Eva Kjer Hansen (V), 2007-02-07:
Forslagsstillerne vil have afskaffet en række aldersbetingede ydelser til folkepensionister og anvende besparelsen til at forhøje pensionstillægget, og forslaget bliver begrundet med, at de ældres behov ikke er bestemt af en aldersgrænse, og at den demografiske udvikling nødvendiggør en prioritering af de eksisterende midler.
Og så henvises der til, at særordninger er formynderiske.
Ældres behov er ganske rigtigt ikke bestemt af alder.
Ældre er forskellige og er ikke nødvendigvis svage, heller ikke i økonomisk forstand.
Så langt tror jeg at vi alle sammen er enige.
Jeg tror også, at de fleste vil være enige i, at det danske samfund bør bevæge sig hen mod et mere aldersintegreret samfund, hvor det i højere grad er funktionsevne og ikke alder, der lægges vægt på.
Der er god fornuft i at opbløde stive aldersgrænser, så alle får bedre mulighed for uddannelse, arbejde og fritid uanset deres alder.
Forslaget ser også helt bort fra, at langt de fleste af de ydelser, der nævnes i beslutningsforslaget er indtægtsregulerede.
Det er altså ikke alene alder, der er afgørende, ydelserne er målrettet i form af en indtægtsregulering, mens andre kompenserer særlige udgifter og derfor kun tildeles økonomisk vanskeligt stillede pensionister, der har sådanne udgifter.
Knap 90 pct. af alle folkepensionister modtager pensionstillæg, og de vil alle få den fulde forhøjelse.
Herudover vil nogle folkepensionister, hvis pensionstillæg i dag er bortreguleret på grund af for høj indtægt, også få en del af forhøjelsen.
Det siger sig selv, at hvis man fjerner særydelserne og i stedet fordeler den herved opnåede besparelse til 90 pct. af pensionisterne, ja, så må der blive mange tabere, også blandt de økonomisk dårligt stillede pensionister.
Socialministeriet har skønnet, at godt 225.000 pensionister eller omkring 25 pct. af alle folkepensionister i gennemsnit vil tabe 7.700 kr. om året ved sådan en omlægning.
Der er tale om et groft skøn, vil jeg understrege, baseret på en afskaffelse af de væsentligste særydelser.
Omlægningen vil især være til ugunst for enlige lejere med lav indkomst, og det synes jeg ikke er holdbart.
I teorien er der meget, der taler for, at pensionen forhøjes så meget, at særordninger stort set kan undværes.
Folkepensionisterne vil derved i højere grad selv kunne disponere over pengene, samtidig med at de ældres økonomiske vilkår vil blive mere gennemskuelige.
Men hvis vi skal sikre alle pensionister et rimeligt mindste leveniveau uden adgang til særydelser, skal folkepensionen forhøjes med langt mere end det, forslaget lægger op til.
Det ville blive meget dyrt, og det harmonerer dårligt med bemærkningerne i forslaget om nødvendigheden af en prioritering af de eksisterende midler.
Vi har, som forslagsstillerne er inde på, begrænsede ressourcer til rådighed, og vi bliver derfor nødt til at prioritere og målrette de offentlige ydelser.
Og det er jo det, vi netop gør med særydelserne.
Dermed er ikke sagt, at vi ikke kan gøre disse ydelser mere målrettet efter behov; det er klart, det er noget af det, vi løbende skal overveje, men blot at afskaffe et alderskriterium og udelukkende bruge f.eks. indkomsten som udmålingsstandard er ikke hensigtsmæssigt.
Indkomst er jo ikke det eneste forhold af betydning, når vi skal vurdere en persons behov for hjælp.
Nogle pensionister har f.eks. et særligt boligbehov, mens andre har store udgifter til medicin.
Sådanne forhold kan vi ikke målrette i forhold til, hvis vi alene ser på indkomsten.
Derfor går forslagsstillerne for vidt, når de ønsker helt at afskaffe disse særydelser.
De ser derved bort fra, at der kan være et særligt socialt sigte med den enkelte ydelse.
Der er mange gode grunde til at undgå alt for mange særordninger.
Særordninger bidrager til at gøre de ældres økonomiske vilkår uoverskuelige, og de kan ganske rigtigt virke formynderiske, som forslagsstillerne er inde på, men jeg mener, det må dreje sig om at finde en balance mellem en rimelig grundlæggende forsørgelsesydelse og supplerende målrettede ydelser, der dækker specielle behov.
Der er da også tidligere gennemført væsentlige initiativer i den retning.
Det var en stor og positiv forenkling.
Førtidspensionsreformen betød, at førtidspensionister i højere grad blev ligestillet med andre personer uden for arbejdsmarkedet.
Men også her var der en grænse for, hvor langt man kunne gå, og med indførelsen af merudgiftsydelsen sikrede vi jo så, at førtidspensionister med særlige merudgifter kunne få tilskud hertil.
Forslagsstillerne henviser til, at den demografiske udvikling nødvendiggør prioriteringer på dette område.
Set i lyset af den netop gennemførte velfærdsreform synes jeg, at det er vanskeligt at se, hvorfor det skulle være nødvendigt nu at gennemføre en så omfattende reform af ydelserne til de ældre.
Man bør også være opmærksom på, at flere og flere pensionister har supplerende pensionsopsparing, som betyder, at de ikke pr. automatik vil få en række af de særlige ydelser, der er forbeholdt økonomisk vanskeligt stillede.
Det vil lette forståeligheden og gøre de ældres økonomiske vilkår mere gennemskuelige.
Men det skal naturligvis ske under hensyntagen til pensionisternes økonomiske situation, og regeringen kan ikke acceptere en omlægning, der indebærer, at mange pensionister, også blandt de dårligst stillede, ville få en betydelig nedgang i deres indkomst.
Så regeringen kan ikke støtte forslaget.