Anders Samuelsen (LA), 2010-04-06:
Tak for debatten.
Den blev jo undervejs måske en smule ophidset, og det tror jeg sådan set kan hænge sammen med, at det selvfølgelig er en ligtorn, vi træder på her.
Det er en debat, som har redet Folketinget som en mare siden 1998-99, hvor der blev indgået et efterlønsforlig, som virkelig pillede glansen af den daværende statsminister, Poul Nyrup Rasmussen.
Men her er, for nu at skære det ud i pap, Danmarks problemer, som de er i dag: Vi er en nation, der lever af olie, landbrug, industri, service og transport.
Men olien er næsten væk, landbruget er på fallittens rand, mens industrien, servicefagene og transporten halter bagud i den globale konkurrence.
Samtidig går den kæmpestore 68'er-generation nu på pension, og dem, der er tilbage på arbejdsmarkedet, kommer til at løbe hurtigere end nogen sinde for at få tingene til at hænge sammen.
Det er en situation, der efterlader et enormt pres på de dele af det danske erhvervsliv, der rent faktisk fungerer – de mange dygtige virksomheder, der er forudsætningen for, at vi overhovedet har råd til et velfærdssamfund med lige adgang til uddannelse, sundhedsvæsen, pensioner og socialt sikkerhedsnet.
Simpel logik må da tilsige, at man i den situation må gøre alt, hvad man kan, for at styrke Danmarks konkurrenceevne.
Alligevel tør ingen ledende politikere tage de nødvendige skridt til at sikre den fornødne vækst.
De er bange for at blive ramt af det stemmetab, som er blevet konsekvensen af den misundelsesretorik, som vi til overflod har hørt i dag, bl.a. fra venstrefløjen – eller primært fra venstrefløjen, heldigvis, men også fra Dansk Folkeparti.
Det er en misundelsesretorik, som efterhånden gennemsyrer alt for store dele af det danske samfund.
Hellere lyve folk lige op i ansigtet og forklare, at vi sagtens kan sikre velfærden uden de store reformer, som vi bl.a. hørte det fra Venstres ordfører – og det til trods for, at vi har en gigantisk offentlig sektor, som vokser sig stadig større, og at vi har verdens største og højeste skattetryk.
Sagen er den, at Christiansborg efterhånden på det nærmeste, vil jeg sige, er befolket af lemminger, der forsøger at vinde eller genvinde magten ved at bilde befolkningen ind, at vi har råd til et velfærdssamfund, hvor man bare kan kræve ind og tage for sig af et velfærdstagselvbord uden tanke på, hvornår og hvordan regningen skal betales.
Spørger man S og SF om deres svar på udfordringerne, som Danmark står over for, så foreslår de en millionærskat og højere afgifter på sprut og smøger.
Det er jo det glade vanvid, hvis man tror, at man kan løse vores udfordringer med det svar.
Det står ikke meget bedre til hos VKO, vil jeg godt have lov at sige.
Her er det bedste bud på rigets fremtid på nuværende tidspunkt et fortsat skattestop kombineret med – det er det seneste, vi har hørt fra Venstres sundhedspolitiske ordfører – forbud mod at drikke øl til fodboldkampe og koncerter.
Altså, undskyld mig, tror man virkelig, at vi løser Danmarks problemer med forslag som det her?
Det er derfor, at vi vælger at rejse diskussionen om efterlønnen.
For efterlønnen er et kæmpemæssigt problem; den er det økonomisk – 20 mia. kr. pr. år – og den er det socialt.
Det er en decideret asocial ordning.
Det er nemlig løgn, at den her ordning bare er til gavn for de svageste i det her samfund.
Nej, det er en bestemt gruppe, de stærkeste på arbejdsmarkedet, der overhovedet er i stand til at nå frem til målstregen.
Man skal nemlig have været på arbejdsmarkedet og været fuldtidsforsikret i 30 år, og alle de, der ikke kan det på grund af sygdom eller andet, er ikke en gang inden for rammerne af muligheden for at kunne få efterløn.
