Lene Espersen (KF), 2008-04-09:
Beslutningsforslaget indebærer, at Folketinget pålægger regeringen for det første at etablere et centralt, uafhængigt nævn til sikring af offentligt ansattes ytringsfrihed og for det andet at ændre lovgivningen, så der indføres omvendt bevisførelse i sager, hvor offentligt ansatte udsættes for sanktioner, f.eks. afskedigelser, efter at de har ytret sig.
Det er ikke første gang, vi her i Folketinget behandler spørgsmål om offentligt ansattes ytringsfrihed, herunder om der skal etableres et nævn til sikring af de ansattes ytringsfrihed.
Vi har således i maj måned 2006 behandlet et spørgsmål om etablering af et sådant nævn på baggrund af et forslag til folketingsbeslutning, nr. B 62, der også var fremsat af Enhedslisten.
Det fremgår da også af bemærkningerne til det foreliggende beslutningsforslag, at der med hensyn til spørgsmålet om at oprette et nævn med nogle tilføjelser er tale om en genfremsættelse af B 62, mens forslaget om at indføre omvendt bevisførelse er nyt.
Der er heller ikke grundlag for at fastsætte regler om omvendt bevisførelse i sager, hvor offentligt ansatte udsættes for sanktioner, efter at de har ytret sig.
Inden jeg begrunder regeringens holdning nærmere, vil jeg gerne for at undgå enhver tvivl give udtryk for, at det efter regeringens opfattelse er vigtigt, at offentligt ansatte bidrager til den offentlige debat.
Det skyldes bl.a., at de offentligt ansatte i kraft af den specialviden, som de besidder inden for deres forskellige fagområder, i en række tilfælde vil kunne medvirke til at nuancere og kvalificere den offentlige debat.
Offentligt ansatte vil således bl.a. kunne bidrage med oplysninger om, hvilke praktiske konsekvenser politiske beslutninger har haft på et område.
Offentligt ansattes deltagelse i den offentlige debat er således ikke blot af betydning for den enkelte ansatte, men er i mindst lige så høj grad til gavn for samfundet som sådan.
Det er med andre ord væsentligt, at offentligt ansatte, som ønsker at deltage i den almindelige samfundsdebat, også gør det.
Spørgsmålet er imidlertid, om de forslag, som er fremlagt af forslagsstillerne, vil være den rigtige måde at sikre dette på.
Her vil jeg første vende mig mod forslaget om at etablere et uafhængigt nævn af den karakter, som forslagsstillerne lægger op til.
Som jeg allerede har nævnt, mener regeringen ikke, at der er grundlag for at etablere et sådant nævn, og regeringen kan derfor - ligesom da vi behandlede det tilsvarende forslag i 2006 - ikke støtte denne del af beslutningsforslaget.
Om baggrunden herfor fremhævede jeg i forbindelse med behandlingen af det tidligere beslutningsforslag bl.a., at nævnets hovedopgave, at rådgive og støtte offentligt ansatte, der ønsker at ytre sig om forhold på deres arbejdsplads, er en væsentlig og vigtig opgave, men at den opgave efter regeringens opfattelse allerede varetages i tilstrækkeligt omfang af andre myndigheder og organisationer.
Som jeg også dengang pegede på, vil det i mange tilfælde være naturligt, at den offentligt ansatte, der ønsker mere generel information om, hvilke regler der gælder for den pågældendes deltagelse i den offentlige debat, søger sådanne oplysninger på den pågældendes arbejdsplads, f.eks. hos tillidsrepræsentanten.
Og i de tilfælde, som beslutningsforslaget nok særlig tager sigte på, hvor en offentligt ansat ønsker at ytre sig kritisk om forhold på arbejdspladsen, vil den pågældende kunne få rådgivning og støtte bl.a. hos sin fagforening.
Herudover kan det nævnes, at en ansat, der føler sig udsat for uberettigede ansættelsesretlige reaktioner efter f.eks. at have ytret sig kritisk om forholdene på sin arbejdsplads, vil kunne indbringe en sådan sag for Folketingets Ombudsmand og eventuelt domstolene.
Dette vil eventuelt kunne ske med støtte fra vedkommendes fagforening.
Endelig kan det nævnes, at det udvalg om offentligt ansattes ytringsfrihed og meddeleret, som regeringen nedsatte i juni 2004, og som med højesteretsdommer Jens Peter Christensen som formand i april måned 2006 afgav betænkning, heller ikke var inde på forslag om, at der skulle etableres et uafhængigt nævn af den karakter, som forslagsstillerne lægger op til.
Udvalget anbefalede på den baggrund, at der for at komme usikkerheden om indholdet af reglerne til livs blev udarbejdet en vejledning om offentligt ansattes ytringsfrihed.
Som opfølgning på udvalgets anbefalinger udsendte regeringen i september 2006 en vejledning om offentligt ansattes ytringsfrihed.
Vejledningen blev sendt til statslige, regionale og kommunale arbejdspladser.
