da i hvert fald, at han siger, at han ikke har bundet sig til specifikke løsninger.
Sandheden om den sag er vel, at der er en eller anden modydelse et eller andet sted, sådan er det jo nok, og det er også fair nok.
Når man spørger ind til alle de her ting om, hvordan de 12 minutter skal realiseres, og hvad det er for et dagpengesystem, vi egentlig skal have, og hvad der skal rulles tilbage, og hvad der skal blive stående, hvis der kommer en ny regering, får vi det helt ærlige svar her i dag af oppositionens leder her i parlamentet, fru Helle Thorning-Schmidt, at man vil møde op med et stykke blankt papir.
Det er jo en interessant tilgang til det potentielle job som rigets statsminister.
Man møder op med et stykke blankt papir, og så sætter man sig ned, og så må man se, hvordan det nu kommer til at tage sig ud i forhandlinger med arbejdsmarkedets parter.
De her valgmuligheder efterspørges.
Hr. Villy Søvndal var også inde på, at der er klare skillelinjer i dansk politik, der er deres vej og vores vej, og jeg vil da gerne medgive hr. Villy Søvndal, at han har en pointe.
Der er to veje, og de kan meget nemt illustreres.
Den ene vej er den aftale, regeringen har indgået med Dansk Folkeparti.
Det er en tung og kompleks aftale, og det er sikkert ikke en tordnende populær aftale, fordi det er sjovere at give end at tage, men det er en ansvarlig og konkret og realistisk aftale, hvor vi krone for krone viser, hvad der skal til, for at Danmark kan samle kriseregningen op og komme sikkert videre.
Den anden mulighed er så et stykke blankt papir.
Og jeg medgiver, at det da er et klart valg.
Det er da et uhyre klart valg.
Og herfra overlader jeg det sådan set trygt til befolkningen selv på et tidspunkt at tage stilling, men der er lang tid til.
Hvad har vi så ellers fået sat på plads her i dag?
Jo, nogle ting er der da kommet frem, der var f.eks. hele diskussionen om de ufinansierede skattelettelser, hvor det nu står klart, at der ikke er givet nogen ufinansierede skattelettelser.
Jamen altså, jeg noterede mig jo til referatet et nik fra fru Helle Thorning-Schmidt på det helt rigtige tidspunkt, nemlig da jeg spurgte til, om jeg så kunne få bekræftet, at vi er enige om, at den skatteaftale, der blev lavet sidste år, er fuldt finansieret.
Og det er den.
Så er der de andre skattelettelser tilbage fra 2004 og 2007.
Og jeg medgiver, at efter min intervention i debatten tidligere på dagen stod der stadig væk nogle åbne spørgsmål tilbage.
Hvis man nu kigger lidt i historiebøgerne, vil man se, at det altså er sådan, at vi lavede nogle skattelettelser i 2007.
De var ikke til de rige, de var til alle danske skatteydere, og de gik ud på at indføre et beskæftigelsesfradrag og at kigge på mellemskattegrænsen, og jeg tror i øvrigt, at den højeste gevinst, man kunne opnå, var i størrelsesordenen 5.600 kr., det var maksimumgevinsten, uanset hvilken kategori skatteyder man var.
Det var de skattelettelser, vi lavede i 2007.
Hvad har Socialdemokratiet så sagt om de pågældende skattelettelser i 2007?
Jo, hvis man slår op i Socialdemokratiets eget forslag til finanslov for 2008, står der, og nu citerer jeg så fra Socialdemokratiets finanslovforslag, at man anser skattelettelserne for at være fuldt finansieret af det økonomiske råderum, som dermed alternativt kan anvendes til velfærdsforbedringer.
Så Socialdemokratiet fremlægger altså i 2007 et finanslovforslag, hvor man selv siger, at den her frygtelige regering sammen med Dansk Folkeparti har lavet nogle skattelettelser, som er fuldt finansierede, og i stedet for at give dem som skattelettelser til ganske almindelige danskere i form af beskæftigelsesfradrag, så det kan betale sig at gå på arbejde frem for at få overførselsindkomster, vil man hellere lave velfærdsforbedringer.