Det er den gruppes rettigheder og privilegier, som man f.eks. fra Enhedslistens side desperat forsøger at slå på som værende det sociale element, der er årsagen til, at man forsvarer den her ordning, som er for folk, som godt kan selv.
Vismændene har jo vist, at 85 pct. af dem, som går på efterløn, ikke har noget som helst helbredsmæssigt problem.
Hvad med at kere sig om dem, som står uden for arbejdsmarkedet, dem, som gerne vil ind på arbejdsmarkedet, ved at fokusere på, hvordan vi får en vækstpolitik?
Her er efterlønnen igen et kæmpemæssigt problem, fordi den dræner muligheden for vækst i det danske samfund, fordi den belaster de offentlige kasser og dermed belaster det med et højere skattetryk.
Det er også en kæmpemæssig løgn, som vi har hørt flere gange i dag, primært fra SF's og Enhedslistens side – den bredte sig så også til Dansk Folkeparti – at Liberal Alliances hovedformål er at sikre skattelettelser til de rige.
Sludder og vrøvl.
Hvis vi kunne lave et skattesystem, hvor der ikke var noget med, at man gav yderligere skattelettelser til de rige som konsekvens af, at man sænkede marginalskatten, så fint nok.
Men det er bare ikke det, der er sagen.
Sagen er, at vi gerne vil ændre skattesystemet med det formål at sikre Danmarks konkurrenceevne, med det formål at sikre nye arbejdspladser i det her land, med det formål, at folk, som gerne vil have et arbejde, kan få et arbejde og komme fri af den offentlige forsørgelse.
I Efterlønnen er et kæmpemæssigt problem, og det er et kæmpemæssigt problem, at vi er endt i en situation, hvor man har indgået et velfærdsforlig, som godt nok er et lillebitte skridt i den rigtige retning, men som først har virkning fra 2019.
Det indfases fra 2019 til 2022, og derefter har man tilsyneladende fastlåst alle partierne på tværs af Folketinget i en situation, hvor de ikke kan tillade sig at snakke om det her, og hvor de ikke kan ændre noget.
Der er spagfærdige, og det er jeg meget, meget glad for, røster hos De Konservative, som tydeligvis kan se, at det her er helt galt, men de er også nødt til at erkende, at der er indgået et forlig, og at det ikke kan opsiges.
Dermed kan man heller ikke gøre noget i næste valgperiode.
Så uanset de velmenende ord fra De Konservative kan vi ikke bruge det til noget, fordi vi låser Folketinget fast og vi låser de kommende generationer af politikere fast i en situation, hvor de ikke kan ændre noget, fordi der er indgået et nagelfast forlig.
Det er fuldstændig rigtigt, som hr. Villum Christensen tidligere pegede på, for hvem er det, der kommer til at betale for det her?
Jeg har i dag læst i avisen, at de sidste år hver fik en løn på 27 mio. kr.
De er da i den forstand fløjtende ligeglade med efterlønnen eller med en skattelettelse.
Det er da ikke noget, der specielt berører dem.
De har rigeligt med penge.
Det må da være beviset for, at det ikke er deres sag, vi kæmper.
Nej, vi kæmper for at skaffe nye arbejdspladser og få en vækstpolitik i det her land, som rykker noget for folk, som faktisk har behov for, at det rykker, i stedet for stilstandspolitikken.
Derfor er det også glædeligt at se i meningsmålingerne, at der er rigtig mange mennesker i alle partierne på tværs af Folketingssalen, som kan se det nødvendige i det her.
Det, der bare er problemet, er, at de p.t. kæmper mod overmagten, nemlig de Folketingspartier, som har vedtaget, at de hverken vil høre på, se på eller røre ved f.eks. efterlønnen.
Der vil ikke blive lavet nogen ændringer.
Der var en samfundsdebattør, som for nylig sagde, at det nærmest er samfundskriminelt ikke at foretage sig noget.
Det er jeg fuldstændig enig i.
Jeg er sikker på, at vi kommer til at høre mere om det her spørgsmål, om ikke andet gør vi det i hvert fald, når Liberal Alliance efter næste valg har de afgørende mandater.