Morten Østergaard (RV), 2009-04-22:
Jeg skal vende tilbage med et svar til den konservative ordfører, som jeg synes her til sidst virkelig fik sig rodet ud på dybt vand.
Lad mig starte med at sige, at jeg er temmelig overrasket over den proces, der har været omkring tilblivelsen af det her forslag.
Vi har jo en forligskreds, som meget bredt i Folketinget står sammen om indsatsen på beskæftigelsesområdet, »Flere i arbejde«-forligskredsen, hvor man jo kunne have valgt at drøfte de her ting.
Man kunne også have valgt at inddrage arbejdsmarkedets parter - det har vi dog en vis tradition for i det her land, når man laver store reformer på beskæftigelsesområdet
men i stedet for valgte man altså en sen søndag eftermiddag pludselig at dukke frem fra gemakkerne ovre i Finansministeriet med en historisk stor reform af beskæftigelsesindsatsen i Danmark.
Når det har betydning, er det jo, fordi det ikke er ligegyldigt, om man har aktørerne på området med, når man laver former.
Og når det har betydning, om man samarbejder bredt i Folketinget eller i det mindste forsøger på det, er det jo, dels fordi beskæftigelsesindsatsen er noget, der interesserer alle, dels fordi det er vigtigt, der er en vis stabilitet i det, så det også kan overleve kommende regeringskift.
Tillige kommer jo så, at nogle af os har en aftale om den kommunale udligning, hvor vi netop har forsøgt at sige, at man ikke skal have en masse knopskydninger.
Det andet er så timingen.
Vi står i en økonomisk krise, og man må spørge sig selv, om det er velvalgt at lave en kæmpe reform af beskæftigelsesindsatsen på et tidspunkt, hvor Nationalbanken vurderer, at vi i 2010 kan nå op på noget, der ligner 190.000 ledige.
Det er formentlig et konservativt skøn, det er det i hvert fald, når Nationalbanken skønner, hvordan det vil gå med væksten.
Derfor må man spørge, om det er et godt tidspunkt at prioritere ressourcer til det, der altid koster ressourcer, nemlig når man laver omlægninger og organisatoriske forandringer.
De skulle vare indtil 2011, hvor de skulle evalueres.
Når vi så går frem til indholdet, vil jeg sige, at da vi første gang hørte om det her, hørte vi, at det var en ren organisatorisk ændring.
Det håber jeg debatten indtil videre i dag har vist er et blålys, altså at tale om, at det her skulle være en organisatorisk ændring - ikke mindst på grund af finansieringsreformen.
Derfor er det også det, jeg vil prioritere min begrænsede taletid på her.
Der har været fremdraget mange elementer, og det er meget komplekst.
Jeg vil tage fire hovedelementer ud.
For det første er der altså udligningsordningen.
Vi har jo afholdt en konference i Arbejdsmarkedsudvalgets regi, hvor nogle uvildige arbejdsmarkedsforskere på området skulle forsøge at gennemskue, hvad det her betyder for incitamenterne for kommunerne.
Man må sige, at det er meget, meget vanskeligt at gennemskue.
Men det, man i hvert fald kan konstatere, er, at nabokommuner til vækstkommuner vil få det svært.
Så har man så forsøgt at lægge en grænse ind, der går ud på, at hvis man er 5 pct. ringere end nabokommunen, er det nok, fordi der er et eller andet særligt i vejen, og så udløser det en eller anden forsikring.
Man kan så begynde at spekulere over, hvad det betyder, hvis man hen på efteråret vurderer, at man ligger 4 pct. ringere end de andre kommuner.
Skal man så gøre det bedre, eller skal man gøre det værre for at få udløst en forsikring?
Og hvad så med de kommuner, der ligger på grænsen til en anden region?
Hvis nu kommunen der overvejer, om man skal formidle job til en anden kommune eller ej eller lade nogle andre kommuner komme ind og få de ledige job, der er i ens egen kommune, så skal man altså ikke kigge efter, hvor de rigtige ledige er, for så vil den rationale kommune jo vælge at sammenligne med nogle, der ligger uden for ens egen region.
Der kan man roligt gøre det, for der bliver man ikke sammenlignet med hinanden.
Derfor må vi sige, at der er rejst en ganske berettiget tvivl om, hvorvidt de incitamenter, man har indrettet i det her forslag, overhovedet vil have en positiv effekt på beskæftigelsesindsatsen.
Så har jeg også tidligere i mine spørgsmål fokuseret en del på overgangsordningen i forbindelse med dagpengemodtagerne.
Der må jeg sige, at jeg er helt målløs.
I en tid med stigende ledighed har man besluttet sig for at lave en overgangsordning, hvor kommunerne ikke skal forholde sig til dagpengemodtagerne.
Michael Rosholm, der er vismand og professor ved Aarhus Universitet, udtalte til Børsen i går, og jeg citerer: Reformen vil skævvride indsatsen for at få ledige i job til fordel for personer på kontanthjælp, fordi den indebærer, at kommunerne har en langt større økonomisk interesse i at få kontanthjælpsmodtagere i job end i at få personer på dagpenge i job.
Jeg spørger bare mig selv: Hvem har dog fundet på det?
Hvilket formål tjener det økonomisk at skævvride kommunernes interesse for dagpengemodtagere i forhold til kontanthjælpsmodtagere på et tidspunkt, hvor man kan se, at der bliver trængsel i ledighedskøen.