Det er jo fair nok.
Det er jo fair nok, men det understreger altså bare min pointe om, at selvfølgelig var de skattelettelser tilbage i 2007 fuldt finansierede.
Jeg synes, at det er rart at få sat det på plads.
Det er også rart at få sat på plads, at de aftaler, vi indgik om skat sidste år med tillæg af den genopretningsaftale, vi har indgået, også betyder, at man i de næste 3 år, hvor man skal konsolidere dansk økonomi, får et positivt bidrag til statskassen.
Jeg medgiver, at næste år, hvor vi stadig væk stimulerer dansk økonomi, er der et lille minus fra skattereformen sidste år med de supplerende beslutninger, vi har truffet i forbindelse med genopretningspakken, på 2,8 mia. kr.
Men allerede året efter har vi en indtjening på 2,4 mia. kr., og året efter har vi en indtjening på 10,7 mia. kr.
Der er fra skattereformen og beslutningen om at udskyde topskattelettelserne et positivt bidrag direkte ned i statskassen i 2011, 2012 og 2013, når man ser det under ét.
Ja, der er et positivt bidrag fra den skatteaftale, vi indgik sidste år.
Der kommer flere penge ind, end vi giver ud, og sådan må det altså være, når der er en regning, der skal samles op.
Hvad fik vi så ellers at vide i dag?
Jo, en ting, som jeg synes er befriende for den politiske debat – det er muligvis for feinschmeckere, men jeg tror alligevel, det er centralt – er, at hr. Ole Sohn trak i land med hensyn til de uværdige beskyldninger, der i den offentlige debat er blevet rettet mod embedsmændene i Finansministeriet.
Det er beskyldninger, som oppositionen ellers skingert har fremført, hver gang de ikke har kunnet give et substantielt svar på journalisternes spørgsmål.
Det har været uværdigt, og jeg synes, det var befriende at opleve en gruppeformand for Socialistisk Folkeparti sætte det på plads og sige, at vi selvfølgelig kan regne med de embedsmænd, vi har ansat – det er hele indbegrebet af det danske folkestyre og demokrati.
Jeg er med på, at det står lidt i modsætning til hr. Villy Søvndals lidt mere løse betragtninger om, at embedsmænd til enhver tid skulle please de politiske chefer, der sad i stolen.
Det er så et syn på det at have og anvende magt, som jeg er fuldstændig uenig i.
Jeg har det synspunkt, at embedsmænd i Danmark – og det er jo det, hele vores kultur hviler på, nemlig at en minister forgår og embedsmænd består – er tro mod fagligheden, og jeg kan ikke forestille mig, at man kan få en eneste embedsmænd i Finansministeriet til at sætte pen til et papir, hvis han ikke kan stå inde for det faglige indhold.
Det er mit synspunkt, og det var også det, hr. Ole Sohn sådan set bekræftede, om end det har en lidt anden nuance end det, hr. Villy Søvndal sagde, men der skal jo være plads til nuancer.
Men jeg hæfter mig ved hr. Ole Sohns udsagn, og jeg tror, det er vigtigt for den videre politiske debat, for det fører jo så også til, at man må konstatere, at når Finansministeriet totalt hudfletter den såkaldte fair løsning, der er lagt frem, så har det jo nok et eller andet på sig.
Og det er jo ligesom at gå ud og købe en brugt bil: Hvis det ser lidt for godt ud til prisen, er det nok, fordi det er et lidt for godt – i anførselstegn – tilbud, man der har fået.
Med hensyn til de 12 minutter er der intet som helst svar på, hvordan det skal indfris, intet som helst bud på, hvad det er for nogle tilskyndelser, der skal gives for at få folk til at arbejde noget mere, ikke noget gennemregnet regnestykke overhovedet.
