runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
René Skau Björnsson (S), 2009-04-03:
Jeg er glad for, at regeringen er blevet inspireret af Socialdemokraternes forslag fra sidste år om at lægge et loft over prisen på den mad, som vores ældre får af kommunen.
Det er prisværdigt bedre sent end aldrig.
Det er hårdt at være fattig pensionist i dag og meget dyrt at være afhængig af mad fra kommunen.
Mange pensionister, der får leveret mad fra de kommunale madordninger, har oplevet rigtig store prisstigninger de senere år, og priserne er steget gennemsnitlig med 38 pct. fra 2000 til 2008.
Det er mere end dobbelt så meget som de almindelige prisstigninger i samfundet.
Det er selvfølgelig bl.a. en konsekvens af de tommelskruer, som regeringen og Dansk Folkeparti har sat på kommunernes økonomi, og det er efter vores mening for dårligt, når ældre medborgere skal betale 5.000 kr. om måneden for at få mad af kommunen.
Det holder ingen steder.
Selv om der er gode takter i det her forslag, må vi desværre også slå fast, at det ikke er godt nok.
For det første er prisloftet sat alt for højt for de svageste ældre, 3.000 kr. er for dyrt for rigtig mange.
For det andet er madens kvalitet ikke sikret godt nok med det her lovforslag, og for det tredje overser man fuldstændig de ældre, der er nødt til at få maden bragt ud.
Og det er trist, for de har virkelig brug for et loft over prisen.
Vi Socialdemokrater frygter, at prisen for den udbragte mad bliver skruet i vejret, hvis man kun sætter et loft over madpriserne i plejeboligerne.
Det var også derfor, at vi fremsatte et bedre forslag sidste år.
Det ville have sikret, at de ældre skulle betale 2.400 kr. om måneden for mad, hvis de boede i plejebolig, og 1.300 kr. for den mad, der blev bragt ud.
Men det blev desværre stemt ned.
Det var vi rigtig kede af på de ældres vegne, og vi er kede af, at regeringen ikke tager vores bekymring over prisen på udbragt mad alvorligt.
Den udbragte mad kan være så dyr, at nogle ældre føler sig tvunget til at vælge den fra.
Og det er altså de ældre, som i forvejen har den dårligste økonomi, og som også er den mest udsatte gruppe på alle andre områder.
Det er mennesker, som bogstaveligt talt ikke har saltet til ægget, og som er for svage til at lave maden selv
Det er ikke rimeligt over for dem.
Vi Socialdemokrater havde også gerne set, at vi fik nogle fælles retningslinjer for kvaliteten af den mad, som vi giver vores ældre.
Det ville være mere end fornuftigt at følge Foreningen af Kliniske Diætisters råd i det høringsbidrag, de har givet til det her lovforslag, og at vi sikrer, at maden både er sund og velsmagende.
Ifølge den undersøgelse, som Velfærdsministeriet kom med i 2006, er det heller ikke alle kommuner, der lever op til de officielle anbefalinger til dansk institutionskost.
Så her vil det også være oplagt at sørge for, at de ældres mad rent faktisk er god nok.
Samlet set kan det her lovforslag altså forbedres på en række områder, som jeg nu har listet op.
Prisloftet er sat for højt efter vores mening, der mangler et loft over den pris, man skal give, når man får maden bragt ud, og madens kvalitet er heller ikke sikret.
Men vi støtter forslaget, selv om der er brug for en del forbedringer efter vores mening.
Dennis Flydtkjær (DF), 2009-04-03:
Det kommer nok ikke bag på nogen, at Dansk Folkeparti synes, at det her forslag er rigtig godt, da det jo var et af vores krav i forbindelse med finanslovforhandlingerne sidste år, at der skulle indføres det her loft over prisen på ældremad.
I Dansk Folkeparti prioriterer vi jo ældrepolitikken meget højt og går meget ind for et loft på betaling for ældremad, og vi er derfor meget glade for, at vi har fået det her igennem.
Vi ville gerne have loftet sat ned til 2.400 kr., men det har desværre ikke været muligt i denne omgang.
Men jeg kan da forsikre befolkningen om, at Dansk Folkeparti stadig væk vil have fokus på priserne på mad til vores ældre medborgere, og at vi vil følge op på det her, ligesom vi har gjort med ældrechecken, som vi har gjort bedre og bedre hvert år til gavn for mange pensionister.
