Per Clausen (EL), 2013-06-04:
Jeg synes jo i grunden, at det er spændende, at hvis den kommunikation, man har med ministeren, bliver udsat for offentligheden, så skal man bruge timer på at tænke over, hvordan man formulerer sig over for en minister.
Sådan har jeg aldrig opfattet det.
Jeg har faktisk den grundopfattelse, at de synspunkter og holdninger, jeg har, godt kan tåle åbenhed, også uden at jeg bruger timer på at formulere dem elegant eller smart.
Men sådan kan vi have det forskelligt.
Jeg synes også, at det har været bemærkelsesværdigt i debatten i dag, at det jo kom frem, hvad formålet er.
Formålet er, som flere af de ordførere, der går ind for den her lovændring, har sagt, nemlig at det er vigtigt, at embedsmændene kan give saglige råd til ministrene uden at risikere, at det kommer offentligt frem, at de har påpeget, at ministrene var på vildspor og var ude i et saglig set galt ærinde.
Og det er såmænd de første, som er de interessante.
Det er ikke så opsigtsvækkende, at regeringspartierne skifter holdning.
Det gør de jo i mange spørgsmål.
Men det er dog alligevel usædvanligt, at alle tre partier går fra et synspunkt, de havde før valget, til et andet og nyt standpunkt nu.
Og når man så spørger hvorfor, får man intet svar andet end det interessante svar, at de har brug for at få rådgivning fra embedsmænd, som kan holdes hemmeligt, og at de har brug for at holde hemmelige mailkorrespondancer med forskellige politikere.
Jeg vil gerne sige, at jeg synes det er et rigtig dårligt argument, for det er jo lige præcis det, åbenheden handler om, nemlig at det vil vi gerne have indsigt i.
Og jeg vil sige til de socialdemokrater, SF'ere og radikale, som jeg arbejdede sammen med før valget om at tage os lidt kærligt af ministre og afsløre, når de udøvede magtmisbrug: Prøv nu at tænke over, hvilke redskaber I havde brug for dengang.
Jeg vil gerne sige til de folk i Venstre – ikke så meget Det Konservative Folkeparti – som jo også indimellem nu sammen med os andre forsøger at få indsigt i, hvad forskellige ministre foretager sig af mærkværdigheder: Det kan godt være, at I allerede har overtaget regeringsmagten, at I allerede har sat jer ned på ministertaburetterne, og at det derfor bare handler om at beskytte ministrene.
Så kan man sige: Jamen betyder det noget?
Ja, i sidste uge fortalte hr. Lars Christian Lilleholt mig jo, at han havde oplevet den største skandale i sit liv, næsten, i hvert fald som energipolitisk ordfører – han har sikkert oplevet større skandaler i Venstre – nemlig at det blev afsløret, at klima- og energiministeren ikke havde viderebragt informationer, han havde fået af sine embedsmænd, til Folketinget.
Den banale kendsgerning er, at det ville vi ikke have vidst i dag, hvis vi havde haft den lovgivning, som vi nu lige om lidt stemmer for.
Det havde vi ikke vidst.
Vi havde vidst, at Lars Aagaard havde sendt en mail til Energistyrelsen – det vidste jeg i forvejen.
Lars Aagaard havde sendt en kopi af den mail til mig, så det var ikke nogen hemmelighed.
Det behøvede jeg ikke aktindsigt for at få oplyst.
Men det, at der er en kontorchef i Energistyrelsen, der skriver, at det bør vi gribe ind over for, at det må ministeren gøre noget ved, giver anledning til, at vi efterfølgende går dybere ind i sagen og ser, at energiministeren gentagne gange er blevet gjort opmærksom på, at der er et problem.
Det havde vi altså ikke fået at vide, hvis den konservative og den radikale udgave af offentlighedsloven havde eksisteret, nemlig det med, at vi bare får slutdokumentet, altså det, hvori styrelsen skriver det, som den efter debat med departementet er nået frem til er den rigtige saglige rådgivning.
Så det, man gør nu her i dag, er, at man gør det meget vanskeligere og mere besværligt for pressen at afsløre magtmisbrug.
Man gør det sværere at være oppositionspolitiker, og det synes jeg selvfølgelig er rigtig, rigtig træls.
Jeg kan love alle dem, der tror, at de bliver ministre en gang, og dem, der er det, at vi skal nok stadig væk afsløre deres humbug og deres svindel, men det bliver bare sværere.
Og hvorfor er det, det skal være sværere?
Altså, vi mangler sådan set forklaringen på, hvad den konkrete sag er, som kom frem i offentligheden, som ikke burde være kommet frem i offentligheden.
Vi nævner 10, 20 eksempler på sager, som ikke var kommet frem eller var kommet frem i offentligheden med større vanskeligheder, og siger, det er en dårlig idé.
Og så stiller vi dem, der går ind for den her nye lov, det spørgsmål: Hvad er det, I ville have holdt hemmeligt for offentligheden, som ikke lykkedes for jer på grund af lovgivningen, som den er i dag?
Og vi får ikke noget svar.
Jeg er da sikker på, at der findes masser af svar.
Der er masser af ministre, som ville ønske, at der var mange ting, der ikke kom frem i offentligheden.
Men vi mangler jo: Hvad er det i grunden, I gerne vil kunne holde hemmeligt?