Det er sådan set bare løse overskrifter, som jo i virkeligheden dækker over, at den plan for det første slet ikke adresserer, at Danmark lige nu og her står med en regning, der skal samles op – lige nu og her; det er ikke en abstrakt øvelse, den kan ikke gå væk med smarte overskrifter – og for det andet giver den sådan set heller ikke for alvor nogen håndfaste bud på, hvordan det hænger sammen på den lange bane.
Det hænger måske sammen med en tredje ting, der kom frem i debatten, nemlig det her sådan lidt kedelige tema om EU's konvergenskrav.
Det er et spørgsmål, som jo specielt irriterer fru Helle Thorning-Schmidt.
Det irriterede hende også, da hun blev spurgt til det emne i forbindelse med fremlæggelsen af oppositionens økonomiske plan.
Siden har vi jo set en positiv udvikling, også her anført af hr. Ole Sohn, som jo er den, der dirigerer alle tropperne, både de tropper, der indgår her i parlamentet, og de tropper, man trækker på andre steder.
Det virker, som om man nu har indstuderet det svar, der hedder: Ja, selvfølgelig skal konvergenskravene overholdes.
Og straks efter det ja, begynder man så at tale om bankdirektører.
Problemet er jo bare, at man overhovedet ikke indfrier dem.
Man skaber et billede af, at det der kan man få til at gå væk, og så kan man flygtigt tale om noget andet, der ligger ude i fremtiden.
Så har oppositionen jo her i dag på ny tordnet imod regeringens udspil om dagpenge.
Der er ikke de tillægsord, man ikke har taget i sin mund.
Det tankevækkende er jo, at når man så får spørgsmålet om, hvad der skal rulles tilbage, så blæser svaret i vinden.
Der gives simpelt hen ikke noget klart svar på det spørgsmål.
Det er jo sådan set, synes jeg, på en og samme tid tankevækkende, men også lidt beskæmmende, at oppositionen nu kritiserer regeringen og Dansk Folkeparti for at træffe en reformbeslutning, som anprises af Det Radikale Venstre, som man håber på at kunne danne flertal med på et tidspunkt, og så kan man ikke give noget klart svar på, hvilken skæbne det projekt skal have, hvis man får magt, som man har agt.
Det er jo sådan set et ringe svar, i forhold til de danskere som leder efter klare svar midt i en krisetid.
Så jeg synes alligevel, at vi har fået et eller andet med hjem fra debatten.
Så er der jo det med virkeligheden, Villys virkelighed, som vi jo altid besnærende bliver lokket med, hver gang vi møder op til debat i Folketinget.
For vi har jo i hr. Villy Søvndal en person, som helt ind under huden har mærket og øjensynlig også har patent på at mærke den virkelige virkelighed.
Villy kommer i den virkelige virkelighed, vi andre studerer bare talkolonner.
Må jeg ikke bare sige om den virkelige virkelighed, at jeg kender den udmærket.
Jeg bevæger mig rundt i den hver dag, jeg følger tit mine børn op i den lokale folkeskole, jeg kommer rundt i den lokale virkelighed.
På fredag skal jeg til Vejle, det er i nærheden af Kolding, og det nærmer sig faktisk hjemmebanen, altså Villys virkelige verden, som Villy har patent på.
Jeg synes, at man skal vare sig for det.
Man kravler meget, meget højt op!
Jeg er rundet af den virkelighed, og jeg vil gerne sige til hr. Villy Søvndal, at jeg ikke tegner den i douce farver.
Det frister mig ikke særligt det der med at komme ud at køre med hr. Villy Søvndal, men jeg vil sige, at hvis det endelig skulle komme på tale en dag, vil jeg sådan set foreslå en cykeltur på en god lang distance – det kunne være hjemme fra mig selv og over til hr. Villy Søvndal, og vi kunne måske sætte et par dage af til det.
For det gode ved at cykle er jo – i modsætning til at køre i IC3-tog eller ministerbil eller andet – at så foregår det i et tempo, hvor man også får nuancerne med.
Danmark er ikke det land, hr. Villy Søvndal maler op.
