Per Clausen (EL), 2008-04-24:
Når Enhedslisten mener, at det er et blandt mange grundlæggende problemer i Lissabontraktaten, at man på en række områder fastlægger, hvad der er den rigtige politik, skyldes det ikke, at der ikke også er værdier og begreber nævnt Lissabontraktaten, som vi nærer sympati for, men jo at det grundlæggende, som det også slås fast i Lissabontraktaten, er, at det her handler om at sikre den frie bevægelighed, det handler om at sikre, at der kan være det, man kalder fri konkurrence, og - har det jo vist sig i de seneste måneder - også fri konkurrence, når det handler om løn- og arbejdsvilkår.
Det slås altså fast i Lissabontraktaten, at der er tale om, at der skal føres en liberalistisk økonomisk politik, og det, der er målsætningen, er mere privatisering, mere udlicitering og på en række områder afvikling af offentlig velfærd.
Det er jo det, der er det grundlæggende problem.
Og så hjælper det efter vores opfattelse ikke meget, at der er nogle henvisninger til nogle i øvrigt smukke, men måske alligevel lidt luftige værdier.
Ellers må man jo sige, at vi har debatten om den ratificering, som nogle medier i dag har kaldt den hemmelige ratificering.
Det er gået op for nogle store dagblade i Danmark, at der nok ikke har været den store folkelige debat om Lissabontraktaten.
Det er vel også gået op for dem, at de selv har forsømt at sætte fokus på det … svindelnummer, vil jeg godt tillade mig at kalde det, som en række ledende politikere har gennemført i de senere år, og som har handlet om at få nøjagtig den samme forfatningstraktat, som faldt ved folkeafstemningerne i Frankrig og Holland, igennem uden at få den til folkeafstemning.
Der er ingen tvivl om, at meget af debatten om folkeafstemning og hvordan den folkelige inddragelse kunne være i det her, ville have været anderledes, hvis Jyllands-Posten og Politiken havde haft samme linje i dækningen i det sidste halve år, som de før har haft.
Så havde vi fået en helt anden diskussion og sikkert også et større folkeligt engagement, ikke mindst et folkeligt engagement omkring det, der handler om at få gennemført en ordentlig demokratisk proces.
Her i dag er man så igen kommet med den der meget tydelige tilkendegivelse fra befolkningens side.
Politiken har lavet en af disse vidunderlige undersøgelser af, hvad befolkningen mener, hvor det viser sig, at blandt dem, der svarer, er det 74 pct., der gerne vil have en folkeafstemning.
Det skal nok passe, at det ikke er fuldstændig videnskabeligt korrekt, men jeg tror, at de partier, der i dag sikrer, at man får vedtaget den her traktat uden en folkeafstemning, skal være klar over, at uanset hvad danskerne mener om det konkrete indhold af traktaten, så står de uforstående over for, at det åbenbart er nødvendigt at undgå en folkeafstemning for at få den vedtaget.
Det bliver jo ikke mindre interessant set i lyset af, at det jo har vist sig, at det var meget vigtigt at få den vedtaget i Danmark præcis her i den måned, som vi er i nu.
I første omgang troede vi såmænd, at det mest handlede om, at man skulle hjælpe jasigerne i Irland til at få et ja, fordi de så kunne henvise til, at endnu et land havde ratificeret traktaten, sådan at det ville være upassende og forkasteligt og forkert, hvis man i Irland stemte nej.
Det er præcis, som vi jo har fået at vide her i den danske debat, nemlig at det med at genrejse det spørgsmål, der vedrører konfliktretten, i forhold til Lissabontraktaten er upassende, fordi en lang række lande har ratificeret den, selv om vi godt nok er i den situation, at vi godt kendte dommene, inden de for alvor gik i gang med at ratificere den, og en hurtig og beslutsom indsats fra regeringens side formentlig kunne have skabt os et helt andet udgangspunkt.
Men i de seneste dage er det jo gået op for os - takket være udenrigsministerens indimellem lidt løbske tunge eller pen - at det her også handler om at få det rette tempo på forbeholdsafstemningerne.
I første omgang var det jo sådan, at det måtte man hurtigt kunne klare her i april og maj måned.
Jeg forstod så på den socialdemokratiske ordfører, hr. Svend Auken, at det kunne man ikke, for også her skal man have en videnskabelig rapport at arbejde ud fra.
Det er sådan, at i dag kan Socialdemokraterne stort set ikke tage stilling til noget som helst, når det handler om EU, uden at der foreligger en videnskabelig rapport.
Ikke desto mindre stiller det os så over for det meget interessante spørgsmål: Hvordan forventer man så, at disse folkeafstemninger, som man jo ikke kan slippe for, skal gennemføres?
Jeg har flere gange i dag spurgt til, hvor meget tid man mener der skal være fra det tidspunkt, hvor Folketinget beslutter sig til, hvad der skal stemmes om, til hvornår afstemningen skal gennemføres.