Nogle vil sige, at det her er et indgreb mod det kommunale selvstyre, hvilket selvfølgelig er ærgerligt, men når det viser sig, at kommunerne ikke kan klare opgaven med at holde priserne nede, så må vi jo hjælpe dem fra Folketingets side.
Dog skal det siges, at der også er mange kommuner, der gør det godt, og som faktisk har holdt prisen nogenlunde nede.
Gennemsnitsprisen for de kommuner, der har den laveste pris, ligger på 2.440 kr., og der kan man jo sige, at de kommuner, som ligger i den dyre ende, nok kunne lære noget af dem, der ligger i den billigere ende, så de bedre kan styre opgaven.
Det er sådan, at 53 ud af landets 98 kommuner i dag overskrider grænsen på 3.000 kr., hvilket betyder, at rigtig mange borgere betaler urimeligt høje priser for deres mad, og det viser jo bare, at det er rigtig godt, at det her lovforslag kommer igennem.
Baggrunden for at indføre loftet er, at vi i de senere år har været vidne til en eksplosion i madpriserne.
Prisen på maden er mange steder dobbelt så høj, som den er på andre varer, og i nogle tilfælde kan det få ældre til at afbestille eller springe måltider over, fordi de ikke har råd, hvilket så kan gå ud over deres sundhedstilstand.
Et prisloft på ældremad skulle jo så gerne i fremtiden hjælpe til, at de ældre får et mere stabilt helbred, da de i de dyreste kommuner ikke længere behøver at vælge måltider fra for at have råd til dem.
Ældre, der tidligere har sløjfet to måltider om dagen på grund af priserne, får nu en bedre ernæring og kost, og samtidig kan de ældre jo så bl.a. få råd til frisørbesøg eller en lille gave til børnebørn eller andre ting, netop fordi prisen i de her 53 kommuner bliver sat ned.
Det her lovforslag kommer rigtig mange mennesker til gode, og i Dansk Folkeparti glæder vi os inderligt over udsigten til faldende madpriser for de ældre, og derfor kan vi selvfølgelig støtte lovforslaget.
Meta Fuglsang (SF), 2009-04-03:
Jamen der er jo flere forskellige aspekter af det lovforslag, der ligger her, som skal kommenteres på vejen.
For det første gælder det selve tilblivelsen af forslaget, og for det andet gælder det det indhold, som forslaget så har fået.
Selve den debat, der førte til forslaget her, drejede sig jo om voldsomme stigninger i madpriserne for de ældre på plejehjem og i ældreboliger.
Debatten dengang førte til, at Socialdemokraterne fremsatte et beslutningsforslag om loft over egenbetalingen på 2.400 kr.
Det blev på det tidspunkt stemt ned af et flertal bestående af bl.a. Dansk Folkeparti.
Nu ser vi så et forslag om et loft på 3.000 kr. som en del af udmøntningen af finanslovaftalen mellem regeringen og Dansk Folkeparti.
Dansk Folkeparti ville - som de selv har sagt det - gerne have haft en lavere egenbetaling, men det her var så det muliges kunst i den aftale, de lavede.
Men Dansk Folkeparti kunne have fået noget bedre, og det kunne ikke mindst have været bedre for de ældre, hvis Dansk Folkeparti havde handlet anderledes dengang, så man havde fået det forslag, der lå i efteråret, og som er betydelig bedre end det, vi ser i dag.
Så er der indholdet af det forslag, der ligger.
Den mest alvorlige indvending her er jo, at det ikke dækker det behov, som der egentlig er.
Det dækker ikke alle de ældre, men dækker, ud fra hvilken bolig man har.
Priserne stiger i madordninger, fordi kommunernes økonomi er trængt, og indtægterne for mange ældre er små.
Alligevel omfatter dette forslag borgere på ældreog plejehjem, men ikke dem, der modtager madservice hjemme.
Det betyder altså, at man har valgt en gruppe ud fra et boligkriterium og ikke ud fra et økonomisk kriterium, selv om begrundelsen er, at ældre generelt ikke har råd til mad, og selv om de er afhængige af den hjælp, som de får ved at få leveret mad.
