Benedikte Kiær (KF), 2012-05-30:
Jeg har set frem til denne afslutningsdebat, både fordi den giver os mulighed for at diskutere de store spørgsmål om, hvad vi vil med Danmark, og også fordi debatten måske kunne kaste noget lys over det hamskifte, de tre regeringspartier har foretaget siden afslutningsdebatten i 2011.
Men efter at have hørt debatten i dag, mener jeg ikke, at der er kommet mere klarhed og ærlighed over det skifte, regeringspartierne har foretaget, tværtimod.
I dag kan jeg høre, at der er langt fra de svar, regeringspartierne gav for 1 år siden, og det, der er sket de seneste 8 måneder.
Socialdemokraterne og SF har fremlagt den mest gennemarbejdede økonomiske plan, en opposition nogen sinde har fremlagt.« Vi kender alle den berømte gennemarbejde plan »Fair Løsning 2020«, som ramte skraldespanden, lige så snart den sidste stemme var talt op, og tak for det.
Som finansminister Bjarne Corydon har måttet svare Folketinget, var det en plan, der var underfinansieret med mellem 22 og 39 mia. kr. Det bør derfor ikke komme som nogen overraskelse for regeringen, at den i folkemunde hedder løftebrudsregeringen.
Bundlinjen er, at denne regering i den grad har begået løftebrud i et omfang, der ikke tidligere er set.
Også efterlønsreformen er gennemført, trods at Socialdemokraterne og Socialistisk Folkeparti sagde, at de ville sløjfe den.
Til gengæld røres der ikke ved dagpengeperioden, på samme måde som vi heller ikke fik millionærskatten eller en betalingsring.
De løftebrud er vi i Det Konservative Folkeparti naturligvis ikke kede af.
Var »Fair Løsning 2020« blevet gennemført, havde det været gift for dansk økonomi på både kort og lang sigt.
Men der må rigtig mange vælgere, der føler sig godt gammeldags taget ved næsen, men det er naturligvis en sag for regeringen og de vælgere, der har stemt på den.
Men der er også sket nogle enkelte løftebrud, som vi ærgrer os meget over.
På side 37 i »Fair Løsning 2020« står der: »Socialdemokraterne og SF vil ikke medvirke til at øge boligskatterne eller til at forringe rentefradraget.
Der skal ikke skabes usikkerhed om de danske boligejeres økonomi.«
Det løfte er man nu løbet fra med regeringens forslag til skattereform.
Men man vil jo ikke gennemføre det i denne valgperiode, vil det sikkert lyde, men tallet 2020 er jo ikke for sjov føjet til titlen »Fair Løsning 2020«, så der er tale om endnu et løftebrud, som skaber yderligere usikkerhed, hvilket det bundfrosne boligmarked bestemt ikke har brug for.
Et løfte har regeringen dog holdt, nemlig at det vil blive dyrere at være dansker.
For en helt almindelig LO-familie i eget hus drejer det sig om godt 3.400 kr., som familien har mindre til rådighed om året på grund af regeringens finanslovaftale med Enhedslisten.
Når de faste udgifter således er betalt, har man færre penge tilbage til sig selv og familien.
I en tid, hvor vi har brug for vækst, er det ikke vejen frem, tværtimod.
Men det er ikke kun den arbejdende dansker, det er blevet dyrere for.
Også virksomhederne har kunnet mærke, at vi har fået en ny regering.
Vi har brug for, at virksomhederne skaber nye job, men det kræver bedre rammevilkår og ikke en femdobling af NOx-afgiften, eller at grænsehandelen øges på grund af de øgede afgifter.
Det koster omsætning, og det rykker arbejdspladser syd for grænsen.
Regeringen har selv sagt, at den vil reformere sig ud af krisen, og flere gange har regeringen selv kaldt sig for en reformregering.
Stort set alle tiltag og udspil får tilhæftet betegnelsen reform.
Men når vi taler om de egentlige reformer – dem, der virkelig batter noget – tager regeringen i den grad tilløb.
Her godt 8 måneder efter at regeringen trådte til, har vi set forslag til en reform af førtidspension og fleksjob, en reform, der er skrevet på blåt genbrugspapir, dog iblandet nogle røde tidsler.
