Charlotte Dyremose (KF), 2011-02-03:
Rummelighed og hensyn inden for det folkekirkelige bekendelsesgrundlag er og skal være ganske centralt for den danske folkekirke.
Det er det folkekirkelige fællesskabs rygrad, at man kan tage hensyn til hinanden som kristne mennesker.
Vores samfund er sådan set også afspejlet i denne rummelighed, og vi må konstant mindes om, at det er den rummelighedstradition fra folkekirken, der også er et væsentligt grundlag for vores samfunds måde at være opbygget på.
Også i forhold til mobiliteten er rummeligheden og friheden inden for bekendelsesgrundlaget jo ganske afgørende.
Derudover er kaldsretten helt afgørende i Grundtvigs fædreland.
Det der med at styrke kaldsretten kan jo lyde meget, meget sympatisk, og jeg vil da også håbe, at vi under udvalgsbehandlingen kan komme lidt nærmere ind på, hvad fru Karen J. Klint mener med det.
Nu fik fru Karen J. Klint jo så sagt, at det var sådan lidt underligt, at det skulle være en udefrakommende, nemlig kirkeministeren, der sådan ansatte præsterne, men jeg vil dog sige, at jeg godt vil minde om, vi lige skal huske en enkelt ting, nemlig at en anden væsentlig og central del i vores folkekirke jo er forkyndelsesfriheden og altså sikkerheden for, at man ikke sådan bare bliver smidt af stillingen, fordi man forkynder ordet og ikke nødvendigvis taler menigheden efter munden.
Det er jo ikke sådan, at det, man siger, når man forkynder teksterne, som man mener de skal udlægges, nødvendigvis altid er populært.
Derfor er der selvfølgelig en balance mellem det, at der er mulighed for selv at have sin præst, og så det, at man altså har en forkyndelsesfrihed.
Det bør ikke konflikte, al den stund at kaldsretten jo er forbundet med ansættelsen, mens forkyndelsesfriheden er forbundet med at have stillingen, men jeg kunne godt se en konflikt opstå i det tilfælde, hvor kaldsretten blev udvidet til sådan at være løbende.
Så lad os drøfte nærmere, hvad fru Karen J. Klint mener med det.
Jeg synes faktisk, at det her er en ganske central problemstilling, og jeg synes ikke, den er så ligetil, og derfor har jeg også ganske stor forståelse for, både at der skal bruges en del tekst på at beskrive de her forhold, og også at den her lillebitte sag, som den kan betragtes som værende, faktisk har været 12 år undervejs.
Det har den jo, fordi der ikke har været enighed om, hvordan man kunne løse den her problemstilling, fordi vi jo netop her er fanget ganske centralt mellem menighedens mulighed for selv at kalde deres præst og præsternes mulighed for at flytte rundt.
Det kan jo være af hensyn til præsten, men det kan sådan set også være af hensyn til menighedsrådet eller sognet.
Det har man nu fundet en model for, som både Præsteforeningen og Menighedsrådsforeningen er enige om, og derfor synes jeg naturligvis, at vi skal respektere den model, som vi jo traditionelt gør, altså følger folkekirkens egne ønsker, også på det her område.
Jeg mener også, det er en model, der er ganske god, netop fordi den giver den her mulighed for mobilitet, men dog sikrer, at vi fastholder, at det kun er, når menighedsrådene godkender det, at det kan ske i de længere perioder.
Så er der jo den lille krølle, som de to foreninger også har bedt om, hvad angår ansættelse under 1 år, hvor man jo faktisk har mulighed for at gå ud over kaldsretten.
Jeg synes da, man skal tænke nøje over det, inden man gør det, for det betyder jo faktisk, at man fjerner kaldsretten ved ansættelse af kort varighed.