Karsten Hønge (SF), 2011-03-01:
Det gør lovforslaget desværre ikke.
Man gør måske nærmest tværtimod en dyd ud af alene at gennemføre de nye bestemmelser fra UCITS-direktivet uden på nogen måde at gå videre end det, direktivet direkte foreskriver.
Ved behandlingen af lovforslaget er det derfor nødvendigt at opdele den politiske stillingtagen i det, som Danmark er forpligtet til i henhold til UCITS-direktivet, EU-forordninger m.v., og så det, som Danmark kan bestemme selv ved lov.
Det første, selve direktivimplementeringen, kan være mere eller mindre hensigtsmæssig og klar og mere eller mindre godt håndværk.
Her har bl.a. Advokatrådet jo på en række punkter påpeget, at direktivet ikke altid er så klart og hensigtsmæssigt implementeret.
De indvendinger vil SF sætte fokus på under udvalgsarbejdet.
Hvad angår den del, som ministeren kunne have valgt at lovgive om, men altså ikke har gjort, vil vi godt nævne det problem, at bankerne og kunderne på en række felter har modstridende interesser i forhold til rådgivning om kundens brug af investeringsforeninger.
Jeg behøver vist kun at nævne Roskilde Bank og i det hele taget den voldsomme vækst i antallet af klagesager på det her område, for at alle kan forstå, at vi her har at gøre med et væsentligt problem.
Lovforslaget kunne f.eks. have bestemt, at en bank altid skal oplyse kunden om det, hvis banken eller bankrådgiveren tjener provision ved at henvise en kunde til en bestemt investeringsforening eller lignende og ved samme lejlighed oplyse, hvor stor denne fortjeneste, den her såkaldte henvisningsprovision, er.
Det kan tit være sådan, at banken kan opnå en særlig henvisningsprovision ved at henvise kunden til f.eks. en investeringsforening med en risikabel investeringsprofil.
Viser den risikable investering sig at give tab, er det jo kunden, der må bære smerten, mens banken alene kan glæde sig over at have tjent henvisningsprovisionen.
På den måde får banken en økonomisk interesse i – lad mig sige det på den måde – en åben fortolkning af kundens meldinger om risikoprofil i investeringer og en kreativ tilgang til kunderådgivning, som kunden ville blive advaret om, hvis han eller hun på forhånd havde fået oplyst, at banken tjener så og så mange penge ved at henvise kunder til denne særlige investeringsforening.
Den type forbrugeroplysning interesserer SF.
Det samme gælder, når en sag vedrørende f.eks. investeringsforeninger henvises til Finanstilsynet.
For os at se vil det være naturligt, at en privat kunde, der har penge i en investeringsforening, er part i en eventuel sag, der henvises til Finanstilsynet, men sådan er det ikke.
Men det kunne det blive, hvis vi vedtog det ved lov, hvis man altså bekymrede sig lidt mere for de private investorer.
Endelig undrer det os, at private equityfonde ikke er omfattet af loven, equityfonde, der jager en hurtig profit ved risikable køb af hele eller halve virksomheder.
Hvorfor er det, at de ikke skal underkastes den her regulering?
Vi ser gerne loven udvidet til også at omfatte de fonde.
SF er kritisk over for ministerens udførelse af den her bundne opgave, minimumsimplementeringen af EU-reglerne.
EU-reglerne er ikke gode, men de er bedre end ingenting.
Men SF er kritisk over for ministerens tilsidesættelse af de private investorers interesser og fredningen af equityfondene fra en regulering.
Derfor er SF afventende.