Danmark er ikke nogen rygende ruin, Danmark er ikke nogen social massegrav, Danmark er ikke noget forarmet, nedslidt samfund.
Danmark er et samfund, som danskerne grundlæggende holder af.
De står op hver morgen, de går på arbejde, og på grund af regeringens politik går rigtig mange af dem på arbejde.
Langt færre har brug for, som man ser i andre lande, at vende sig om på den anden side, fordi de er presset ud af arbejdsmarkedet på grund af arbejdsløshed.
De følger deres børn i skole.
Det er ikke nogen perfekt skole, det er godt nok den dyreste skole i hele verden, men den er ikke perfekt.
Det er ikke alle steder, at der er elektroniske tavler endnu.
Der er også nogle steder, hvor der ikke er undervisningsassistenter i alle klasserne endnu.
Det er en skole, hvor man nu læser lige så godt i 3. som før i 4. klasse.
Det er en skole, hvor man nu regner lige så godt i 4. som før i 5. klasse.
Det er et samfund med et sygehusvæsen, som behandler stadig flere patienter for stadig mere komplekse sygdomme.
Det er et samfund, hvor man på 7 ud af 8 kræftsygdomme har gjort markante fremskridt over de seneste år.
Det er et samfund, hvor man, hvis man bliver ramt af arbejdsløshed midt i halvtredserne, er sikret fortsat forsørgelse, en mulighed for seniorjob, en mulighed for at komme videre på efterløn.
Det er ikke så ringe et samfund endda, men det er heller ikke noget perfekt samfund.
Og derfor min anbefaling om, at hvis det skulle blive til noget en dag, må det altså blive i et tempo, hvor vi kan få nuancerne med.
Jeg tror, at danskerne er trætte af politikere, der forsøger at sætte et skel op i befolkningen, som ikke findes – et skel mellem nogle, der øjensynlig vil rive samfundet fra hinanden, og nogle, der vil skabe paradis på Jord.
Sandheden er jo den, at ganske almindelige danskere som jeg selv, der står op hver morgen og passer deres arbejde og betaler deres skat, har en oplevelse af, at de lever i et ganske rimeligt samfund.
De kan også se, at der er skævheder, de kan se, at der er ting, der skal være bedre.
Vi taler ikke op til dem, men ned til dem, hvis vi bliver ved med at tale i de der sorte dommedagsprofetier.
Hvad er det egentlig for en tillid, hr. Villy Søvndal vil indgyde de skolelærere, som hver dag udfører et stort og flot arbejde, når man taler det hele ned?
Hvad er det egentlig for et mod, man vil tale ind i de sygeplejersker og SOSU-assistenter og læger, som altså håndterer mere end 100.000 flere patienter nu, end da regeringen kom til, ved hele tiden bare at tale det hele ned?
Jeg vil ikke være med til det.
Derfor kunne jeg ikke drømme om nogen sinde at sætte mig ind på bagsædet hos hr. Villy Søvndal og så køre rundt til de dårlige eksempler, som selvfølgelig også findes i det danske samfund.
Nej, hvis det skal være, skal det være en tur, hvor vi får nuancerne og helhedsindtrykkene med os, for så vil vi se et land, som ubestridt er blandt de bedste i hele verden.
Vi vil også se et land, der er udfordret af en krise, udfordret af en verden, der løber hurtigere og hurtigere, udfordret af et Asien, der konkurrerer op imod det, og det land kalder på ansvarlig politisk ledelse.
Ikke på gimmick, ikke smarte plancher, ikke slogans, ikke gammeldags politik, sådan som den har været ført, hvor alt handler om processer og hvem siger det smarte og hvem kan lave oneliners, men på rigtig politik, hvor man træffer rigtige, modige, konkrete og virkelige beslutninger, også når det gør ondt.
Det er sådan set det, der står tilbage efter debatten her i dag, nemlig at det mod, den lyst, den vilje, den kampgejst, den tro på danskerne har regeringen, mens nogle andre forsøger at charme sig til en regeringsovertagelse.