Holger K. Nielsen (SF), 2010-03-04:
Den var afbalanceret og sagde det, der skulle siges, og derfor synes jeg i og for sig, at den meget udmærket satte mange ting på plads.
Denne sag handler om Tibet, men den handler jo faktisk lige så meget om Kina og den nye verdensorden, som er under fremvækst.
Klimatopmødet i december viste med stor tydelighed, at det amerikanske overherredømme er under pres.
USA kan ikke længere styre verden efter sit eget forgodtbefindende, men udfordres af nye stormagter som Brasilien, Sydafrika og ikke mindst Kina.
Det er helt, helt afgørende, at denne forandring i magtbalancerne også afspejler sig i de valg, vi skal træffe i dansk udenrigspolitik.
Vi har en fundamental interesse i et fornuftigt forhold til Kina.
Dette enorme land, der er så svært at forstå; et land, der kalder sig kommunistisk, men hvor den praktiserede kommunisme er så langt fra den oprindelige betydning af dette ord, som overhovedet tænkes kan; et land, hvor Konfutse spiller en større rolle end Marx; et land, der har store problemer, men alligevel har været i stand til at skabe store økonomiske fremskridt de seneste år.
Det har vi en interesse i, ikke kun af hensyn til Kinas økonomiske betydning, men nok så meget, fordi Kina også er blevet en sværvægter i den globale politiske udvikling.
Jeg bruger meget bevidst udtrykket et fornuftigt forhold, og det er noget andet end et ukritisk forhold, for der er meget at kritisere: overgreb på menneskerettigheder og informationsfriheden, enorme økonomiske uligheder gennem den buldrende kapitalisme, Kina udsættes for, et demokratisk underskud af dimensioner, en på mange måder kynisk udenrigspolitik, der holder hånden over grusomme diktatorer, og en politik over for Tibet, der har været præget af magtarrogance og overgreb.
Men det skal også huskes, det skal også med, at Kina i dag er et langt bedre sted at bo i end under kulturrevolutionens excesser og de første år efter Maos fald, hvor økonomien var præget af ineffektivitet, og hvor de demokratiske fremskridt var små.
Naturligvis skal vi have et fornuftigt forhold til en så vigtig aktør i den globale politik.
Da statsministeren mødte Dalai Lama sidste år, blev forholdet slået ud af kurs.
Kinesernes reaktion var urimelig, for den danske statsminister har selvfølgelig ret til at møde, hvem han vil, og han satte hverken spørgsmålstegn ved den danske etkinapolitik eller Kinas territoriale integritet.
Ikke desto mindre opstod der et problem, som var reelt, og som ikke mindst Danmark havde en interesse i at få løst – ikke for enhver pris naturligvis, ingen undskyldninger eller løfter om, at vi ikke ville møde Dalai Lama fremover.
I stedet blev der enighed om verbalnoten, der er et stykke diplomatisk arbejde i fuldstændig klassisk forstand.
Kinesernes bekymringer gik på den territoriale integritet, og vi sagde: O.k., det har vi da ingen problemer med.
For vi har aldrig nogen sinde i vores politik sat spørgsmålstegn ved den kinesiske territoriale integritet, vi har aldrig støttet tibetansk selvstændighed – og modsat det, kineserne går rundt og hævder, er det jo heller ikke Dalai Lamas position.
Han har klart tilkendegivet, at det handler om autonomi og ikke selvstændighed.
Det er værd at understrege – som også ministeren så ganske udmærket påpegede – at verbalnoten ikke forhindrer os i fortsat at støtte tibetanernes krav om autonomi eller i at kritisere kinesernes overgreb i Tibet.
Vi har ikke forpligtet os til ikke at møde Dalai Lama fremover.
Jeg må tilstå, at jeg synes, kritikken af verbalnoten har været overdrevet.
Det mener vi ville være uansvarligt, og efter vores mening har prisen for verbalnoten været lille.
Det forslag til vedtagelse, som vi står bag, beskriver på en fin måde den fremtidige balance i Danmarks forhold til Kina og Tibet, ikke mindst, at vi kraftigt støtter den forhandlingslinje, som Dalai Lama har slået ind på, og hvor det er vigtigt, at der kommer resultater.
Det lægger et meget stort ansvar på Kina for, dels at de stopper forsøgene på at underminere Dalai Lama, dels at de støtter den kompromislinje, som også i høj grad er i Kinas interesse, og at de derfor indleder reelle forhandlinger med den tibetanske eksilledelse om fremskridt.
Det skal vi i Danmark og det internationale samfund støtte.