Lars Barfoed (KF), 2011-02-22:
Beslutningsforslaget her opfordrer regeringen til snarest at skabe reel mulighed for, at der kan ske en hel eller delvis eftergivelse af sagsomkostninger i straffesager efter endt afsoning, herunder at der skal ske eftergivelse af sagsomkostninger i straffesager for personer, som ikke har begået ny kriminalitet i en periode på 5 år efter endt afsoning.
Ifølge bemærkningerne til beslutningsforslaget forestiller forslagsstillerne sig, at der ved endt afsoning skal tages stilling til, om sagsomkostningerne har en sådan størrelse, at der skal ske en hel eller delvis eftergivelse, eksempelvis på baggrund af en vurdering af den pågældendes betalingsevne og økonomiske forhold i øvrigt.
Og så skal der under alle omstændigheder ske en fuldstændig eftergivelse af sagsomkostninger efter 5 år, hvis den pågældende ikke har begået ny kriminalitet i mellemtiden.
Formålet er ifølge bemærkningerne at styrke mulighederne for at resocialisere personer, som har udstået en straf, og som måske har en større gæld til det offentlige i form af pålagte sagsomkostninger i forbindelse med deres straffesag.
Regeringen er helt enig i, at det både af hensyn til den enkelte og af hensyn til samfundet er vigtigt, at vi skaber de bedste muligheder for resocialisering, men det er også regeringens opfattelse, at spørgsmålet om den dømtes betaling af sagsomkostninger i straffesager er mere kompliceret, end der gives udtryk for i beslutningsforslaget, og det vil jeg vende tilbage til om lidt.
Samtidig har det offentlige som udgangspunkt ret til at få de omkostninger erstattet af den dømte.
Det vil sige, at hvis en person med en dom findes skyldig i et strafbart forhold, vil det i dommen normalt blive pålagt vedkommende at erstatte det offentlige de nødvendige udgifter, som er medgået til sagens behandling.
Det er hovedsagelig udgifter til forsvarssalær, men det kan også være udgifter til f.eks. dna-undersøgelser, der kan være ganske bekostelige, og andre tekniske erklæringer eller transport af beslaglagte køretøjer.
Som det også fremgår af bemærkningerne til beslutningsforslaget, er det allerede efter de gældende regler muligt at tage hensyn til den enkeltes betalingsevne i forbindelse med opkrævning af betaling af sagsomkostninger.
Det kan i den forbindelse tænkes, at man laver afdragsordninger, som er tilpasset størrelsen af skyldnerens indkomst, og der kan også gives henstand, når den pågældende ikke har betalingsevne aktuelt, her og nu.
Det er også muligt at eftergive hele gælden, men som det også fremgår af bemærkningerne, har eftergivelsen undtagelsens karakter.
Forslagsstillerne har anført, at en reel mulighed for at få eftergivet sagsomkostningerne vil lette resocialiseringen af dømte kriminelle og anspore dem til en kriminalitetsfri tilværelse.
Det er der jo sikkert meget rigtigt i, men når det er sagt, skal man selvfølgelig også have for øje, at der kan være mange andre faktorer end gæld, som fastholder den dømte i en kriminel løbebane.
Og jeg vil også minde om, at dømte personer med stor gæld til det offentlige i form af sagsomkostninger også kan have anden betydelig gæld f.eks. som følge af betaling af erstatning til de forurettede i sagen.
I øvrigt kan jeg oplyse, at Justitsministeriet ikke umiddelbart i hvert fald er bekendt med forskning, som kan belyse den kriminalpræventive effekt af en ordning med hel eller delvis eftergivelse af sagsomkostninger.
Så der gælder vel her det, som stort set altid gælder, når vi taler om resocialisering og forbrydelse, at det er vanskeligt at sige noget sådan meget skråsikkert om, hvad det er, som præcis kan afholde den enkelte fra at begå yderligere kriminalitet.
Som bekendt er dette beslutningsforslag jo i ganske vid udstrækning en genfremsættelse af et tidligere beslutningsforslag, nemlig nr. B 57 fra 2008, og som den daværende justitsminister gjorde opmærksom på, efterlader forslaget en række spørgsmål både af praktisk og af teknisk art.
F.eks. vil en ordning med fuldstændig eftergivelse af sagsomkostninger efter 5 år formentlig gøre det vanskeligt at få de pågældende til at betale af på gælden i mellemtiden.
Desuden handler beslutningsforslaget kun om eftergivelse efter endt afsoning.
Forslaget tager altså ikke stilling til, hvad der skal ske i de mange straffesager, hvor der ikke sker afsoning, fordi den straf, der bliver pålagt, er en bøde eller en betinget dom.
Det er jo også den tankegang, der allerede er indbygget i det strafferetlige system, f.eks. med hensyn til reglerne om betingede domme og prøveløsladelse.
Jeg kan i den forbindelse oplyse, at der er nedsat en arbejdsgruppe under Justitsministeriet, som bl.a. har til opgave at se på, om der er grundlag for takstmæssigt at standardisere nogle flere sagsomkostninger i straffesager, og om opgørelsen af sagsomkostningerne i højere grad kan ske under rettens behandling af straffesagen.
Arbejdsgruppen vil i de kommende måneder færdiggøre det arbejde, der udestår, og jeg har desuden anmodet arbejdsgruppen om at fremskaffe oplysninger, som kan danne grundlag for en mere principiel vurdering af spørgsmålet om den gældende ordning med hensyn til betaling af sagsomkostninger i straffesager.
Arbejdsgruppen vil herunder også se på, hvordan reglerne på området er i Sverige og Norge.
Kort sagt vil arbejdsgruppen tilvejebringe det oplysningsgrundlag, som jeg synes mangler for at kunne have en kvalificeret holdning til, om det er en god idé at ændre på reglerne på området, og i givet fald hvordan de bør ændres.
Sammenfattende vil jeg kvittere for beslutningsforslaget, som sætter fokus på et vigtigt emne.
Det fremgår samtidig af mine bemærkninger, at regeringen altså ikke kan støtte beslutningsforslaget, som det ligger, og det skyldes som nævnt i første række, at vi bør afvente resultaterne fra den nævnte arbejdsgruppe.