Johanne Schmidt-Nielsen (EL), 2010-05-06:
Jeg vil først indlede med at rose ministeren.
Det vedrører også økonomien, for vi taber fælles penge på at være rigtig dårlige til ligestilling.
Det er befriende at have en minister, som anerkender, at det hele ikke kun handler om kvinder med indvandrerbaggrund.
Når det er sagt, vil jeg selvfølgelig konstatere, at der er rigtig mange ord i den her plan, som man kan være enig i, og at der er forbavsende lidt handling.
Overskriften på ministerens indledning er »Efterlysning!«.
Ministeren efterlyser så bl.a. nogle, der har været med til at bryde tabuet om vold i hjemmet.
Den efterlysning vil jeg gerne tilslutte mig, men vi kunne efterlyse mange andre ting.
Jeg vil f.eks. gerne efterlyse diskussionen om ligelønnen, hvor blev den af?
Det er muligt, der kommer noget interessant ud af Lønkommissionens arbejde, men lige som Kvinderådet er også jeg temmelig overbevist om, at vi stadig væk vil have et ligelønsproblem, også efter at kommissionen har fremlagt sit arbejde.
Jeg synes, det er meget svært at forstå.
I forlængelse af det vil jeg sige, at det er positivt, at ministeren tager fat i problemet med den systematiske frasortering af kvinder, der sker på forskningsområdet.
Det er jo fakta, og vi har over mange, mange år kunnet se, at der simpelt hen er den her rørledning, og selv om man propper kvinder ind i den ene ende, falder de altså fra, de kommer ikke ud i den anden ende.
Som ministeren selv skriver, taber vi guld på gulvet.
Det har vi ikke råd til, og vi kan ikke være det bekendt, fordi vi faktisk lever i et samfund, hvor vi bekender os til ligestilling.
Derfor undrer det mig også, at man er så smålig med de konkrete initiativer her.
Jeg synes, man er noget smålig.
Jeg vil også gerne her komme med en efterlysning, jeg vil nemlig efterlyse handling.
Ministeren ved fra egne erfaringer på Københavns Universitet, at hvis der for alvor skal ske noget, skal der penge på bordet.
Ministeren har så gode erfaringer fra Københavns Universitet med økonomisk at belønne de institutter, der gør noget aktivt for at få flere kvinder ind i forskningen.
Hvorfor genopretter man så ikke Frejaprogrammet, som vi havde i 1990'erne, en pulje afsat til det underrepræsenterede køn i forskning, et program, der betød, at rigtig mange kvinder fik en vej ind i forskning?
Det fungerede glimrende.
Det ville være at vise handling, det ville være at følge op på de gode ord, der står i planen her.
Men jeg synes jo altså ikke, det er nok at erkende, at man har et problem, man skal også gøre noget ved det, når man så har erkendt det.
Endnu et område, som er værd at efterlyse, er jo mainstreaming.
Som Kvinderådet også skriver, er mainstreaming stort set ikke nævnt i handlingsplanen, og der er jo ellers en række eksempler på, synes jeg, at man fra regeringens side ikke har taget opgaven med mainstreaming alvorligt.
Skattereformen er et konkret eksempel.
Det er en reform, som betyder, at den økonomiske ulighed i samfundet mellem mænd og kvinder er vokset betydeligt.
Alligevel har man ikke vurderet fra regeringens side, at det var relevant at se på kønsforskelle i forhold til den her lovgivning.
Jeg havde statsministeren, som på det tidspunkt ikke var statsminister, i Folketingssalen og spurgte til det faktum, at uligheden mellem mænd og kvinder altså bliver øget som følge af den her skattereform.
Ministeren svarede så, at hjemme ved ministeren delte de jo.
Vi har jo tværtimod et mål om, at vi faktisk skal være økonomisk uafhængige af hinanden.
Vi ønsker ikke et samfund, hvor det er i orden, at kvinder får mindre end mænd, fordi man jo deler derhjemme.
