runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Birthe Skaarup (DF), 2007-04-24:
Jeg må indrømme, at når fru Charlotte Fischer begynder at nævne Velfærdskommissionens forslag og man kigger på, hvad den havde af forslag, så var det ene brugerbetaling.
Derfor tror jeg ikke rigtig på fru Charlotte Fischers intentioner om, at det ikke handler om mere brugerbetaling.
Det er både for besøg hos praktiserende læger, konsultationer, telefonkonsultationer, besøg, vagtlæge, besøg hos speciallæge, ambulant besøg, sygehusindlæggelser – maksimal årlig betaling
Jeg vil spørge fru Charlotte Fischer: Er det ikke dagsordenen i dag?
Jørgen Winther (V), 2007-04-24:
Jamen det er jo en sand radikal, vi har på talerstolen.
For 10 minutter siden var der en stor beundring for det norske og svenske system.
Nu her, hvor jeg konkretiserer, så er beundringen ikke ret stor mere.
Vi har tidligere haft et forslag om, at enlige og lesbiske skulle betale for befrugtning, hvis man ønskede det på et privat sygehus.
Det er sådan noget, der ligger i Folketinget nu.
Det afviste fru Charlotte Fischer meget, meget klart.
Så tænker jeg tilbage på årene.
Nu har fru Charlotte Fischer jo ikke så meget erfaring, siger hun selv, men jeg kan huske det med eksperimentel kræftbehandling, hvor Venstre gang på gang har sagt: Hvorfor kan patienter med kræftsygdomme, der er meget svært syge, ikke få mulighed for behandling med noget eksperimentel kræftbehandling?
Det sagde det gamle Radikale Venstre klart nej til.
Men hvor er det, man vil lave brugerbetaling?
Er det på sådan et svært område?
Eller er det for fysioterapi eller diætister, eller er det indlæggelser eller genoptræning eller hvad?
Det her er den radikale kat om den varme grød, hvor der er ord, og der er ord, og der er ord, men ingen konkrete ting.
Den går vi altså ikke med på i Venstre.
Charlotte Fischer (RV), 2007-04-24:
Det er åbenbart utrolig svært at forstå, at man kan have et åbent sind og have et ønske om, at kloge folk kigger på noget, før man tager endelig stilling til noget.
Alt det der med skjult dagsorden synes jeg ærlig talt er noget snak.
Det her er virkelig et ærligt, åbent ønske om at få det hele op på bordet, i og med at alle i det her Folketing går rundt og siger det og står på den her talerstol og siger, at ja, det er søreme ikke et særlig godt brugerbetalingssystem, vi har.
Det, jeg har erfaret i den debat, der har været, er, at der er forsvindende lille viden i Danmark om, hvordan det reelt fungerer i Sverige og Norge.
Jeg har ikke nogen grænseløs beundring for hverken Sverige eller Norge.
Jeg noterer mig, at hvis man lever i Sverige, lever man adskillige år længere i gennemsnit, end man gør i Danmark.
Så det er i hvert fald ikke sådan, at det ligefrem tager livet af folk derovre at have brugerbetaling på lægebesøg.
Jeg har et åbent sind, men det kniber åbenbart for nogen som helst andre, i Venstre navnlig.
Jørgen Winther (V), 2007-04-24:
Der er mange mærkelige debatter i Folketinget.
Det her er dog en af de mest mærkelige debatter.
Jeg synes, at fru Charlotte Fischer gør som katten: går uden om den varme grød.
Der er sådan en skjult dagsorden, jeg ikke rigtig kan få frem.
Det er brugerbetaling, vi skal analysere, det må bare ikke koste mere samlet og heller ikke koste mindre samlet osv.
Så siger fru Charlotte Fischer, at Norge og Sverige beundrer hun utrolig meget for deres sundhedsvæsener.
I Norge er der betaling hos praktiserende læger, i Sverige er der betaling hos praktiserende læger, begge steder er det indført af socialdemokratiske regeringer.
I Danmark har vi det sådan, at både Venstre, De Konservative og Dansk Folkeparti siger helt klart nej til mere brugerbetaling hos praktiserende læger, speciallæger, sygehuse osv.
Jeg har siddet i flere debatter med fru Charlotte Fischer, og fru Fischer kender de synspunkter, vi har her.
