Simon Emil Ammitzbøll (LA), 2013-10-03:
Ja, så er vi her sådan set igen.
I dag begynder Thorning-Schmidtregeringens tredje folketingsår, og hvad er der så egentlig af nyt?
Jo, statsministeren holdt jo sin åbningstale i tirsdags, men den var egentlig som alle andre taler, statsministeren holder.
Der tales om store bedrifter og historiske reformer.
Regeringens vovemod og nytænkning fremhæves.
Statsministeren hævder, at regeringen ser fremad.
Men i virkeligheden er det bare en slags teaterforestilling.
For øjnene af befolkningen er regeringen i fuld gang med at opføre den langvarige og langtrukne teaterforestilling.
En forstenet regering lader tiden gå og håber på et internationalt opsving.
Vores statsminister er sådan set en ret god performer.
Statsministeren taler flydende politikersprog, og replikkerne flyver ud af munden på hende.
Statsministeren lader, som om det gør en forskel, men intet sker.
Der laves små reformer, der kradser i overfladen, men det er og bliver et skuespil, og imens bliver Danmark relativt fattigere.
Hvis vi fortsætter sådan, må vi snart konstatere, at Danmark har sin gyldne periode bag sig.
Lise Nørgaard formulerede denne bekymring så rammende i et interview i Berlingske Tidende for nylig.
Hun sagde: Vi bliver nødt til at se i øjnene, at det ikke kan blive ved med at gå.
Vi vil så gerne høre, at vi er verdens lykkeligste folk.
Nej, vi er verdens mest sorgløse folk.
Men vi må indrette os efter virkeligheden.
Hvor har hun ret, Lise Nørgaard altså, ikke statsministeren.
Der er en virkelighed også uden for Danmarks grænser, som vi er nødt til at forholde os til.
Vi kan ikke bare hæve skatterne og afgifterne og tro, at det ikke betyder færre penge i pengepungen hos almindelige danskere.
Vi kan ikke bare lade stå til over for vores lave produktivitet og vores dårlige rammevilkår for virksomhederne og tro, at det ikke betyder nedlagte arbejdspladser – på slagterierne, på gartnerierne, i landbruget og i håndværksfagene.
Vi kan ikke bare fortsætte med at fodre verdens største offentlige sektor og tro, at pengekassen bliver ved med at være fyldt.
Vi kan ikke bare spytte love og regler ud i et hæsblæsende tempo og tro, at det ikke kvæler de offentligt ansattes effektivitet og arbejdsglæde, og at det ikke går ud over den tid, der egentlig skulle være til rådighed for skolebørn, mennesker med handicap eller de ældre.
Derfor bliver vi nødt til at gøre op med sorgløsheden.
Det er på høje tid, vi vågner op og ser Danmarks problemer i øjnene – for vores børns skyld, for vores forældres skyld og for vores egen skyld.
Hvis vi ser problemerne i øjnene, kan vi nemlig gøre noget ved dem og sikre en bedre fremtid.
Vi ved det jo godt.
Vores skatter er for høje, bureaukratiet for omfattende, og den offentlige sektor er for stor.
Det skal vi gøre noget ved.
Og det kan vi, hvis vi begynder at tænke anderledes.
Vi politikere skal tænke længere end til næste valg eller til næste tv-optræden.
I Liberal Alliance ønsker vi et Danmark, som virksomheder har lyst til at flytte til, ikke fra; et Danmark, hvor den, der får en god idé, tør kaste sig ud i iværksætteri; et Danmark, hvor de offentligt ansatte bruger deres tid på borgernær kernevelfærd og ikke på pjat og pjank og papirnusseri; et Danmark, hvor frie mennesker kan forfølge de mål, som de nu engang selv har lyst til; et Danmark, hvor virksomheder udbygger og bygger nyt; et Danmark, hvor staten ikke er moralsk overdommer, men derimod kender sin plads som folkets tjener.
Vi skal turde tænke nyt og ikke hænge fast i gamle dogmer.
Danmark behøver ikke verdens største offentlige sektor; vi behøver ikke at have verdens største skattetryk; vi behøver ikke at have Europas højeste energipriser.