I stedet for at få en ordentlig debat om gode levevilkår for alle ældre og nogle ordentlige løsninger, der holder, så er det her et forslag, som skal legitimere, at der jo gøres noget.
Lad os få nogle rimelige bud på, hvordan vi sikrer kvaliteten i hverdagen for ældre medborgere, så stiller vi gerne op igen og fortsætter debatten om, hvordan vi får de rimelige vilkår.
Når kommunernes indsats skal vurderes, også på det her område, så skal man jo huske, hvilket råderum kommunerne har.
Det, vi godt kunne tænke os, var en ordentlig ramme for det kommunale selvstyre - en ramme, hvor det er nemmere for kommuner at arbejde på at få det kvalitetstilbud til borgere, også ældre borgere, som man efterspørger.
Når SF er indstillet på at stemme for det her forslag, er det, fordi det trods alt er bedre end ingenting, og så må man arbejde videre ud fra det.
Vivi Kier (KF), 2009-04-03:
I de seneste år har vi desværre i nogle kommuner set voldsomme prisstigninger på den mad, som man får til de måltider, der hører med til at bo på et plejehjem -
prisstigninger, som ikke bare kan forklares med baggrund i almindelige løn- og prisstigninger.
Fra konservativ side er vi klar over, at vi med fastsættelse af et loft også bryder med kommunernes ret til selvstyre.
Hertil er der bare at sige, at visse kommuner selv er gået forrest i bestræbelserne på at fastsætte et loft ved at sætte prisen på mad helt urimelig højt.
I finanslovforhandlingerne blev der indgået en aftale om, at man prisfastsatte et loft på 3.000 kr., og det svarer til det beløb, det koster at producere maden i de mest effektive kommuner.
Loftet skal nemlig ikke medvirke til at forringe madens kvalitet.
Vi kan tilslutte os lovforslaget, som det ligger.
Eigil Andersen (SF), 2009-04-03:
Som det er fremgået af debatten, støtter vi meget varmt det her forslag.
Det er ud fra et solidarisk synspunkt om, at hvis man er blevet ramt af en ulykke eller en sygdom og det tager lang tid at stille diagnosen og få sygdommen behandlet og finde ud af, om man kan vende tilbage til arbejdsmarkedet, så skal vi ikke efterlade mennesker på en social nedtur uden indtægt, fordi de hverken kan få sygedagpenge eller kontanthjælp.
Det er simpelt hen ikke rimeligt, og det er ikke en måde at behandle medmennesker på.
Der er jo ingen, der selv bestemmer, om de bliver udsat for en trafikulykke, fordi andre påkører dem.
Der er ingen, der selv bestemmer, om de får en kræftsygdom, en blodprop eller en hjerneskade.
Det rammer fuldstændig i flæng, og derfor er det eneste rigtige naturligvis, at vi, som er så heldige ikke at være blevet ramt af disse forfærdelige ting, i solidaritet medvirker til, at alle syge har en indtægt, indtil de er behandlet færdigt, og indtil det er blevet afklaret, om de kan komme tilbage på arbejdsmarkedet på normale vilkår, skal have førtidspension eller skal have et fleksjob.
Jeg må sige til hr. Bent Bøgsted, at jeg altså finder det meget, meget usmageligt, at man går ud og fremstiller det, som om man nu har reddet alle de her syge mennesker fra at skulle miste deres sygedagpenge, når sandheden er, at det ikke gælder for de ni tiendedele af dem.
Man burde have hjulpet mange flere ved at stemme for det her forslag, så ville Dansk Folkeparti have været en reel hjælper for syge mennesker i Danmark, men det er Dansk Folkeparti desværre ikke.
Når man så ikke vil det, skal man i hvert fald ikke gå ud og oversælge en lille forbedring, som man har fået gennemført, og fremstille det, som om den hjælper alle 5.000-7.000 i den her gruppe.
Yildiz Akdogan (S), 2009-04-03:
Da vores ordfører på området ikke kan være her, vil jeg på hans vegne læse vores ordførertale op.
Baggrunden er jo desværre, at rigtig mange borgere oplever det som særdeles problematisk at møde et nyt ansigt for hver begivenhed, hvor vi som mennesker kan have behov for at være i kontakt med kommunen.