Når man beundrer og er så imponeret af Norge og Sverige med deres brugerbetaling, er det så det, man ønsker?
Eller prøv at komme med en antydning af et eller andet.
Charlotte Fischer (RV), 2007-04-24:
Nu forventer jeg ikke et valg lige om hjørnet, så det skal også lidt ses i det lys.
Man kan jo have sine forhåbninger.
Jeg kender ikke de tal fra Danmarks Statistik, så jeg har virkelig svært ved at forholde mig til dem, og jeg må indrømme, at det i en debat om brugerbetaling – hvorvidt vi synes, at brugerbetalingssystemet er skævt og ulogisk og uretfærdigt – virker noget afsporet at begynde at tale om, hvorvidt de private sundhedsudgifter er vokset mere eller mindre under den ene eller den anden regering.
Det er det, det handler om her i dag.
Det handler jo ikke om at beskylde nogen for noget.
Jeg er ikke engang ude i et ærinde om at beskylde regeringen for at være specielt asocial.
Det er slet ikke det, det handler om.
Det er der så heller ikke nogen, der har sagt fra talerstolen i dag.
Birgitte Josefsen (V), 2007-04-24:
Det er meget betryggende for de danske borgere, at Det Radikale Venstre ikke synes, at de lige er på vej til at skulle gå ind og have ansvaret for sundhedspolitikken i nær fremtid.
Jeg vil gerne spørge fru Charlotte Fischer igen, om ikke hun på baggrund af de tal, der ligger i Danmarks Statistik, mener, at de private sundhedsudgifter er faldet med næsten 2 pct. i den tid, den borgerlige regering har siddet.
Hvis man kigger på Danmarks Statistik, viser det sig, at det forholder sig sådan i perioden 2001-2005, at de private sundhedsudgifter målt i faste priser i gennemsnit er steget med 2,6 pct. Kigger vi på den foregående periode, 1993-2001, steg de private sundhedsudgifter med 4,4 pct.
Det betyder, at der sådan set har været en lavere vækst i de private sundhedsudgifter i den periode, der har siddet en borgerlig regering.
Derfor kan jeg faktisk, når man kigger på det, der er foregået i perioden 1993-2001, undre mig over, at jeg ikke kan finde et eneste forslag, hvor Det Radikale Venstre har været optaget af den problematik, som man selv rejser i dag.
Jeg vil gerne spørge fru Charlotte Fischer, hvorfor det her ikke har været interessant i den periode, da man sad i regeringen.
Charlotte Fischer (RV), 2007-04-24:
Jeg har ikke ondt af, at nogen direktører tjener penge, og jeg og Det Radikale Venstre arbejder sådan set for at nedsætte indkomstskatten i det her land og omlægge skatten, så det også kan betale sig at tjene penge.
Jeg har bestemt ikke ondt af det.
Jeg har det bare sådan: Enten har man et princip, eller også har man ikke et princip.
Jeg har et princip om, at de brede skuldre skal bære mest.
Og så har jeg utrolig svært ved at forklare over for mig selv og over for andre, hvorfor jeg synes, det er en fantastisk god idé, at fire femtedele af sundhedsvæsenet er finansieret på den måde, men at den sidste femtedel er finansieret på en helt anden måde, hvor det princip ikke gælder.
Jeg har tænkt meget over det, men jeg kan simpelt hen ikke finde en logisk begrundelse for det.
Jeg har egentlig heller ikke hørt nogen her i dag komme med den rigtig gode forklaring på, hvorfor man lige præcis synes, at det princip ikke skal gælde, når det er brugerbetaling.
Birgitte Josefsen (V), 2007-04-24:
Som jeg har været inde på flere gange, ligger der en stor forpligtelse hos arbejdsgiveren.
Og det behøver ikke at omfatte en autorisation.
Preben Rudiengaard (V), 2007-04-24:
Nu er jeg jo ikke nationaløkonom, men der er en ting, jeg ikke kan forstå i mit hoved.
Vi kan tage denne direktør, som fru Charlotte Fischer har så ondt af har 30 mio. kr. i en engangsydelse, og så kassedamen, for nu at tage det.
Den direktør, der har den store indtægt, betaler jo meget i skat i forvejen.
Det vil sige, at han har en skattebetinget brugerbetaling til sundhedsvæsenet.