Vi ville klare os meget, meget bedre uden alle disse kedelige rekorder.
Det handler om at tænke på almindelige mennesker; mennesker, som bliver hårdt ramt, når Christiansborg sætter afgifterne på almindelige dagligvarer op og sender de grønne afgifter på himmelflugt; mennesker, som er helt afhængige af, at der er arbejdspladser nok, også i industrien.
For almindelige mennesker er der kun en ting, der duer, og det er det frie marked.
Som Milton Friedman har sagt: De historiske erfaringer er utvetydige.
Hvis man vil forbedre almindelige menneskers vilkår, er der intet kendt alternativ, som kan måle sig med de produktive kræfter, som et frit marked slipper løs.
Og derfor har Liberal Alliances politik rod i friheden og i markedsøkonomien, en markedsøkonomi, hvor vi kompenserer for de værste uhensigtsmæssigheder, men ikke desto mindre en fri markedsøkonomi.
På den måde kan vi gøre livet lettere for almindelige mennesker.
Når man ikke skal betale så meget i skat, får man luft i husholdningsøkonomien til eksempelvis børnepasning, havearbejde eller rengøring.
Det giver mere tid til familien, vennerne eller den lille iværksættervirksomhed.
Med lavere skat behøver man ikke at bekymre sig, når køleskabet eller vaskemaskinen går i stykker.
Når man skal betale mindre i skat, bliver det i højere grad en realistisk mulighed for almindelige familier, at den ene forælder kan gå hjemme eller gå på deltid i den periode, hvor børnene er små.
Det bliver nemmere og mere fleksibelt at studere, når man har lov at tjene det, man kan og vil, ved siden af studierne.
Flere friskoler vil betyde, at forældrene nemmere kan finde en skole, der passer til præcis deres barn.
Og når der bliver slået hårdere ned på voldskriminalitet, vil man have mere ro i sindet, når ens større børn går i byen i nattelivet.
De offentligt ansatte får en bedre arbejdsdag, fordi der bliver færre rigide krav til dokumentation og papirnusseri.
Hvis pengene følger patienten, har man bedre mulighed for at få den rette behandling hurtigt, hvis man skulle blive syg.
Det bliver nemmere at få plads til hele familien i bilen, når biler bliver billigere og man ikke behøver at presse de tre børn ind på bagsædet af markedets mindste model.
Det betyder, at daginstitutionerne i højere grad kan holde åbent på skæve tidspunkter, at de ældre får bedre pleje, og at der bliver færre huller i vejene.
Får vi lavere skat og mere vækst, behøver man ikke at være så bekymret, hvis man bliver arbejdsløs.
Det betyder, at man ikke behøver at betale en afgift af træet, når man gerne vil bygge et plankeværk, fordi politikerne og skattevæsenet mistænker en for at ville fyre op med det, og at man ikke behøver at betale ekstra afgifter på hø og halm, man strør ud til sine dyr, fordi det måske potentielt også kan brændes af.
Ja, der bør føres en politik, der gavner almindelige mennesker.
Og der er virkelig meget, meget alvorlige problemer.
Verdens højeste skatter, verdens største offentlige sektor, som har sat sig så tungt på den økonomiske vækst, at den ikke rigtig flytter sig ud af stedet.
Danmark rasler ned ad ranglisterne over verdens rigeste lande, vi sakker bagud.
Fremtidsudsigterne for næste generation bliver stadig værre.
Regeringen lader stå til.
Den kradser lidt i overfladen, det er det hele.
Men vi kan, hvis vi vil.
Danmark kan stå over for en ny storhedstid, men det kræver politisk mod, og det kræver handlekraft, og det ejer regeringen desværre ikke.
Regeringen er kørt fast.
Derfor vil jeg også godt benytte denne lejlighed til at opfordre statsministeren til at udskrive folketingsvalg.
Og det får vi kun, hvis vi får et nyt politisk flertal.
Det ved befolkningen allerede, det kan vi se og høre.
Der er ingen grund til at trække pinen ud, hverken for statsministeren eller for danskerne.
Giv os nu det folketingsvalg, så vi kan få Danmark væk fra slæbesporet og tilbage i overhalingsbanen.