Peter Christensen (V), 2011-03-17:
Jeg kan naturligvis fuldt ud tilslutte mig, hvad beskæftigelsesministeren har sagt vedrørende arbejdsmarkedspolitikken, og jeg er sådan set også helt enig i præmissen for spørgsmålet, der stilles i dag, nemlig at det kræver nogle konkrete og nye incitamenter at få danskerne til at arbejde mere.
Højere arbejdsudbud kommer ikke af sig selv, hvis ikke danskerne får bedre incitamenter til at arbejde.
Skattepolitikken er også et væsentligt instrument til at få danskerne til at arbejde mere, for jo mere en skatteyder får udbetalt efter skat af sin sidst tjente krone, jo større er incitamentet til at yde en ekstra indsats.
Samtidig skal det kunne betale sig at være i arbejde frem for at være på overførselsindkomst, og det skal kunne betale sig at tage en uddannelse.
Vi har gennemført en række skatteændringer, som tilsammen har udbredt skattebasen og reduceret marginalskatten på både arbejdsindkomster og også på selskabsskatteområdet og beskatningen af afkastet på opsparing.
Herved fik vi både sparket gang i økonomien og samtidig øget arbejdsudbuddet.
Med forårspakken blev mellemskattegrænsen i 2004 forhøjet markant, og for at gøre det mere attraktivt at være i beskæftigelse indførte regeringen et beskæftigelsesfradrag, som specielt kommer de beskæftigede med lav- og mellemindkomster til gode.
I 2007 gennemførte regeringen en omlægning af lavere skat på arbejde med virkning fra 2008 og 2009.
Beskæftigelsesfradraget blev derfor yderligere forhøjet til det aktuelle niveau, og igen gennemførte vi en markant forhøjelse af mellemskattegrænsen, så 575.000 danskere – eller skatteydere – slap for at betale mellemskat af den sidst tjente krone.
Den første forårspakke i 2004 øgede arbejdsudbuddet svarende til 10.000-12.000 fuldtidsbeskæftigede, og det er endda konservativt anslået.
Lavere skat på arbejde fra 2007 øgede arbejdsudbuddet med 7.000-8.000 fuldtidsbeskæftigede.
2004- og 2007-reformerne har både styrket incitamentet til at deltage på arbejdsmarkedet frem for at være på overførselsindkomst og øget timearbejdsudbuddet for de beskæftigede.
Det har været strengt nødvendigt at gøre det mere attraktivt for personer med beskedne indkomster at arbejde, både for at øge arbejdsudbuddet og ikke mindst for at yde retfærdighed over for de mennesker, som knokler hver dag på det danske arbejdsmarked.
Regeringen lægger meget vægt på, at det skal kunne betale sig arbejde, og det er lige meget, om man er direktør eller ufaglært arbejder.
Et af resultaterne af de to reformer har været, at antallet af beskæftigede, der fik mindre end 1.000 kr. ud af at gå på arbejde frem for at være på overførselsindkomst, er blevet reduceret markant.
Det kan betale sig gøre en indsats.
Det sidste, men store skridt tog vi senest med skattereformen i 2010, hvor vi brugte de finansieringsmuligheder, der var inden for skatteområdet, til at lægge skatten om.
Forårspakke 2.0 er en historisk reform, hvor skatten på den sidst tjente krone blev reduceret med knap 7 pct., og arbejdsudbuddet øgedes med forsigtigt igen anslået 19.000 fuldtidsbeskæftigede på sigt.
Forårspakke 2.0 er fuldt finansieret inden adfærdseffekter, og løftet i arbejdsudbuddet m.v. bidrager til, at også den finanspolitiske holdbarhed bliver øget med 5,5 mia. kr.
Skatten på arbejde er blevet sænket markant, og samlet har regeringens skattepolitik øget arbejdsudbuddet med mindst 40.000 personer.
Siden 2001 har regeringen anvendt skattepolitikken til at skabe øget vækst.
Selskabsskattesatsen, marginalsatserne på kapitalindkomst og skatten på arbejdskraft er sat ned og skattebaserne er blevet bredt ud.
Men tiderne er ændret.
I efteråret 2008 satte den internationale krise ind med fuld kraft.
Den offentlige saldo blev markant forværret under finanskrisen, og de store underskud har gjort det nødvendigt at holde de offentlige udgifter i ro og også ekstraordinært at øge skatteindtægterne for at føre en ansvarlig økonomisk politik.
Der er derfor tid til også og især at se på andre politiske instrumenter til målrettet at øge arbejdsudbuddet og sikre den langsigtede finanspolitiske holdbarhed.