Men der er jo stadig væk et offentligt tilskud til tandbehandlingen.
Er det ikke en mærkelig måde at argumentere på her?
For den bredskuldrede betaler mere via sin skat, og så er det da rimeligt, at man så i det niveau også kommer til at betale nogenlunde det samme, når man skal derud.
Jeg tror, at han betaler sin væsentlige del af et velfungerende sundhedsvæsen i Danmark.
Charlotte Fischer (RV), 2007-04-24:
Det er jo noget ævl.
Det er jo, som om Venstre ikke vil bruge eksperter og nedsætte udvalg og så forbeholde sig retten til at tage stilling efterfølgende.
Ministeren har nedsat et udvalg på tandplejeområdet.
Hvad har vi hørt i dag?
Ministeren vil ikke sige et ord, ordførerne vil ikke sige et ord.
Nej, hvorfor?
Fordi man forbeholder sig retten til at lytte til eksperterne, når de kommer med rapporten.
Nu foreslår vi bare, at det er den store model, man tager ind.
Det er da fuldstændig det samme princip, men så skal jeg høre på, at det er sådan noget med radikale, der ikke vil tage stilling.
Det er en fuldstændig anerkendt arbejdsform, at man beder nogle kloge hoveder om at sætte sig ned og gå tingene igennem, og så tager man som politiker det forbehold, at man først lige læser de kloge hoveders rapport, og så tager man stilling.
Sådan arbejder regeringen, og sådan vil vi også gerne arbejde.
Jo, jeg synes, at den socialdemokratiske ordfører er inde på et helt reelt problem, som lige præcis vedrører logikken i de systemer, vi laver.
Lad mig f.eks. nævne adoptionsområdet, for det hører jo også med i den diskussion.
Jeg tror, der er rigtig mange, der synes, at det skriger til himlen, at det skal være så dyrt at adoptere et barn, når heroverfor står, at det i dag faktisk er gratis at få kunstig befrugtning.
Jeg tror faktisk ikke, der er mange, der kan se nogen rimelighed i, at der er så stor afstand.
Det kan godt være, at det ikke bliver hundrede procent det samme, men at der er så stor afstand, er jo en anden mærkværdighed, som man faktisk også burde tage fat på i sådan en diskussion om brugerbetaling.
Så jeg synes egentlig også, at indlægget understreger, at der er utrolig meget at tale om og få analyseret til bunds på det område.
Afstemning
Nu er jeg jo valgt ind i 2005, og vi kan da også gå tilbage til efterkrigstiden.
Altså, hvor langt skal vi gå tilbage, hvor jeg skal stilles til ansvar for Det Radikale Venstre og for, hvad forskellige radikale regeringer har gjort?
Jeg må bare sige, at jeg for det første før refererede til Middellevetidsudvalget, som faktisk var et ærligt forsøg på at gå ind og se på den sociale profil på sundhedsområdet.
Det udvalg blev så afbrudt, da VK kom til.
Det er fair nok, men der var faktisk ambitioner om at kigge på det.
Nu står jeg jo ikke lige for at springe ind og blive den, der bestemmer i det her land, men jeg står på den her talerstol, fordi jeg kan få øje på et problem, som jeg gerne vil gøre noget ved, og som Det Radikale Venstre gerne vil gøre noget ved.
Og så synes jeg simpelt hen, at det er at tale udenom.
Hvis vi skal være saglige, så handler det om: Er der et problem, eller er der ikke et problem?
Birgitte Josefsen (V), 2007-04-24:
Som jeg sagde i mit tidligere svar, synes jeg, det er afgørende, at man bruger de kompetencer, der er til stede på hver eneste hospitalsafdeling, på hvert eneste plejehjem, i hjemmeplejen, og hvor det nu måtte være.
Det har den ledende ansvarshavende jo en forpligtelse til sker, og det har arbejdsgiveren også en forpligtelse til sker, så jeg forventer, at man tager det ansvar på sig.
Jeg synes, det er meget vigtigt, at arbejdsgiverne på sundhedsområdet forholder sig til, hvilke kompetencer der er til rådighed i sundhedssektoren, og derfor er det jo vigtigt, at man ude de enkelte steder tager afsæt i de kompetencer, der er til stede, og bruger dem, for det har patienterne sådan set fortjent.
