Karsten Lauritzen (V), 2011-02-22:
I Venstre har vi, siden vi overtog regeringsmagten i 2001, taget kampen op mod tvangsægteskaber og anden form for undertrykkelse, som vi har forsøgt at forebygge mod og bekæmpe såvel lovgivningsmæssigt som holdningsmæssigt.
Den skriftlige redegørelse, som ligger til grund for den her folketingsdebat, viser på udmærket vis, hvad der har været VK-regeringens tilgangsvinkel.
Indsatsen har gået på tre ben: fokus på forebyggelse, fokus på hjælp til ofrene og fokus på opkvalificering af fagpersoner.
Det var stramninger i familiesammenføringsreglerne, der blev indført dels for at begrænse kædeindvandring, dels for at forhindre tvangsægteskaber – sidstnævnte ud fra en betragtning om, at jo ældre man er, jo bedre har man mulighed for at modstå et pres fra familie og andre til at indgå et ægteskab mod sin vilje.
Det har Rockwool Fonden konkluderet i en undersøgelse fra 2009.
Færre udsættes for tvangsægteskaber, og indvandrere er generelt ældre, når de gifter sig, end det var tilfældet i 2001.
I 2000 var 46 pct. af indvandrerkvinderne gift som 23-årige, mens det var 19 pct. i 2008.
Tal fra Udlændingeservice understøtter dette: I 2001 blev 63 pct. af indvandrere og efterkommere fra ikkevestlige lande gift med en person bosat i udlandet, og i 2007 var den andel faldet til 31 pct.
Det er klare indikatorer på, at 24-års-reglen sammen med andre tiltag har haft en gavnlig effekt med hensyn til at modvirke tvangsægteskaber.
I Venstre forstår vi derfor ikke, hvorfor store dele af oppositionen ikke ønsker at bakke op om 24-års-reglen.
Nu skyder jeg bare fra hoften, men jeg gætter på – og det har jeg gjort tidligere her i Folketingssalen – at den udadtil så samlede opposition ikke er samlet, når det kommer til stykket, men i virkeligheden er dybt splittet, i hvert fald når det kommer til 24-års-reglen, udlændingepolitik og dermed også indsatsen mod tvangsægteskaber og anden form for undertrykkelse.
Der er også lavet en enorm indsats på forebyggelsessiden i forhold til hjælp til ofre, i perioden fra 2009 til 2014 er der blevet afsat 82 mio. kr. til rådgivning, mægling, bosteder, undervisning og efterværn, og der er naturligvis en holdningsbearbejdelse via oplysningskampagner, mentorprojekter og dialogkorps i regi af Integrationsministeriet og andre aktører.
Debatten om, hvordan tvangsægteskaber bekæmpes, og de mange tiltag, som Venstre har stået i spidsen for sammen med De Konservative og Dansk Folkeparti siden 2001, har virket.
Et af de klare beviser er, at langt flere piger og kvinder fra nydanske familier nu tør sige fra over for deres familier.
De tør søge hjælp, tør vriste sig fri af den sociale kontrol, som nogle af de her kvinder fastholdes i.
Det bekræftes jo af antallet af indberetninger til rigspolitiet i forhold til æresrelaterede forbrydelser: I 2006 var der 109 indberetninger, mens der mod udgangen af 2010 var små 200.
Der er også langt flere, der får hjælp via bostederne.
Antallet af henvendelser om tvangsægteskaber og anden form for undertrykkelse til Landsorganisation af Kvindekrisecentre, LOKK, er steget fra 101 henvendelser i 2005 til over 700 henvendelser i 2010 – fra kvinder, der har brug for hjælp, får hjælp, og som tør vriste sig fri af den sociale kontrol, som deres familie udsætter dem for.
Og det skyldes, at vi har haft en åben og ærlig offentlig debat om tvangsægteskaber.
Desværre viser det stigende antal indberetninger og henvendelser, at problemet med tvangsægteskaber og anden undertrykkelse langtfra er løst.
Den nuværende indsats skal videreudvikles og udvides.
I Venstre vil vi ikke være med til at acceptere, at unge kvinder eller unge mænd – uanset tro, etnicitet eller kulturel baggrund – tvinges ind i ægteskaber mod deres vilje eller fastholdes i social kontrol fra deres familiers side.
På bagsiden af Weekendavisen den 4. februar 2011 kunne man læse en artikel med overskriften: »Tredje generation vil tage vores hævn«.
Den illustrerer netop, hvilke problemer der er for en stor del af nydanske piger og kvinder.
Nu vil jeg læse en lille smule op fra et citat af den her artikel, og jeg citerer altså en anonym kvinde, 19 år, af palæstinensisk afstamning, og hun udtaler den 4. februar til Weekendavisen: »Da jeg voksede op, vidste jeg ikke, det var forkert at have danske kærester.
Det fandt jeg ud af, da jeg blev ældre og mødte andre indvandrerpiger, som sagde, at piger med danske kærester er« –
Jeg fortsætter citatet: »Jeg havde en irakisk kæreste. Vi måtte altid mødes i skjul ved en lille havn.
Hvorfor kan de ikke acceptere, at jeg kommer sammen med den, jeg elsker?