For vi kommer ikke uden om, at vi kommer til at mangle arbejdskraft for at løfte udfordringen, hvor en relativt lille arbejdsstyrke skal forsørge et stigende antal ældre.
Her skilles vandene i dansk politik.
Regeringens forslag til en tilbagetrækningsreform er den ansvarlige og rigtige vej, hvor vi sikrer sunde offentlige finanser og et godt, solidt fundament for den fremtidige velfærd.
Reformen vil øge arbejdsudbuddet med 70.000, som også beskæftigelsesministeren var inde på, samtidig med at de offentlige finanser styrkes med godt 18 mia. kr. i 2020.
Det vil gøre Danmark mindre sårbar over for udviklingen på de finansielle markeder og bidrage til, at Danmark fortsat fører en troværdig økonomisk politik, som er med til at sikre et stabilt renteniveau.
Det er nødvendigt med en gradvis afskaffelse af efterlønnen, for at vi fortsat kan tage hånd om de svageste, børnene og de ældre frem for at betale raske mennesker for at trække sig tidligt tilbage på pension.
S og SF siger, at vi alle skal arbejde 12 minutter mere om dagen.
Det skal ifølge »En Fair Løsning« ske gennem en trepartsaftale, hvor lønmodtagernes organisationer bidrager til, at vi samlet set øger arbejdstiden.
Men når man så spørger de parter, er svaret, at de ikke vil bidrage til, at arbejdstiden øges.
Det er endelig blevet slået fast med syvtommersøm, at der ikke bliver nogen trepartsaftale.
De 12 minutter var omdrejningspunkt for S og SF's plan, og det hele ligger grundlæggende i ruiner.
Selv hvis vi leger, at det skulle lykkes S og SF at lave en trepartsaftale med LO og med Dennis Kristensen fra FOA og andre om en øget ugentlig arbejdstid, så vil det næppe få nogen større effekt på arbejdsudbuddet, for det er ikke LO, der bestemmer den enkelte danskers arbejdstid.
Danskerne bestemmer jo i sidste ende, hvor meget de ønsker at arbejde.
Højere arbejdsudbud kommer ikke af sig selv, hvis ikke danskerne får større incitamenter til arbejde, men hvor er incitamenterne henne i oppositionens plan, der alene indeholder højere skatter og afgifter for 31,5 mia. kr.?
Det mindsker altså incitamentet til at arbejde.
Så der er absolut ingen sammenhæng mellem mål og midler i planen.
Bundlinjen viser, at S og SF mangler 10 mia. kr. alene frem til 2013 i deres skatteudspil, og efter at sammenbruddet om de 12 minutter om dagen er blevet officielt, mangler S og SF yderligere 15 mia. kr., og det skal altså ses i lyset af det faktum, at de i forvejen ønsker at hæve skatterne med 31,5 mia. kr. Så i forhold til den samlede udfordring på de 45-50 mia. kr., som vi mangler i 2020, for at have holdbarhed i dansk økonomi, og som S og SF i øvrigt anerkender som udfordring, ja, så mangler de i deres politik 30 mia. kr. bare for at have balance.
Så med alle de milliarder, der kommer til at mangle i statskassen, er det næppe de sidste skattestigninger, vi kommer til at se fra S og SF's side.
Politikken hænger ikke sammen.
I det lange løb kan vi ikke få velfærd for lånte penge.
Det er dejligt, mens forbruget står på, men det bliver altså rigtig koldt og ubehageligt, når regningen skal betales.
I dag har Danmark en lav rente, fordi vi har ført en ansvarlig og troværdig økonomisk politik.
Internationalt er der tillid til dansk økonomi, men med en økonomisk politik som S og SF’s for lånte penge vil vi også blive straffet af de globale finansielle markeder, og den eneste måde, de kan straffe os på, er med højere renter.
Vi har set det i Grækenland, vi har set det i Portugal, og vi har set det i Irland, som jo ikke har haft styr på deres offentlige finanser.
Den lange danske rente var på godt 3 pct. i januar 2011 i Danmark, og sammenlignet hermed lå Grækenland, Portugal og Irlands renter på henholdsvis 12,7 og 9 pct. Højere renter vil gøre det dyrere for danskerne at eje bolig, og det vil føre til færre investeringer i virksomhederne.
Det vil reducere efterspørgslen i samfundet, og det vil komme til at koste i tusindvis af arbejdspladser.
Højere rentesatser og en hastigt voksende statsgæld er en yderst farlig kombination for statskassen og det danske samfund.