Så jeg synes, at regionerne har en opgave at løse her, hvis det forholder sig sådan, at det ikke er det, man gør alle steder.
Jeg har ikke set den pågældende rapport, så derfor kan jeg ikke forholde mig til selve rapporten, som fru Lone Møller henviser til.
Lone Møller (S), 2007-04-24:
Men det ændrer ikke på tingene, hvis man ser, hvordan det fungerer nogle steder.
Der er det jo sådan, at FOA i København netop har lavet en undersøgelse for at prøve at kortlægge, om de kompetencer, som social- og sundhedsassistenter har i dag til selvstændigt virke, bliver brugt.
Den undersøgelse viser faktisk, at fire ud af ti social- og sundhedsassistenter peger på, at oversygeplejersker og ledende sygeplejersker på chefniveau bremser deres kompetencer og muligheder på arbejdspladsen.
Derfor vil jeg gerne spørge, om ikke fru Birgitte Josefsen mener, at det er nødvendigt med handling for at få ryddet nogle af de barrierer, som man siger ikke er der, af vejen.
Det sker åbenbart ikke ad naturlig vej.
Birgitte Josefsen (V), 2007-04-24:
I Venstre synes vi, det ville være godt at få set på opgavefeltet og arbejdsbetingelserne for alle sundhedsfaglige grupper, herunder også socialog sundhedsassistenter.
Derfor lyttede jeg faktisk med interesse til ministerens udtalelser her fra talerstolen, hvor han gav udtryk for, at det var et af de elementer, man måske kunne tage ind i kvalitetsreformen.
Venstre ser nemlig gerne, at hele processen omkring kvalitetsreformen tager sigte på at vurdere, om der ikke nu bør kigges på en opgaveglidning.
Derfor synes jeg faktisk, det var rart at høre de udsagn, der kom fra salen.
Venstre vil derfor meget gerne appellere til, at regeringen tager det element med ind i de kommende kvalitetsforhandlinger og her får vurderet alle forhold vedrørende social- og sundhedsassistenternes arbejdsfelt og også de øvrige sundhedspersoners arbejdsfelt.
Når vi så skal forholde os til det beslutningsforslag, der ligger her i dag, synes vi, det er væsentligt at tage udgangspunkt i det, der står i lov om autorisation af sundhedspersoner og om sundhedsfaglig virksomhed, nemlig at formålet med autorisationsordningerne på sundhedsområdet »er at styrke patientsikkerheden og fremme kvaliteten af sundhedsvæsenets ydelser ... hvor andres virksomhed på det pågældende virksomhedsområde kan være forbundet med særlig fare for patienter«.
Det er sådan set det, der står i den nugældende autorisationslov.
Det er ikke Venstres opfattelse, at social- og sundhedsassistenternes grunduddannelse sigter imod selvstændige opgaver, der sædvanligvis vil frembyde særlig fare for patienterne.
Hvis vi kigger på bekendtgørelsen om de grundlæggende social- og sundhedsuddannelser, kan vi se, at den fastslår, at social- og sundhedsassistenterne uddannes til selvstændigt at varetage og tilrettelægge sammensatte aktivitets- og omsorgsopgaver, herunder koordinerende og undervisende funktioner, samt til selvstændigt at varetage og tilrettelægge grundlæggende sundheds- og sygeplejeopgaver.
Det synes vi faktisk at den gruppe, vi her har til debat, gør rigtig godt.
Men på den baggrund kan det jo ikke siges, at social- og sundhedsassistenternes opgave indebærer særlige risici for patienterne.
Social- og sundhedsassistenterne er i deres virksomhedsudøvelse underlagt Sundhedsstyrelsens tilsyn og omfattet af Patientklagenævnets kompetence på samme måde som de autoriserede sundhedspersoner.
Derfor er der faktisk taget hånd om de uheldige situationer, der kan opstå.
F.eks. har alle ansatte på sygehuse også i dag allerede en forpligtelse til at indrapportere fejl og utilsigtede hændelser, og det gælder altså ikke alene de ikkeautoriserede, eksempelvis social- og sundhedsassistenter, men også plejere og sygehjælpere.
Med baggrund i det synes vi ikke, at der på nuværende tidspunkt er behov for at indføre en autorisation.
Vi synes også, vi skal tage afsæt i, at vi for ganske nylig har behandlet en autorisationslov, og der har vi jo været igennem hele processen.
