Christian Juhl (EL), 2014-12-11:
Jeg vil gerne starte med at sige tak for bidragene til debatten.
Som en sagde før, har det været en ret interessant debat.
Det er mere end 20 år siden, at Osloaftalerne blev underskrevet.
De skulle være et spor for forhandlingerne mellem Israel og Palæstina, og de skabte stor begejstring dengang, men drømmene døde undervejs.
Skitserne var mange år før blevet tegnet af FN i kraft af grænserne fra 1967, som siden da har været set som udgangspunkt for en mulig grænsedragning.
Spørgsmålet om anerkendelse har præget debatten i Danmark og mange andre lande i rigtig, rigtig mange år, og den har også handlet om, hvordan vi får en fredelig og retfærdig løsning, der sikrer lige rettigheder og sikkerhed til alle i både Israel og Palæstina.
Vi har ikke nogen illusioner om, at anerkendelse vil betyde, at konflikten får en endelig løsning.
Vi tror, at den undervejs kan give et bidrag til at få tingene til at gå i den rigtige retning, og det bidrag er særlig vigtigt lige i øjeblikket.
Vi har også fremsat det her beslutningsforslag for at sende et vigtigt signal til Israel om at ændre kurs – også for Israels egen skyld.
Situationen i Palæstina er sprængfarlig lige nu, hvad andre har været inde på, og det gælder ikke kun i Palæstina, men også i Israel.
Der er en ekstremt høj risiko for, at det her ender galt, hvis ikke verdenssamfundet griber ind.
Vi har også fremsat forslaget for at rejse den vigtige diskussion om konsekvenserne af den israelske bosætteroffensiv, besættelsen af Vestbredden, blokaden mod Gaza, offensiven i Jerusalem og det store uløste flygtningeproblem, og det er ikke mindst i kølvandet på den israelske bombeoffensiv i Gaza i sommer.
Ingen af problemerne er nye, og de har alle sammen været diskuteret igen og igen i FN.
I kølvandet på krigen i Gaza har der ikke mindst i Europa været en øget folkelig protest mod Israels aggressive politik.
Nu må der handling bag de luftige politikerord, der alt for længe har lydt.
Efter fiaskoen for USA med sammenbruddet i John Kerrys forhandlinger er tiden inde til at gøre noget igen.
Og det er vores opgave.
I det danske parlament har vi fået en henvendelse fra ikke mindre end 660 prominente israelske borgere, der appellerer til det danske Folketing om at anerkende staten Palæstina, fordi det er til gavn for Israel.
Det er professorer og en tidligere formand for Knesset, tidligere ministre, organisationsfolk, tidligere sikkerhedsfolk og fredsaktivister, der alle har indset, at Israel med den nuværende politik isolerer sig fra resten af verden.
Som forfatteren og den tidligere formand for Knesset, Avraham Burg, forleden skrev i Politiken: »Jeg bønfalder statsminister Helle Thorning Schmidt, den danske regering og hele det danske folk, som jeg anser for mine venner, om ikke at blive ført på vildspor og i stedet være ven af både Israel og Palæstina i kampen for fred.
Israel har ikke brug for venner, som fritager landet for ansvar.
Israel har brug for venner, som vil støtte anerkendelsen af Palæstina som stat.«
Udenrigsministeren har allerede gennem forskellige medier meldt ud, at man fra dansk side ikke vil stemme for vores beslutningsforslag.
Det er ikke et spørgsmål om politisk vilje, siger man, men om timing.
Men hvornår kunne der være en bedre timing end nu?
Vi er vant til at høre regeringen sige, at de ikke vil gå alene.
Men den holder ikke længere.
Hvis vi i dag anerkender Palæstina, går vi ikke alene, men lægger os dermed i slipstrømmen på en række andre EU-medlemslande, der i løbet af efteråret har anerkendt Palæstina: Sverige, Frankrig, Storbritannien, Spanien, Polen, Ungarn og Irland.
På hele kloden har 135 lande anerkendt Palæstina, så vi får lidt svært ved at føle os alene, hvis også vi anerkender staten Palæstina.
Der er mindst fem gode grunde til at anerkende et selvstændigt Palæstina.
Der bliver sammenhæng i vores politik.
Danmark har i mange år arbejdet for to stater, Israel og Palæstina, og denne beslutning vil pege i samme retning.
Danmark har foretaget en næsten anerkendelse ved at give Palæstina en række ambassaderettigheder.
I næste uge er det 2 år siden, at FN's generalforsamling anerkendte Palæstina som tilsluttet FN på trin 2.
Det giver mulighed for at deltage i FN's udvalg og for at rejse sager ved de internationale domstole.
For det andet: Anerkendelse er et naturligt udkomme af de mange millioner kroner, som Danmark har investeret i en løsning.
Ja, uden politiske resultater ville vi risikere, at investeringerne ville være spildte; og udviklingen risikerer at løbe baglæns, hvis ikke der kommer forhandlinger nu.
For det tredje: Hvis ikke Danmark skulle tage det her initiativ, hvem skulle så?
Hvis ikke Europa, hvem skulle så?
USA har opgivet forhandlingerne; Israel og Palæstina er ikke i stand til selv at løse konflikterne.
Hvis ikke vi tager handsken op og skaber en situation, hvor begge parter kan se nye muligheder, vil vi risikere yderligere destabilisering, mere vold og opgivelse, især blandt unge.
For det fjerde: En anerkendelse er imod besættelsen, ikke imod Israel.
En anerkendelse vil markere ønsket om at tage udgangspunkt i grænserne før 1967 og er dermed en accept af Israel.
Den, altså anerkendelsen, understreger kritikken af besættelsen af Vestbredden og de ulovlige besættelser.
Den understreger kritikken af blokaden mod Gaza, hvor man ikke kan få dagligdagen til at fungere.
For det femte: En anerkendelse vil styrke alternativet til den eskalerende vold.
Det vil være opbakning til præsident Abbas insisteren på diplomatiske løsninger midt i en situation, hvor 44 pct. af palæstinenserne i de besatte områder anser en voldelig løsning som eneste mulighed på vejen mod et selvstændigt Palæstina.
At vente er at spille højt spil med freden i Israel og Palæstina; at vente er at vende ryggen til dem, der ønsker en forhandlet løsning.
Desmond Tutu, som jeg tror I alle sammen kender, siger det på den her måde: Hvis du er neutral i en situation med uretfærdighed, har du valgt undertrykkerens side.
Hvis en elefant har foden på musens hale, vil musen ikke sætte særlig stor pris på din neutralitet.
Det burde en del af ordførerne i dag tænke en smule over, når de siger: Det er ikke nu, vi skal handle.
Kære udenrigsminister
: Tiden er ikke til misforstået neutralitet, der støtter elefanten; tiden er til aktiv handling mod uretfærdighed.
Selv om Danmark er lille, selv om Danmark nogle gange kan tales ned, som nogle gør, så er det ofte dråben, der får glasset til at flyde over.
Derfor kan en beslutning i Danmark også have betydning for en beslutning i EU, der også kan have en betydning for, at vi får gang i forhandlingerne.
Men tak for de mange bidrag.
Jeg glæder mig til udvalgets arbejde og til at se, om der reelt er handling bag de pæne ord, i hvert fald fra regeringens side.
Det vil jo vise sig, om vi så på den måde kan formulere en skarpere og klarere politik, der kan medføre handling.