Det har jeg selvfølgelig spurgt til, fordi medierne - fra kilder, jeg ikke kender - jo refererer, at der skulle være en plan om, at man kan klare det på halvanden måned.
Den eneste uenighed, man har, er, at Socialdemokraterne og SF nok mener, at man ikke skal indkalde Folketinget ekstraordinært i august måned for at sætte det i værk, man kan godt vente til oktober.
Jeg må bare sige, at hvis man oven på den her forestilling vil byde den danske befolkning at skulle tage stilling til nogle forbeholdsændringer efter halvanden måneds debat, synes jeg, at man er kommet langt ud.
Det nytter ikke noget at sige, som statsministeren har sagt: Jamen der har været lang tid til det, for lige siden regeringen trådte til, har vi jo sagt, at forbeholdene i denne periode skulle til afstemning.
Hvad angår det ene af forbeholdene, nemlig retsforbeholdet, har vi jo ingen anelse om, hvad der bliver sat til afstemning, ingen anelse.
Vi ved med sikkerhed, at de partier, der skal løse denne opgave, ikke er enige.
Og så syntes jeg, det var herligt betryggende at få at vide, at japartierne internt vil aftale, hvor lang tid de mener at befolkningen skal have til at diskutere det her.
Det var betryggende.
Jeg kan sige, at Enhedslisten vil stille et forslag om, at der skal være mindst 4 måneder, og det vil man så få anledning til at tage stilling til.
En ting er jo spørgsmålet om folkeafstemningerne, altså den banale kendsgerning, at man reagerede på det nej, der kom i Frankrig og Holland, ikke ved at give mulighed for at udvikle det bedre Europa, det bedre europæiske samarbejde, som fru Anne Grete Holmsgaard opfattede at nejstemmerne i Frankrig og Holland var udtryk for, men ved efter en kort såkaldt tænkepause at komme med det samme forslag igen i en iklædning, hvor man kunne slippe for folkeafstemning, efter at man netop havde lagt meget vægt på, hvor godt det var med den store folkelige deltagelse.
Men vi skal selvfølgelig også se på indholdet af traktaten.
Det er sådan, at denne traktat på en række områder betyder, at man går fra beslutninger, der skal træffes i enstemmighed, til flertalsafgørelser.
Det kan man jo for så vidt godt være tilhænger af, men det interessante er, at det da betyder en afgørende forandring, en afgørende udvikling i den måde, EU fungerer på.
I hvert fald betyder det ikke, at det danske Folketing får mere magt.
Og det, man er så glad for, nemlig at Europa-Parlamentet nu får større indflydelse, betyder jo, at en række lovgivningsprocesser kommer til at foregå i lukkede forhandlinger mellem repræsentanter for Europa-Parlamentet og repræsentanter for Ministerrådet og Kommissionen, så den nye åbenhed, der kommer i Ministerrådets forhandlinger, bliver i virkeligheden relativt indholdstom.
Det, som vi så har bekymret os meget om, og som ikke er kommet ind i debatten her i dag, ud over at jeg forstod på hr. Svend Auken, at man skulle fjerne atomvåben fra jorden og skabe evig fred gennem EU og den her traktat, er den militære oprustning, som Lissabontraktaten lægger op til.
Jeg har godt set, at de EU-glade partier er nået frem til, at når der står i traktaten, at medlemsstaterne forpligter sig til gradvis at forbedre deres militære kapacitet, og at man skal opbygge et fælles våbenagentur, ja, så er det ikke udtryk for, at man vil opruste.
Nej, det kan godt klares med andre midler, siger man så, underforstået et eller andet om, at det måske endda kan klares uden flere penge, i hvert fald i Danmark eller nogle andre lande.
Men realiteten er jo, at hvis man i opbygning og forbedring af den militære kapacitet ser nedrustning, er det vel, fordi man er kommet lidt rigeligt meget ud i et Orwellsk nysprog.
Nogle af de partier, som mener, at den her traktat er god, er dem, der gerne vil have et alternativ til USA på verdensplan, og det er vel derfor, at EU ifølge denne traktat også forbeholder sig ret til at gå i krig, uden at det er vedtaget i FN.
Man forbeholder sig ret til at handle, præcis ligesom USA gør.
Men så kan man selvfølgelig trøste sig med, at EU har et værdigrundlag, som er meget bedre.
Personligt synes jeg såmænd, at den amerikanske forfatning er et noget smukkere skrift end det, vi behandler her i dag, men lad det nu være.
Så insisterer man jo også på, at det skal være de europæiske økonomiske interesser, der skal være dominerende.
Der er ingen blødsødenhed der.
Der er altså efter Enhedslistens opfattelse ingen grund til at tro, at mere magt til EU og opbygning af EU som alternativ til USA skulle være den rette vej at gå.
Så både når man ser på processen, og når man ser på indholdet af traktaten, er der efter Enhedslistens opfattelse ikke nogen tvivl om, at vi må stemme nej til den traktat, der foreligger.