Vi ønsker ikke et samfund, hvor kvinder er økonomisk afhængige af deres mænd, og det er bl.a., fordi vi synes, at kvinder skal have mulighed for at smutte fra de der mænd, hvis ikke de har lyst til at være sammen med dem mere.
Landsorganisationen af Kvindekrisecentre, LOKK, har i årevis råbt op om, at det, der hedder 7-års-reglen, og som betyder, at man først kan opnå ophold efter 7 år, har betydet, at man har fastholdt kvinder med indvandrerbaggrund i voldelige forhold, fysisk vold og psykisk vold.
Nu kommer man med et pointsystem, der betyder, at kvinder potentielt set kan blive fastholdt i de her forhold på livstid, fordi de ikke har muligheden for at opnå de tilstrækkelige point.
Det var da også et område, hvor det var relevant at se på de kønsmæssige konsekvenser.
Så mainstreamingen vil jeg også meget, meget gerne efterlyse.
Så vil jeg slutte af med at konstatere, at det her virkelig er et område, hvor der kommer til at ske meget, meget store ændringer, når vi får et nyt flertal i Danmark, og det tror jeg også er kommet til udtryk i løbet af debatten.
For meget kort tid siden kom der en ny svensk rapport, der viste, at for hver måned, faderen tager barselorlov, stiger kvindens årsløn med næsten 7 pct. 7 pct.!
I oppositionen vil vi øremærke 3 måneders barsel til faderen, præcis ligesom vi øremærker barsel til moderen.
Jeg kan slet ikke forstå den der argumentation om, hvad det er for noget pludselig at blande sig i familielivet.
Jamen det gør vi jo i forvejen.
Vi har øremærket barsel til moderen, og det, vi så tillader os at sige fra oppositionens side, er, at det er rimeligt – også af hensyn til faderen – at der også er øremærket noget barsel til ham.
Vi vil have lønstatistikker, der rent faktisk kan bruges til noget.
Det er igen et område, hvor det er meget, meget svært at forstå regeringens argumentation.
Jeg kan simpelt hen ikke forstå, hvorfor man ikke vil have et ordentligt arbejdsredskab i form af lønstatistikker, der reelt viser, hvor problemerne ligger.
Det får vi ikke ligeløn af med det samme, men det er et redskab til at komme hen til ligelønnen.
Der er mange andre konkrete initiativer, jeg kunne nævne.
Lad os få et udvalg på Christiansborg, der rent faktisk beskæftiger sig med ligestilling.
Ja, selvfølgelig skal vi det, men når det ligger over det hele, er der en risiko for, at det bliver glemt.
Der er jo også en årsag til, at vi faktisk har et Miljøudvalg, som jeg sagde i mit spørgsmål tidligere.
Det er jo ikke, fordi vi ikke synes, der skal diskuteres miljø i alle andre sammenhænge, men det er, fordi vi synes, det er så vigtigt et område, at det fortjener sit eget udvalg.
Jeg vil slutte af med at sige, at der er mange gode ord, og at jeg klart foretrækker den nuværende ligestillingsminister frem for både den forrige og ministeren før igen, men at vi altså mangler handling.
Jeg synes ikke, det er nok at erkende, at man har et problem, jeg synes også, man skal gøre noget ved det.
Jo, så absolut, det er klart.
Vi diskuterer den her redegørelse en gang om året, og når vi så endelig har lejlighed til at tage den diskussion – og det er faktisk sjældent, vi har det – mener man altså ikke engang, det er relevant at møde op.
Man dukker op og holder sin egen tale, men det der med at lytte til de andre er åbenbart ikke en prioritet.
Jo, vil jeg sige til fru Pernille Vigsø Bagge, jeg mener bestemt, at det i den grad viser, hvad det er for et syn på ligestilling, der er, og hvor lavt ligestilling er prioriteret hos de borgerlige partier.