Det er min opfattelse, at dette initiativ i højere grad end etablering af et rådgivende nævn styrker det, som vi alle er enige om, nemlig at det er vigtigt, at offentligt ansatte kan deltage i den almindelige samfundsmæssige debat, hvis de ønsker det.
I den sammenhæng er det også vigtigt at være opmærksom på, at de forhold, der kan begrunde, at offentligt ansatte er tilbageholdende med at ytre sig, såsom frygt for at skabe et dårligt arbejdsklima og frygt for karrieremæssige konsekvenser, er forhold, der efter min opfattelse vel næppe vil kunne lade sig afhjælpe ved at etablere et nævn af den karakter, som forslagsstillerne lægger op til.
Der er vel snarere tale om, at man bør fokusere på at tilvejebringe de rette vilkår for at skabe en endnu mere åben debatkultur, og et egnet initiativ for at virkeliggøre dette er vel, at der gennemføres en målrettet informationsindsats om rammerne for offentligt ansattes ytringsfrihed, en indsats, som i øvrigt først og fremmest bør forankres lokalt som led i den løbende information til de ansatte på alle niveauer om deres rettigheder.
Det er og bør således være et naturligt led i den almindelige ledelsesmæssige opgave løbende at sikre, at offentligt ansatte på alle niveauer har kendskab til deres rettigheder, herunder rammerne for deres ytringsfrihed.
I den forbindelse kan det også nævnes, at Finansministeriet i juni 2007 udsendte en vejledning om god adfærd i det offentlige.
Vejledningen indeholder en beskrivelse af grundlæggende værdier og principper for offentlig forvaltning.
I vejledningen, der er udarbejdet i samarbejde med bl.a. Kommunernes Landsforening, Danske Regioner og Danmarks Juristog Økonom Forbund, er spørgsmålet om offentligt ansattes ytringsfrihed også behandlet.
Der er på den baggrund efter regeringens opfattelse ikke et tilstrækkeligt behov for at etablere et centralt, uafhængigt nævn af den karakter, som forslagsstillerne lægger op til,
og jeg vil derfor ikke gå ind i en nærmere vurdering af de mere konkrete spørgsmål vedrørende nævnets kompetencer, som beslutningsforslagets bemærkninger i øvrigt kan give anledning til.
Jeg vil herefter gøre nogle bemærkninger om beslutningsforslagets andet element, nemlig indførelsen af omvendt bevisbyrde i sager, hvor offentligt ansatte udsættes for sanktioner, f.eks. afskedigelse, efter at de har ytret sig.
I bemærkningerne til forslaget er der henvist til ligebehandlingslovens § 16, stk. 4.
Det følger af denne bestemmelse, at hvis afskedigelse finder sted under graviditet, påhviler det arbejdsgiveren at godtgøre, at afskedigelsen ikke er begrundet i dette forhold.
Jeg har forstået det omhandlede element i forslaget sådan, at en bestemmelse om omvendt bevisbyrde i sager om offentligt ansattes ytringsfrihed skal udformes således, at det i tilfælde, hvor den ansatte ytrer sig kritisk om forhold inden for sit eget arbejdsområde og efterfølgende afskediges, må påhvile arbejdsgiveren at godtgøre, at afskedigelsen ikke skyldes den ansattes lovlige ytringer.
I den forbindelse skal jeg gøre opmærksom på, at Jens Peter Christensen-udvalget vurderede det nævnte spørgsmål, og at udvalgets flertal i betænkningen ikke kunne anbefale, at der i sager om offentligt ansattes ytringsfrihed blev indført den type af omvendt bevisbyrde, der kendes fra ligebehandlingslovens § 16, stk.4.
Som begrundelse herfor henviste udvalgsflertallet til, at ligebehandlingslovens § 16, stk. 4, omhandler et forhold, der er meget let konstaterbart, nemlig om en afskedigelse har fundet sted under den ansattes graviditet, som pr. definition har en klart afgrænset tidsmæssig periode.
I forlængelse heraf peger udvalgsflertallet på, at spørgsmålet om en ytrings indhold i relation til navnlig mundtlige ytringer kan være noget vanskeligt at fastlægge.
Heri ligger altså, at flertallet fandt, at det i visse tilfælde som følge af f.eks. uklarhed eller uenighed om, hvorvidt den ansatte har ytret sig, og i givet hvad den ansatte måtte have ytret, vil være vanskeligt i det enkelte tilfælde at vide, om en regel om omvendt bevisbyrde inden for ytringsfrihedsområdet kunne bringes i anvendelse.
Herudover peger flertallet på, at der i modsætning til sagen, hvor spørgsmålet er, om en kvinde under sin graviditet er blevet afskediget, fordi hun er gravid, ikke nødvendigvis vil være nogen meget nær tidsmæssig sammenhæng mellem fremsættelsen af en ytring og en senere afskedigelse af vedkommende.
Det vil derfor ikke på samme måde give mening at indføre en bestemmelse om omvendt bevisbyrde på ytringsfrihedsområdet.
Og alt i alt betyder det, at regeringen af de grunde, jeg her har anført, ikke kan støtte beslutningsforslaget.