En borger, der har misbrugsproblemer, møder en sagsbehandler med dette speciale, og har vedkommende også problemer med tilknytning til arbejdsmarkedet, møder man en sagsbehandler fra dette område.
Måske er der forhold vedrørende børn anbragt uden for hjemmet, og så kan der dukke en sagsbehandler op med særlig indsigt i denne problematik.
Er der sager om bolig, kan der være endnu en sagsbehandler.
Blot disse få eksempler for at illustrere, hvor uoverskueligt mødet mellem borgeren og forvaltningen kan være i relationer, der ellers er nært beslægtet
Man kan og bør med rette stille spørgsmålet, om det virkelig er rimeligt, at borgere i disse situationer skal opleve så opdelt en verden.
Behovet ligger snarere i at møde et menneske, der kan danne sig et overblik over borgerens hele situation og vilkår og sikre vejledning, rådgivning og støtte med udgangspunkt i den samlede situation.
Derfor kan vi støtte forslaget om, at der iværksættes forsøg med en lodsordning, der har som formål at sejle borgerne trygt igennem det kommunale rådgivnings- og hjælpesystem, så der tages udgangspunkt i borgerens hele situation og ikke i de enkelte dele alene.
I virkelighedens verden er det en genopfindelse af intentionerne med indførelsen af bistandsloven tilbage i 1970'erne.
Her var hensigten jo netop, at man skulle tage udgangspunkt i borgerens samlede livssituation som grundlag for rådgivning, vejledning og støtte.
Forklaringen herpå kan jo være, at de seneste års udvikling i socialpolitikken har bevæget sig fra at ville give borgeren en kyndig og tryg lodsfunktion til den nuværende regerings ønske om at give borgeren, der har behov for hjælp, et los.
Vi vil gerne tilbage til lodsfunktionen i dansk socialpolitik.
René Christensen (DF), 2009-04-03:
Med fare for måske at virke en anelse provokerende vil jeg sige, at den fornemmelse, jeg havde, da jeg havde læst det her forslag, var, at det var sådan et rigtig godt læserbrev, for det her var sådan noget, hvor alle kunne sige: Jamen det synes vi også.
Og det er også det, der sådan er givet udtryk for.
Det skal så siges, at der sammen med det lå det, der hedder Det Radikale Venstres 2015-plan.
Den læste jeg også, og jeg vil da sige, at den også var spændende at læse.
Hvis man tænker på, hvordan det egentlig ser ud i kommunerne, må man sige, at det her forslag faktisk er tiltalende, og det var også den fornemmelse, jeg sådan sad med.
Men når man så ser og hører, hvad det er for problemer, kommunerne har, er det netop tit problemer med at fastholde deres personale.
Vi oplever tit, at sagsbehandlerne skifter arbejde.
Vi har været til masser af møder og konferencer, hvor vi har hørt, at sagstallene er høje og man har svært ved at overskue det, og derfor får man også mange skift.
Så jeg vil sige, at sådan et forslag her - jeg ved godt, at man taler om at lave en forsøgsordning - ikke kan stå alene.
Jeg tror, at hvis man vil problemet til livs og man trækker det her ned over kommunerne, får man bare endnu mere bureaukrati på noget, som vi godt alle sammen ved vil være svært at leve op til, fordi vi godt kender baggrunden ude i kommunerne.
Så jeg tror faktisk, at hvis man gerne vil det her, som jeg indtil videre kan høre at faktisk alle synes er en ret god idé, skal man hen og kigge på det bagvedliggende og spørge: Jamen hvorfor er det nu, at kommunerne hele tiden er nødt til at skifte personale?
Hvorfor er det nu, at personalet så tit føler sig overbebyrdet?
Hvorfor er det, at personalet skifter stilling?
Jeg vil sige, at som det ligger her, er det tiltalende.
Jeg tror, at hvis man gør det i en kommune og man tilfører de ressourcer, der skal til, vil man sikkert få en oplevelse af, at det virker.
Men hvis man kører det ned over alle kommuner, vil man få en oplevelse af, at kommunerne føler det som et pålæg, som de ikke kan leve op til.
Og der tror jeg, at man skal lave politik, som er realistisk, og jeg tror desværre ikke, selv om det er et rigtig godt forslag, at det vil være realistisk, at kommunerne kan leve op til det her.