Jeg kan simpelt hen ikke se, hvilken interesse det spørgsmål tjener, medmindre det er, fordi man godt ved, at kommunerne ikke har ressourcer til at tage sig af alle de ledige og derfor ikke økonomisk skal være afhængige af, om de gør en indsats for de forsikrede ledige.
Hvis det er den tilgang og forventning, man har til indsatsen, så er det klart, at det har en betydning, og at det giver mening, men så betyder det, at resultatet bare bliver, at der ikke vil blive gjort en tilstrækkelig indsats for de forsikrede ledige på et tidspunkt, hvor der bliver flere og flere af dem.
Det kommer man altså frem til, fordi kommunerne selv skal betale en del af kontanthjælpen.
Staten vil så betale 100 pct. af dagpengeudgiften i de første 18 ugers ledighed, og den udfases først i 2012.
Dertil kommer jo, at kommunerne har pligt til at give de ledige dagpengemodtagere et aktiveringstilbud efter 9 måneders ledighed, men også her får man så en overgangsordning, hvor det ingen konsekvenser har, hvis ikke man giver aktiveringstilbud før januar 2011.
Med andre ord bliver der i hvert fald 1½-2½ års spildtid med de her ting, og det er altså helt besynderligt på et tidspunkt, hvor vi ser en kraftig stigning i antallet af forsikrede ledige.
Det er jo der, den konservative ordfører går galt i byen, for det er jo der, Dansk Arbejdsgiverforening vurderer, at man med ét slag - det er med udgangspunkt i, at det vil koste 2 uger på ledigheden - risikerer at forøge den strukturelle ledighed med 6.500.
Jeg vil bare erindre om, at regeringen i forvejen har meget, meget vanskeligt ved at nå sine egne mål i forhold til 2015-planen, hvor man gerne skulle lave reformer, der bragte flere ind på arbejdsmarkedet.
Nu laver man så en ordning her, der tydeligvis bringer folk ud af arbejdsmarkedet.
Det synes jeg er bekymrende i lyset af den aktuelle ledighedsudvikling.
Så er der spørgsmålet, som andre også har været inde på, nemlig hvilken aktiveringsindsats det her fører til.
De får færre penge til at gøre aktiveringsindsatsen for, finansieringen er nemlig beregnet med udgangspunkt i et år med ekstrem lav ledighed.
Kommunerne får fremover refunderet halvdelen af deres aktiveringsudgifter inden for et rådighedsbeløb på 18.500 kr.
Det beløb er beregnet med udgangspunkt i de gennemsnitlige udgifter til aktivering i 2008, hvor ledigheden var ekstremt lav.
Den gennemsnitlige ledighed for dagpengemodtagere i 2008 var således på 13,6 uger, og i december 2008 var der kun 6.600, der havde været ledige i mere end 9 måneder, hvor ret og pligt til aktivering trådte i kraft.
Det siger sig selv, at når der er så få, holder det de gennemsnitlige aktiveringsomkostninger nede, men vi ved også, at når ledigheden stiger, stiger varigheden af forløbene, og det betyder, at mange flere når at være på dagpenge, så længe de skal i ret og pligt-aktivering, og derfor vil de gennemsnitlige udgifter pr. ledig til aktivering stige, medmindre kommunerne tilbyder en væsentlig dårligere aktivering, og det tager reformen her simpelt hen ikke højde for.
Vi mener i Det Radikale Venstre, at god aktivering kan være det, der bringer de ledige tættere på arbejdsmarkedet, og i den nuværende situation er der især behov for omskoling og efteruddannelse, så de mange ufaglærte, der bliver arbejdsløse, kan varetage job i f.eks. ældreplejen, som skriger efter personale.
Men uddannelsesaktivering er dyrt, så det er næppe den form for aktivering, de ledige får tilbudt.
Det bliver discountaktivering, så man lever op til kravene uden tanke på kvaliteten.
Det sidste element, som er besynderligt, og som jeg vil tage frem her, er så spørgsmålet om udlicitering.
Vi synes, at man, hvis man kan få det samme til en billigere penge, eller hvis man kan få noget bedre for de samme penge, da skal udlicitere.
Tiden tillader ikke, at jeg gennemgår argumentationen igen, men det har jo været fremme også i debatten i dag, at bl.a. Kommunernes Landsforening direkte advarer mod det her.
De siger, at det indebærer en markant risiko for at drive de samlede offentlige udgifter i vejret, uden at vi får en beskæftigelsesindsats, der bliver bedre af det.
Der må man spørge sig selv, hvem det dog er, der har interesse i det.
Det minder mest af alt om diskussionen på sundhedsområdet, hvor regeringen i en lang periode har overkompenseret de private sygehuse, ikke for at hjælpe de syge, men for at fremme en privat sundhedssektor.
Samlet set vil jeg sige, at Det Radikale Venstre ikke kan støtte den jobcenterreform, der ligger her, især på grund af de fire punkter, jeg lige har nævnt.
Men jeg vil gerne slutte på en konstruktiv måde og sige, at vi håber, at vi på et eller andet tidspunkt i fremtiden kan få det samme flertal om indsatsen, om organiseringen, og jeg håber, at vi også på det tidspunkt kan opnå en opbakning fra arbejdsmarkedets parter, der er stået fuldstændig af på den her jobcenterreform.
For det tjener de ledige i Danmark, at vi fortsætter med at inddrage arbejdsmarkedets parter, og at vi fortsætter med at have brede flertal frem for den her type reformer, der bliver lavet en søndag eftermiddag i Finansministeriet.