Marianne Jelved (RV), 2016-01-19:
Jeg vil gerne komme med nogle eksempler fra den seneste organisation, som jeg har haft et møde med.
Det er Scleroseforeningen.
De har ni socialrådgivere ansat, som varetager klagesager for deres medlemmer.
De har gennem de sidste 5 år behandlet imellem 3.500 og 3.750 sager om året, og de har fået ret i deres klager med procentsatser, der ligger mellem 70 og 81 pct.
Det siger bare for mig, at det her simpelt hen er for meget, og det kan virkelig provokere mig temmelig kraftigt.
Man får så samtidig at vide, at Ankestyrelsen har lavet en praksisundersøgelse i 2015 og bl.a. har set på praksis omkring § 83 og § 85 om personlig og praktisk hjælp, og at den kommer frem til, at 40 pct. af sagerne er i strid med regler og praksis.
Det er Ankestyrelsen, der siger det.
35 pct. af sagerne er utilstrækkeligt belyst og mangler afgørende oplysninger, og der er særlige mangler omkring hjælpen, hvad angår de to paragraffer, jeg nævnte lige før.
Advokatrådet arbejder med det samme.
De er i 2015 kommet med en udgivelse, der hedder »Retssikkerhed i forvaltningen«.
Og når de sammenligner de erfaringer, de har gjort, men det, Ankestyrelsen er kommet frem til, så ses der et meget stort sammenfald.
Det er altså to forskellige agenter, om jeg så må sige, der når de samme resultater.
Her taler vi altså om mennesker, hvis funktionsevne ikke forbedres.
Så det, jeg har brug for, er i virkeligheden også noget med udgangspunkt i det, som ministeren sluttede med.
Ministeren sluttede med at sige, at ministeren var parat til at gå ind og drøfte opsættende virkning på afgrænsede områder – eller et eller andet i den retning.
Jeg har nemlig også brug for at få en eller anden form for indhegning af, hvad det er, vi laver opsættende virkning på.
Og der ligger jo en skitse til noget, der kunne blive noget, i det beslutningsforslag, som vi behandler nu.
Hvis jeg skulle sætte mine egne ord på, ville jeg sige, at det kunne gælde i de situationer, hvor man har en funktionsnedsættelse, som ikke kan forbedres.
Det kan kun gå den anden vej, desværre.
Derfor synes jeg, det er centralt, at vi prøver at indkredse det.
Men når jeg ser en lovgivningsmulighed for mig, ser jeg altså en lovgivningsmulighed, hvor man f.eks. kan gå ind i retssikkerhedsloven og lave en tilføjelse til § 72, som henviser til en indkredsning af dem, der uden tvivl skal have opsættende virkning.
Så skal man bare ved siden af vide, at man altså også, uden at der er lovgivet om det, kan lave opsættende virkning, altså klageinstansen eller underinstansen kan gøre det.
Så jeg synes, der er grund til, at vi begiver os ud på den her vej, fordi der simpelt hen er for mange opgørelser, der viser, at der er for mange fejltagelser.
Så skal vi jo samtidig reformere.
Nu er der blevet sagt sådan meget frisk fra talerstolen, at det reformarbejde går vi ind i.
Jeg kan bare huske den daværende socialminister – og han havde også nogle andre porteføljer, som jeg ikke lige kan huske og remse op nu – og hvor svært det var.
Det er rigtig svært, så det, vi går i gang med, er ingen dans på roser.
Det bliver svært, og der er mange, der skal give sig, for at vi kan nå nogle resultater.
Men jeg mener bare, at sagen fortjener, at vi prøver at reformere og forenkle noget lovgivning, og at vi samtidig sætter ind på det her område, hvilket B 36 lægger op til.