Så vi kan ikke støtte det, men det er en rigtig fin tanke, som vi jo på sigt håber kan lade sig gøre.
Vivi Kier (KF), 2009-04-03:
Så vil jeg da starte med at sige, at jeg modsat den forrige taler mener, at det her er et realistisk forslag.
Jeg mener så måske ikke, at det skal hedde en social lods.
Jeg mener måske faktisk, det skulle hedde den koordinerende sagsbehandler eller en tovholder.
Inden jeg får talt mig helt varm, vil jeg gerne starte med at sige, at vi ikke støtter beslutningsforslaget.
Jeg er enig i de intentioner, der ligger, og jeg havde det også sådan, at det var et forslag, man blev rigtig glad over at læse, men jeg vil gerne sige, at det her jo var grundtankerne bag kommunalreformen.
I kommunalreformen gav vi jo netop myndighedsansvaret på hele det sociale område til kommunen.
I beslutningsforslaget her i dag er der lagt op til, at der skulle laves nogle forsøg.
Jeg vil sige, at der faktisk foregår forsøg inden for både handicapområdet og psykiatriområdet med at lave den koordinerende sagsbehandling.
Men da vi lavede kommunalreformen og blev enige om den, blev vi altså enige om, at der skulle være én indgangsdør til det kommunale system.
Når det er sagt, skal jeg vedkende mig, at jeg også af og til hører historier om borgere, som oplever det sociale system som en labyrint.
For jeg synes, det var en af de rigtig, rigtig positive ting ved kommunalreformen.
Den enkelte kommune har nemlig fået ansvaret for at være hoveddøren og indgangsdøren og for, at hoveddøren bliver en mulighedernes indgang frem for en blindgyde.
Det ansvar fik kommunerne med kommunalreformen, og det ansvar forventer jeg altså at de lever op til.
Men det er et sympatisk forslag, og jeg er med på, at der er nogle kommuner, der ikke gør det her.
Jeg vil også gerne diskutere det i andre sammenhænge, men det ligger altså i hele den opgave, kommunerne skal tage på sig.
Line Barfod (EL), 2009-04-03:
Det er jo lidt underligt at høre ordføreren fra De Konservative og ordføreren fra Dansk Folkeparti osv. stille sig herop og sige, at det her er noget, kommunerne bør gøre, når de partier samtidig har gennemført en opsplitning af den kommunale indsats.
De har gennemført, at man f.eks. for en dels vedkommende skal tre forskellige steder hen, for at man kan få sin kontanthjælp - i nogle storkommuner ligger det oven i købet i tre forskellige byer, i København er det jo i samme by.
Det kan også for mange af de udsatte være svært at nå rundt, være svært overhovedet at overskue at skulle rundt til de tre forskellige steder, man skal hen, for at man kan få sin kontanthjælp.
For mange udsatte familier, men også for enlige, er det et kæmpeproblem at have et hav af forskellige professionelle, der er involveret i at prøve at hjælpe dem.
Og det er altså noget af det, man hører igen og igen fra dem, som bliver udsat for det her system, men jo også fra dem, der prøver at hjælpe.
Nogle gange er der så mange involveret, at ingen kan overskue det.
Og det, der er behov for, er virkelig, at vi går ind og sikrer en koordinering, at vi sikrer, at man tager det menneske eller den familie, man prøver at hjælpe, alvorligt, at man tager udgangspunkt i dem; at vi sikrer, at der er én professionel, der har det overordnede ansvar, og som sikrer, at der sker en koordinering, frem for at det er den, der selv er ude i store problemer, der skal prøve at holde styr på de mange forskellige professionelle, der er involveret.
Hvis man som familie med udsatte børn og forskellige problemer skal holde styr på 27 forskellige professionelle, som nogle er oppe på, i forbindelse med børneinstitution, skole, handicap, sygdom, socialforvaltning osv., bliver det altså fuldstændig umuligt.
Og der er der altså brug for, at man har én, der kan hjælpe en igennem.
Så jeg mener bestemt, at der er brug for, at vi får en social lods.