Og i går fik vi så det længe ventede – eller frygtede – forslag til skattereform.
Nej, det, Danmark derimod har brug for, er, at vi holder det offentlige forbrug i ro nogle år, at vi har et lavere skattetryk, og at rammevilkårene for erhvervslivet bliver forbedret.
Det vil give os nogle flere muskler i den internationale konkurrence og dermed vækst, nye job, færre på overførselsindkomst og tryghed for den enkelte.
Vi har i dag verdens største offentlige forbrug, og der er på ingen måde behov for at øge det endnu mere, for det giver mindre plads til det private initiativ og vækst i den private sektor.
Derfor er regeringens plan ikke vejen frem.
Vi er ganske vist tilfredse med, at regeringen nu vil følge den konservative tankegang om, at færre skal betale topskat, men regeringens skattereform er for uambitiøs, og på flere områder er vi lodret imod finansieringen.
Vi har heller ikke brug for, at regeringen med sin skattereform gør det mindre attraktivt at spare op til sin alderdom, ligesom det er hamrende uretfærdigt, at blot fordi man når pensionsalderen, så rammes man af en lavere topskattegrænse, og at man dermed skal betale en højere skat.
Det er og bliver usympatisk, ligesom det er diskriminerende.
Det kommer naturligvis ikke som nogen overraskelse, at Socialdemokraterne og SF kan komme med sådan et forslag, men til gengæld er jeg overrasket over, at De Radikale er med i en skattereform, der indfører diskrimination og øger marginalskatten.
Det må siges at være nye toner.
Vi mener derimod, at der er brug for at sænke det samlede skattetryk, ligesom marginalskatten bør sænkes.
En skattereform bør også holde fokus på, hvordan vi skaber bedre vilkår for de private virksomheder, så de kan skabe nogle flere job.
En skattereform må heller ikke skabe yderligere utryghed for boligejerne, og så vil vi gerne beholde boligjobordningen, faktisk egentlig gerne forbedre den, da vi her har en hjælpende hånd til den travle familie, ligesom ordningen er et effektivt redskab til at bekæmpe sort arbejde.
Nu har jeg talt meget om økonomi, men der er også andre værdier, der i den grad er kommet i søgelyset.
Regeringen har kastet sin interesse på de private daginstitutioner, som den mener er et uvæsen, som staten skal nedkæmpe.
Regeringen vil med skattelovgivningen i hånden vade ind på vores private ejendom, ligesom regeringen med sit forslag om randzoner lader hånt om den private ejendomsret.
Og regeringen vil sammen med sit støtteparti og LA gøre op med den obligatoriske kanonliste i folkeskolen.
Og sådan kunne jeg blive ved med at opremse angreb på borgerlige værdier og angreb på vores mulighed for selv at kunne vælge, hvordan vi vil indrette vores liv.
Listen er lang, og det fortæller, at det ikke kun er, når det gælder økonomien, at der er brug for, at vi borgerlige kommer på barrikaderne.
Der er nemlig sat gang i en ny værdikamp på flere fronter.
Jeg kan berolige spørgeren med, at vi ikke har fortrudt.
Vi synes, det er rigtig ærgerligt, at man fra regeringens side har brudt et forlig.
Det er et klokkeklart forligsbrud, og det synes vi er rigtig ærgerligt.
Så synes vi egentlig, det er lidt ærgerligt, at man i forhandlingerne ikke har villet lytte til, hvad Det Konservative Folkeparti har sagt om udligning.
Vi mener egentlig også, at man bør se på, hvad sammenlignelige familier har til rådighed, når de faste udgifter er betalt.
Det synes vi faktisk er rigtig ærgerligt, for der er altså stor forskel på, hvad familierne har til rådighed, når de faste udgifter er betalt.
Og vi taler vel at mærke om nogle sammenlignelige familier.
For hvis man ser på, hvad det er for nogle kommuner, der skal betale mere, kan man se, at der overhovedet ikke er nogen rød tråd i det.
Det er der mange borgere der ikke kan forstå.