Lykke Friis (V), 2010-01-26:
Tak, hr. formand.
Tak for lejligheden til at give min vurdering af resultatet af klimatopmødet og ikke mindst muligheden for at se fremad.
Hovedpointen er jo, at vi ikke nåede i mål i København, men fik skabt et fundament for en global aftale under FN, som det nu gælder om at bygge videre på.
Blot, så der ikke er nogen misforståelser, vil jeg gerne starte med at understrege, at regeringens mål fortsat er en juridisk bindende aftale i FN-regi – det er der ikke ændret ved – selv om det jo er meget tydeligt for enhver, at opgaven er meget, meget svær.
Hvad der i sidste instans kommer ud af København, ja, det afhænger i høj grad af landene og deres syn på den videre proces.
Men først til resultatet: COP15 er for længst blevet kaldt den mest komplicerede og mest afgørende klimaforhandling, der nogen sinde er blevet afholdt, og historikere er i fuld sving med at grave i arkiverne efter mulige paralleller.
På trods af kompleksiteten, der i høj grad afspejler vanskeligheden ved at opnå multilaterale resultater i en multipolær verden, lykkedes det med Copenhagen Accord at indfange væsentlige fremskridt – fremskridt, som langt hen ad vejen var nået gennem intens dialog i optakten til og under COP15.
Hvis vi stiller skarpt på indholdet af Copenhagen Accord, så er der syv punkter, som jeg gerne vil fremhæve.
Det første punkt knytter sig til ambitionsniveauet.
Det lykkedes at få en global forankring af 2-graders-målet, og vi fik understreget, at de globale udledninger skal toppe snarest muligt.
Fra ikke mindst EU’s side havde vi dog håbet, at man også var blevet enig om en konkret tidsramme for, hvornår de globale udledninger skal toppe, og et konkret langsigtet globalt reduktionsmål.
For at begrænse den lokale opvarmning til under 2 grader er det afgørende, at alle større udledere bidrager med en rimelig og fair indsats, ellers får vi ganske enkelt ikke løst klimaproblemet.
Det andet punkt, jeg vil fremhæve, knytter sig netop til dette.
I København fik vi skabt en proces for, hvordan landene kan melde deres reduktionsindsatser ind.
Med aftalen tilkendegav ilandene at ville indskrive nationale reduktionsmål, de såkaldte ecomomy white emissions targets, for 2020.
Samtidig viste centrale udviklingslande vilje til at indskrive konkrete reduktionstiltag, hvilket blev bekræftet på mødet mellem de fire store ulande her i weekenden.
Afgørende for den videre proces er det, at der med aftalen også skabes en ramme for robust og transparent opfølgning på, for implementering af reduktionsindsatserne.
Det tredje punkt drejer sig om finansiering, og her indeholder aftalen formuleringer om, at der skal afsættes et betydeligt milliardbeløb.
På kort sigt, det vil sige fra 2010 til 2012 – den såkaldte opstartsfinansiering – er målet, at der skal rejses op imod 30 mia. dollars over 3 år.
På længere sigt er målet 100 mia. dollars årligt i 2020.
Desuden var der enighed om, at der skal etableres en Copenhagen Green Climate Fund til at kanalisere en væsentlig del af den langsigtede finansiering.
Samtidig var der enighed om at etablere et såkaldt højniveaupanel under COP’en med henblik på at sikre overblik over finansieringsbehov og finansieringsbidrag.
Det fjerde punkt i Copenhagen Accord, jeg vil fremhæve, drejer sig om tilpasningsindsatsen.
Her anerkender aftalen, at tilpasningsindsatsen haster i mange lande og ikke mindst nødvendiggør øget støtte og internationalt samarbejde.
Industrilandene skal øge støtten gennem finansiering, teknologi og kapacitetsopbygning, og aftalen slår fast, at der især er behov for øget støtte til de fattigste: de små østater og Afrika.
Et femte punkt knytter sig til skovområdet, der blev anerkendt som helt centralt for reduktionsindsatsen.
Netop derfor blev landene også enige om, at der straks skal etableres en mekanisme, som kan sikre finansieringen af reduktionsindsatsen på skovområdet i udviklingslandene.
Ved punkt nr. 6 er vi kommet til teknologi.
Copenhagen Accord indeholder her en teknologimekanisme, der støtter udvikling og overførsel af teknologi, med udgangspunkt i de enkelte udviklingslandes ønsker, behov og omstændigheder, og som både omfatter tilpasnings- og reduktionsindsatsen.
Det konkrete indhold i mekanismen skal så fastlægges i de kommende forhandlinger.
Punkt 7, det sidste punkt, handler jo så om den videre proces for forhandlingerne.