Jeg mener så også, at der er brug for, at man kommer væk fra den enorme opsplitning, der er i indsatsen i kommunerne i dag, at man holder op med at sende de mest udsatte borgere rundt til tre forskellige steder, men at de kan nøjes med kun at komme ét sted for at få deres kontanthjælp, og at man sikrer, at der så dér er én person, der er den gennemgående person i deres sag, og som tager hånd om dem - som hjælper dem i forbindelse med de mange andre systemer, de måske skal være i kontakt med.
Så vi synes, at det her er et rigtig godt forslag.
Vi synes, at det er noget, der bør gennemføres, og som man skal sikre at der så også er ressourcer til.
Marianne Jelved (RV), 2009-04-03:
Også ved dette forslag vil jeg gerne takke for en positiv behandling, jeg noterer mig, at både Enhedslisten, SF, som jeg skal hilse fra, og Socialdemokraterne har bakket entydigt op om det.
Det vil jeg gerne kvittere for.
Jeg havde jo heller ikke forestillet mig, at jeg skulle skaffe mig et flertal for det her, for tradition er jo, at regeringspartierne og Dansk Folkeparti holder sig fra at sige ja til gode forslag, men de lukker op for - og det vil jeg gerne kvittere for at vi kan tage drøftelserne videre frem.
Og det er såmænd ikke engang, fordi vi har gjort det så indviklet herindefra, men fordi mange kommuner jo indretter deres forvaltninger på en sådan måde, at dele af forvaltningerne fungerer som mindre virksomheder.
Det vil sige, at de har hver deres regnskaber og budgetter osv.
Derfor skal mange borgere bevæge sig mellem disse såkaldte små afdelinger eller virksomheder, som dels har behandling som opgave, dels har aktivering som opgave, dels har udbetaling af kontanthjælp osv. som opgave.
Men det er altså relativt besværligt for de mange mennesker, når de virksomheder - i anførselstegn - ligger rundtomkring i byerne og ikke i det samme hus, det gør det endnu mere krævende og vanskeligt for de mennesker, for de voksne, som der her er tale om, og som har store problemer, også psykiske, i forbindelse med deres misbrug og andre ting.
Så vil jeg bare gøre opmærksom på, at ja, det er redskaber, som allerede kan bruges, og som fru Sophie Løhde gør opmærksom på, er det rigtigt, at kommunerne bare kan vælge at gøre det.
Og det sagde den konservative ordfører jo også meget klart.
Det er jeg enig i.
Men ikke desto mindre har vi jo alligevel vedtaget herinde, at der skal være patientrådgivere på ethvert sygehus.
Vi behandler et lovforslag nu om familievejledere til familier, der får et handicappet barn.
Det kunne kommunerne jo også bare sørge for, uden at vi lovgav om det herindefra.
Der er jo en grund til, at vi lovgiver, og en af grundene er, at det koster penge at udføre nogle af de opgaver.
Og derfor skal kommunerne selvfølgelig også have en ressourcetildeling, hvis vi beder dem om at iværksætte løsning af den her type opgaver.
Det er sagens løsning, der er central.
Nu må vi også se at komme hjem i solen, og så fortsætter vi arbejdet med det her spørgsmål, næste gang vi får mulighed for det.
Lennart Damsbo-Andersen (S), 2009-04-03:
Jamen det er jo godt, at der følger penge med.
Jeg vil gerne fortsætte i det samme spor, for vi, der kender en lille smule til, hvordan den her serviceramme virker, ved jo, at det er lige meget, hvor mange penge man har.
For man bliver målt på, hvilke udgifter man har, ikke på, hvor mange penge man får ind.
Så uanset om man får en højere refusion, på 65 pct., ved aktivering og en lavere ved ingen aktivering, uanset om man får penge med til aktiviteter, som ministeren siger at der står i loven, bliver den enkelte kommune målt på, hvad for en serviceramme man har.
Og det er den samlede aktivitet inden for skolevæsen, dagpleje, hjemmepleje, administration, herunder også jobcenteret, hvor hele sygedagpengeordningen ligger.
Så hvis man vil have en højere aktivitet i jobcenteret på sygedagpengeområdet, dvs. mere kvalitet i det, der laves - flere syge i gang med aktiviteter, som er målrettet det, de skal - kommer det til at koste personalet i hjemmeplejen eller et andet sted.
Det er ikke nok, at man får penge med.
Den ramme vil blive ved med at være der.