Jakob Ellemann-Jensen (V), 2011-12-15:
Tak for det.
Our new Europe is born.
Sådan lød ordene til verdenspressen, da Danmarks daværende statsminister, Anders Fogh Rasmussen, en mørk og kold fredag aften for præcis 9 år og 1 dag siden trådte ud i den.
Det var, da vi senest havde formandskabet, og det øjeblik i december 2002 var intet mindre end historisk.
Vesteuropa og Østeuropa blev til et Europa.
Den fredag aften i København blev på mange måder det reelle punktum for den kolde krigs opsplittede Europa.
Det var stort, og man var optimistisk på vegne af Europa.
Men man må nok sige, at verden i dag og situationen i dag er en anden.
Når Danmark her den 1. januar 2012 igen overtager EU-formandskabet, nu for syvende gang, har optimismen det anderledes svært.
Økonomisk fremgang er aflyst af krise, enkelte lande er på randen af bankerot, og fællesskabet er under hårdt pres.
Man siger, at et formandskab typisk består af 85 pct. bundne opgaver og 10 pct. kriser, og 5 pct. er formandskabets egen dagsorden.
Kunsten for det danske formandskab må være at sikre, at krisedelen minimeres så godt, som det nu er muligt.
Det er ikke ved at ignorere krisen, for det vil både være tåbeligt og umuligt, men minimere den ved at håndtere den effektivt.
Regeringen kan regne med Venstres opbakning til krisehåndteringen.
Vi vil Europa.
Vi vil ikke hindre fremdrift.
Vi vil tværtimod sikkert ud af dødvandet.
Der er brug for den disciplin i EU, der nu er sat i søen i form af bedre budgetdisciplin, automatiske sanktioner m.v. Der er mere end nogen sinde brug for, at Europa på den led rykker sammen økonomisk.
Der er ganske simpelt brug for europagten.
Bare spørg de finansielle markeder.
Derfor bekymrer det også Venstre, at regeringens linje i forhold til krisehåndteringen er så uklar, her kun et par uger før det går løs med formandskabet.
Vi ved reelt ikke, hvor regeringen står i forhold til den nye europagt, og hvis man læste Financial Times i går, onsdag, kunne man se, at Venstre ikke er de eneste, der er i tvivl.
Det er ikke holdbart.
Hvordan vil det påvirke oprydningsprocessen, hvis formanden ikke går ind for den?
Vil vi være med til at tage ansvar for Europas udvikling, eller vil vi forbeholde os retten til at stå uden for og dybest set håbe på, at de andre rager kastanjerne ud af ilden?
Hvis Danmark går ind i formandskabet med en uafklaret holdning, svarer det dybest set til, at en bygherre fraskriver sig ansvaret for husets fundament og i stedet for udvikler alle mulige visioner for første og anden sal.
I Venstre er vi ikke i tvivl.
Nu her op til formandskabet bør vi sende et klart signal om, at Danmark arbejder for, at vi kan tilslutte os pagten.
De nye fælles spilleregler ligger i fin forlængelse af de principper om finanspolitisk ansvarlighed, som vi under alle omstændigheder bør overholde.
Et nej til pagten vil af markederne blive udlagt, som om regeringen forbeholder sig retten til alligevel at føre en uansvarlig økonomisk politik.
Det er næppe det signal, Danmark ønsker eller er bedst tjent med at sende.
I Venstre vil meget gerne hjælpe regeringen med EU-formandskabet og med at skaffe maksimal dansk indflydelse, men den første og måske vigtigste beslutning kan kun regeringen selv træffe.
Jeg ved, at statsministeren får brug for ualmindelig lange arme for at kunne omfavne både Socialistisk Folkeparti og De Radikale, når det kommer til europapolitikken, og jeg anerkender, at det kan være svært at forene et euroskeptisk SF med et fuldblods-EU-tilhænger-parti som De Radikale.
Venstre ønsker et stærkt dansk EU-formandskab, og vi påtager os gerne et medansvar for at løfte det.
Vi ser formandskabet som et fælles ansvar for alle Folketingets partier, men for regeringens egen såvel som for Danmarks og – for at gøre det hele lidt højstemt – for Europas skyld bør regeringen nok skynde sig at finde enigheden og få sendt krystalklare meldinger ud i verden.
Det vil lige nu være det bedste, man kan gøre for det danske formandskab.