Men det går ud over ens familie.
Så ville de andre snakke om min mors opdragelse, og folk i moskeen ville undgå mine forældre, og mine onkler ville ikke besøge os.
Mine forældre ville ikke acceptere min irakiske kæreste.
Mest fordi han er shia-muslim, mens vi er sunnier, men jeg tror heller ikke, at de vil acceptere en egypter.
De vil helst kun have en palæstinenser fra Libanon, hvor de selv kommer fra.
Jeg har også haft en dansk kæreste.
Vi mødtes altid hos hans forældre.
Jeg røbede forholdet til min mor, fordi jeg ikke kunne holde det inde længere.
Hun sagde, at det ville hun ikke acceptere.
Ingen af mine arabiske veninder vidste det.
Jeg var bange for, at de ville sige det videre.
Man kan ikke stole på nogen.
Jeg gik for nogle år siden med en irakisk mand på Banegården – vi var ikke kærester, vi skulle bare med samme bus.
En taxachauffør opdagede os, og mine forældre fik det at vide med det samme.
Min lillesøster på 11 har sagt til mig, at når hun bliver stor, vil hun gifte sig med en dansker.
»Det er ligesom mig«, svarede jeg.
»Velkommen i klubben«. Nu er jeg blevet forlovet med en palæstinenser fra Libanon, som jeg har mødt over Facebook.
Han arbejder i Abu Dhabi som computeringeniør og er 29 år.
Mine forældre kan godt lide ham.
Om halvandet år skal vi giftes, og så flytter jeg også til Abu Dhabi.
Jeg glæder mig.
Man får frihed i ægteskabet.
Som det er nu, kan jeg ikke flytte hjemmefra, og jeg kan ikke klæde mig, som jeg vil.
I dag må jeg ikke bare tage en kort kjole på.
Jeg har spurgt mine forældre, hvorfor jeg kan klæde mig, som jeg har lyst til, når jeg er i Libanon.
De svarer, at i Libanon er det normalt.
Jeg drømmer om at leve et liv som danske piger, hvor jeg kan tage ud og rejse og bo alene.«
Jeg gentager lige det sidste: »Jeg drømmer om at leve et liv som danske piger, hvor jeg kan tage ud og rejse og bo alene.«
Det er jo en frygtelig historie fra Weekendavisen, der fortæller tre historier på bagsiden den 4. februar.
Det viser, at selv her anno 2011 er der nogle familier, der fastholder deres børn i en ekstrem form for social kontrol.
Nu er det her blot eksempler, og for flertallet af de indvandrere og nydanske familier, der bor og lever i Danmark, er det heldigvis ikke virkeligheden, for størstedelen er ganske velintegrerede.
Men for et mindretal, piger og unge kvinder og måske også unge mænd, er det desværre ikke virkeligheden, og vi skylder dem at gøre alt, hvad vi som samfund kan, for at bekæmpe tvangsægteskaber og undertrykkelse.
Derfor er vi i Venstre også tilfredse med, at regeringen vil udarbejde en national strategi for den fremadrettede indsats mod tvangsægteskaber og lignende undertrykkelse.
Det er en strategi, som efter Venstres opfattelse bør fokusere på både forebyggelse og holdningsbearbejdelse.
Et af de problemer, som en ny strategi bør sætte fokus på, er, at der åbenbart er et stigende problem i forhold til teenageægteskaber, hvor ganske unge indvandrerpiger via en religiøs forkyndelse tvinges til at indgå ægteskab.
De er dog ikke juridisk bindende, men er udtryk for social kontrol, som nogle indvandrerpiger udsættes for.
I den forbindelse ønsker vi i Venstre også at få undersøgt muligheden for at straffe de religiøse forkyndere, som medvirker til teenageægteskaber, ligesom man kunne se nærmere på religiøse forkynderes indberetningspligt i forhold til børn og unge, når de udsættes for svigt.
Et af de lovgivningsmæssige tiltag, der i den her samling yderligere vil modvirke tvangsægteskaber og undertrykkelse, er det nye pointsystem, som integrationsministeren fremsætter forslag om.
Det moderniserer 24-års-reglen og sikrer, at man ikke blot kan vente sig til en familiesammenføring.
Der stilles fornuftige kvalifikationskrav til familiesammenførte såsom uddannelse, erhvervserfaring eller sprogkundskaber – kvalifikationskrav, der vil begrænse muligheden for tvangsægteskaber, og som skærper kravene til herboende udlændinge, for at man kan få en familiesammenføring, for det forudsætter nemlig, at de er velintegrerede.
Den nuværende indsats mod tvangsægteskaber og anden undertrykkelse med 24-års-reglen som omdrejningspunkt har virket, men vi skylder de piger, der fastholdes i social kontrol af deres familier og tvinges ind i ægteskaber, for det sker desværre stadig, at gøre endnu mere.
Vi har i Venstre fuld tillid til, at regeringen vil gøre det, og derfor tager vi med tilfredshed redegørelsen til efterretning.
Jeg skal også på vegne af den konservative ordfører, hr. Naser Khader, der desværre ikke kan være til stede her i salen, sige, at den konservative folketingsgruppe ligeledes tager redegørelsen til efterretning.