Så det er sådan set sådan, vi vil forholde os til det.
Dorrit Knudsen (S), 2007-04-24:
Det, der er højaktuelt, er jo netop patientsikkerheden, som ministeren selv har nævnt adskillige gange – patientsikkerheden, når patienterne står over for en social- og sundhedsassistent, som oven i købet er den ansvarshavende.
Det i sig selv må være patientsikkerhed.
Derudover har ministeren da også nævnt kvaliteten.
Kvaliteten vil jo også øges i væsentlig grad, i og med at man har mulighed for at tage en autorisation fra en social- og sundhedsassistent, som ikke er kvalificeret.
Og man kan sige, at de patientsikkerhedsmæssige formål kan nås ad anden vej, ved at der er en foresat, som kan udstikke retningslinjer, og ved at Sundhedsstyrelsen i øvrigt – hvis det er på sundhedsområdet – alligevel kan gribe ind.
Så det er jo, uden at det skal være for finurligt, et spørgsmål om, hvad det er, vi opnår ekstra ved at autorisere den her store gruppe.
Derfor falder jeg tilbage på det, der er mit grundsynspunkt, nemlig at autorisationer, som altså er indskrænkende, ikke er noget, vi skal gå og strø om os med.
Nu nævnte ministeren, at der skulle nogle særlige ordninger til.
Nogle af de arbejdsopgaver, som måske ikke lige er nævnt her, er jo meget alenearbejde, og det er meget den rivende udvikling, der har været i de arbejdsopgaver, som ministeren har nævnt, men i bund og grund et meget større ansvar, hvor social- og sundhedsassistenterne rent faktisk er ansvarlige på plejecentre og lignende.
Altså, jeg synes jo så, at fru Dorrit Knudsen mangler at argumentere positivt for, hvad det er, der ikke kan fungere, medmindre der kommer sådan en autorisationsordning.
Det har jeg jo ikke rigtig hørt noget om.
Men idet jeg også noterer mig formandens ord om de mange indlæg og sådan noget, skal jeg indskrænke mig til ikke at sige mere, for jeg har sådan set vendt mine argumenter: Det handler jo om, hvorvidt udgangspunktet er det, at man synes, man skal autorisere, medmindre man kan finde en særlig grund til ikke at gøre det, eller om man har det modsatte synspunkt, nemlig at man kun skal autorisere og på den måde altså lave, hvad der i virkeligheden er virksomhedsindskrænkninger, nemlig at forbeholde bestemte funktioner til folk med bestemt uddannelse, hvis der er en særlig grund til det.
Og der har jeg altså det sidste af de to synspunkter.
Lone Møller (S), 2007-04-24:
Ministeren kom med den bemærkning, at man kan undre sig over, at man ikke for mange år siden har autoriseret social- og sundhedsassistenterne.
Det kunne jeg da godt holde et foredrag om hvorfor man ikke har gjort.
Jeg har jo siddet her en del år og været med til at autorisere, og man må jo nok konstatere, at nogle af de autorisationer, som i sin tid blev givet, blev givet ved god købmandshandel: Regeringen fik autoriseret den gruppe, de syntes, de havde brug for at få autoriseret, og det samme gjorde oppositionen.
Så det kan være, de ikke var med i de handler, man lavede dengang.
Det var bare sådan en forbrugeroplysning.
Men man kunne måske overveje at se på en del af gruppen.
Derfor vil jeg gerne spørge: Ville det kunne lade sig gøre, uden at man også lavede hele autorisationsloven om?
Jeg har – også som et medspil til den debat, som jeg synes er meget relevant og i virkeligheden vigtigere end den her debat, der handler om, hvordan vi får brugt personalets forskellige kompetencer til at udvikle en endnu bedre offentlig service – sagt, at der i hvert fald er en gruppe, og alle social- og sundhedsassistenter gør jo en fantastisk indsats, der oven i deres egen uddannelse har fået noget konkret efteruddannelse eller learning by doing, eller hvad ved jeg, der gør, at de opfylder stadig flere jobfunktioner, har stadig større kompetence i deres hverdagsliv.
Og det er da vigtigt at få det anerkendt og erkendt for at kunne lave opgaveflytning.