Copenhagen Accord er et vigtigt fundament for de videre forhandlinger under FN.
Accorden knækker nogle af de vanskelige politiske nødder, der kan bringe os helt i mål med en global aftale, og to helt centrale ting er, at der skabes en fælles ramme, hvor alle store udledere er med, og Accorden sikrer hurtig handling, f.eks. via opstartsfinansiering og listning af reduktionsindsatserne.
Men Copenhagen Accord skal jo ikke stå alene.
Ud over Accorden blev der i København vedtaget to beslutninger om, at forhandlingerne kører videre i de to eksisterende forhandlingsspor: Kyotosporet og konventionssporet.
Copenhagen Accord skal altså ses som et vigtigt input på vejen mod en global aftale under FN.
Det leder mig så over til det videre arbejde.
Som allerede antydet bliver resultaterne ikke automatisk omsat til et syvmileskridt på vej hen mod en global aftale.
Det afhænger i sagens natur af parternes vilje og handling.
Og den første indikation på dette får vi, når landene kommer med deres konkrete indmeldinger om reduktionsmål og -indsatser i Copenhagen Accord.
Afhængigt af hvordan landene spiller ind i det videre arbejde, kan Copenhagen Accord udgøre et væsentligt skridt på vejen mod det ultimative mål i form af en juridisk bindende aftale i FN-regi, som jeg håber på og arbejder for bliver resultatet i Mexico.
I den forbindelse er det glædeligt, at mange lande aktivt presser på for at få landene til at melde ind.
Samtidig er det positivt, at de fire store ulande i søndags viste vilje til at opliste deres indsats.
Den 31. januar er ikke nogen skarp deadline, som bl.a. Yvo de Boer, FN's eksekutivdirektør, også har givet udtryk for.
Det centrale er, at der sker tilslutning, men ikke om tilslutningen lige falder på slaget 12 den 31. januar.
Med andre ord: Copenhagen Accord er ikke udstyret med en vindebro, der pludselig går op, nej, Accorden forbliver åben.
Præcis fordi Copenhagen Accord kan blive udgangspunktet for en global aftale, arbejder Danmark intensivt for, at landene melder deres reduktionsmål ind, ligesom vi bl.a. via EU presser på for, at der kommer tilsagn om opstartsfinansiering til klimaindsatsen, og at det i de videre forhandlinger konkretiseres, hvordan den langsigtede finansiering sættes i værk.
Hermed er jeg ved mit andet punkt, nemlig Danmarks indsats for en global aftale.
Hovedbudskabet her er, at Danmarks hidtidige initiativret helt i tråd med vanlig praksis inden for klimaforhandlingerne nu overgår til det efterfølgende formandskab, nemlig Mexicos.
Men da Danmark har investeret så mange kræfter i klimatopmødet og derfor naturligvis også har en selvstændig interesse i at følge resultatet til dørs, vil vi opretholde et betydeligt engagement.
Dette engagement skal også ses i lyset af, at det er regeringens langsigtede vision, at Danmark skal være blandt de mest aktive EU-lande på klimaområdet – kort sagt, vi skal være et af de lande, der konsekvent skubber på den internationale klimadagsorden.
Hvad vil vi så helt konkret gøre?
Jo, regeringen vil for det første arbejde for, at industrilandene leverer den lovede opstartsfinansiering, så jeg vil snarest tage kontakt til min spanske kollega for at få EU til at presse på for, at donorlandene samles og diskuterer dette hurtigst muligt.
Og Danmark vil jo bidrage med vores del i form af 1,2 mia. kr. over 3 år. For det andet vil vi etablere et tæt samarbejde med både Mexico og FN-sekretariatet for at facilitere processen.
Vi holder også tæt kontakt med Tyskland, der jo som bekendt vil holde et møde forud for FN-forhandlingerne i juni i Bonn,
samt andre aktører, der igangsætter politiske initiativer, som underbygger en global aftale.
For det tredje vil vi fortsætte det intensive klimadiplomati, og jeg rejser allerede på fredag til Davos og senere til Indien for bl.a. at diskutere processen fremad.
Endelig vil regeringen overveje oprettelsen af en stilling som klimaattaché i Mexico og beholde en klimaattaché i Pretoria, idet Sydafrika som bekendt er vært for COP17.
Jeg ser naturligvis frem til det videre COP-arbejde, for Danmark skal bevare sin progressive rolle i de internationale bestræbelser på at begrænse og afbøde virkningen af de globale klimaforandringer og det vel at mærke på en sådan måde, at vi får alle store udledere med om bord, og jeg håber, det er en vision, som Folketinget kan samle sig omkring.
Forhandling