Det synes jeg jo er en langt mere relevant diskussion end at lave en generel autorisationsordning, uden at det ene per definition udelukker det andet.
Karen J. Klint (S), 2007-04-24:
Jeg kan forstå på ministeren, at folketingsverdenen skal gå i stå, fordi regeringen er i gang med en kvalitetsreform, som vi ikke kan få ret meget at vide om endnu, og fordi man skal indgå i nogle trepartsforhandlinger, som vi jo så heller ikke er en del af.
Så skal vi andre altså skældes ud for, at vi har dårlig timing, fordi vi ikke lige respekterer, at regeringen kører to skjulte forløb der.
Men det, jeg egentlig vil spørge om, er: Hvori består den forskel, der gør, at den faggruppe her ikke skal autoriseres?
De har jo i høj grad også alenearbejde, så de mange gange står alene i deres jobfunktion og dermed har eneansvaret i nuet over for den patient, de står for behandlingen af.
Det er jo ikke rigtigt, når ministeren siger, at de altid har en foresat.
Det kan godt ske, at de har det i organisationshierarkiet, ligesom en sygeplejerske også kan have en anden sygeplejerske som foresat, så det er jo ikke hierarkiet alene, der skal bestemme, om man skal være autoriseret, det er vel det direkte møde mellem patient og behandler.
O.k., så fik vi en vurdering af det.
Jeg synes jo selv, det er meget fornuftigt, at regeringen sammen med de offentlige arbejdsgivere og lønmodtagerorganisationerne drøfter, hvordan vi i rummet mellem overenskomstforhandlinger på den ene side og økonomisk politik, som fastlægges i Folketinget, på den anden side kan diskutere, hvordan vi i fællesskab kan skabe en mere fleksibel og bedre offentlig sektor, hvor det er rarere at arbejde, hvor man som medarbejder kan føle et større engagement og have bedre avancements- og kompetenceudviklingsmuligheder m.v. Men sådan kan man jo se forskelligt på det.
Hvis det var entydig rigtigt, at det er forkert, som jeg argumenterer, må man jo stille det retoriske spørgsmål, hvorfor social- og sundhedsassistenterne så ikke er autoriseret for år siden.
Når de ikke er det, er det jo, fordi der sådan set er en idé i autorisationsloven med, hvorfor man autoriserer, og den har jeg redegjort for i min tale.
Det er mit synspunkt, at den meget brede gruppe, social- og sundhedsassistenter helt generelt, har et jobindhold, der ikke gør det nødvendigt at autorisere hele den gruppe.
Lone Møller (S), 2007-04-24:
Ministeren gør meget ud af timingen, og at man nu er i gang med at kigge på, hvordan man fremmer god opgaveløsning inden for det offentlige område og det offentlige arbejdsområde, og derfor er det måske ikke hensigtsmæssigt at autorisere social- og sundhedsassistenter.
Jeg vil gerne spørge: Hvad skulle hindre, at man i trepartsforhandlingerne, kvalitetsforhandlingerne, fortsatte med at drøfte, at man fik lavet en bedre offentlig service og en bedre opgavefordeling, ved at man gav en autorisation?
Mener ministeren, at det ville hindre, at man kunne fortsætte drøftelserne i trepartsforhandlingerne?
Det er måske der, vi ser lidt forskelligt på det, for det virker, som om nogle synes, at medmindre man kan anføre stærke grunde imod det, skal vi autorisere alle.
Jeg og regeringen har altså det grundlæggende modsatte synspunkt, at det ikke er udgangspunktet, at vi skal gå og autorisere hinanden til, at man kun, hvis man har den givne uddannelse, må dette eller hint.
Det er per definition sådan set en usund ting som udgangspunkt på den måde at forbeholde bestemte job og funktioner til bestemte mennesker med bestemte uddannelser.
Det er som udgangspunkt forkert.
Derfor skal vi kun autorisere og på den måde altså forbeholde bestemte job og funktioner til bestemte uddannelseskategorier, hvis der er en særlig grund til det.
Det er jo også derfor, jeg ikke bare går med på den her, der hedder, at det nok ville fremme god psykologi og samværet på arbejdspladsen, hvis vi gjorde det her.
Vi skal tænke os godt om, og det er vi i gang med, og det er derfor, jeg siger, at så passer den her diskussion bedre på et andet tidspunkt.