Lykke Friis (V), 2010-05-19:
I al sin enkelhed handlede sagen om, hvorvidt motorerne i den britiske flåde skulle være olie- eller kuldrevne.
Ganske vist ville olie gøre de britiske slagkrydsere og destroyere hurtigere end de tyske, men til gengæld skulle briterne pludselig til at fyre krigsskibene op med importeret energi.
Og hvad nu, hvis datidens olieleverandør, Persien, pludselig lukkede for hanen?
Så var det da mere sikkert at fyre med walisisk kul.
Eller som sir Winston så præcist udtrykte det: Sikkerhed og vished om olie ligger i diversitet og kun i diversitet.
I dag – snart 100 år efter Churchills vigtige beslutning – er situationen langt mere kompliceret.
I 2010 gælder det ikke alene om at mindske sin afhængighed af nogle få energileverandører, nu gælder det også om at mindske afhængigheden af et begrænset antal energikilder, samtidig med at vi i de kommende år skal reducere vores udledning af drivhusgasser yderligere.
Men hvorfor er det egentlig, at det er sund fornuft at bevæge sig mod uafhængighed af fossile brændsler?
Det er der jo mange gode grunde til, og jeg er temmelig sikker på, at de fleste af os kender forklaringerne, da det er kendt stof, men lad mig alligevel lige nævne et par af dem: Klimaudfordringen er ikke løst; trenden i retning af globalt øgede emissioner af drivhusgasser er ikke brudt trods den økonomiske krise; vores langsigtede forsyning af olie og gas er sårbar; de fremtidige reserver er i et fåtal af regioner og lande, og det forringer forsyningssikkerheden og vil medføre risiko for stigende priser og store økonomiske overførsler til producentlande, hvoraf det sidste er til skade for betalingsbalance og økonomisk vækst; efter et kortvarigt dyk til under 50 dollar pr. tønde sidste år er olieprisen allerede igen oppe på 75 dollar, så epoken med billig olie ser derfor ud til at være slut.
Jeg har naturligvis noteret mig oppositionens forslag om, at vi bør udfase brugen af fossile brændsler i 2050.
Jeg kan ikke sådan umiddelbart vurdere, om det årstal er realistisk.
Og som bekendt indgår den vision allerede i regeringens arbejdsgrundlag.
Når jeg har svært ved at vurdere realismen i oppositionens forslag, er det, fordi det er en stor og særdeles kompleks opgave at skulle omstille hele Danmarks energiforsyning og energiforbrug.
Selv om bl.a. elbiler efterhånden er på vej på markedet, består den danske bilpark fortsat næsten udelukkende af biler, der er drevet på benzin og diesel.
20 år er jo ikke en unormal levetid for en bil i Danmark, og det betyder altså, hvis oppositionens vision skal blive en realitet, at det fra 2030 ikke længere skal være muligt at købe benzin- og dieseldrevne biler i Danmark.
Så må man jo selvfølgelig stille sig selv det spørgsmål: Hvordan håndterer man så den problemstilling?
Skal det være forbudt at sælge benzindrevne biler efter den 1. januar 2030?
Og hvad gør man med de biler, der lever længere?
Jeg vil gerne understrege, at jeg ikke har svaret på det endnu.
Jeg nævner det blot for at vise, hvor kompleks opgaven er.
Vi kan tage et andet eksempel.
Jeg tror, det står klart for de fleste, at uafhængighed af fossile brændsler kræver, at vi skal producere store mængder ren el.
De seneste år har Danmark udbygget vindmøllekapaciteten i et hidtil uset omfang, primært i form af havvindmøller, men vi skal endnu videre ad den vej.
Problemstillingen er på papiret simpel.
Den el, der kommer fra f.eks. havvindmøller eller solenergi, er såkaldt fluktuerende; det vil sige, at der kun kommer el fra vindmøller, når det blæser, og kun el fra solceller, når solen skinner.
El fra f.eks. kuleller naturgasfyrede kraftværker er derimod stabil, og der kan skrues op og ned for blusset med ganske kort varsel, hvis efterspørgslen skifter.
Spørgsmålet er derfor: Hvordan udfaser vi den stabile el til fordel for store mængder af den rene, men fluktuerende el, uden at forbrugerne pludselig oplever, at der ikke er strøm i kontakten, fordi solen er gået ned eller det er vindstille?
Igen vil jeg sige, at jeg ikke har det præcise svar.
Det er blot nævnt som eksempel på, hvor svær opgaven er.
Og så har jeg jo slet ikke nævnt, at omlægningen er så omfattende, at den kan blive meget kostbar og belastende for samfundsøkonomien, specielt hvis den ikke forberedes og implementeres med stor omhu.
Kommissionen vil fremlægge sin rapport den 28. september i år.
Det kan godt være, at oppositionen ikke har brug for den viden, Klimakommissionen arbejder med.
Det kan jeg måske godt være sådan lidt misundelig over, for jeg har i hvert fald brug for den viden, og jeg har det også bedst med at føre politik baseret på fakta.
Så jeg vælger at afvente Klimakommissionens rapport, før vi sætter mere konkrete mål.
Efter at have læst oppositionens plan er jeg egentlig kun blevet bekræftet i det rigtige i at nedsætte en Klimakommission, for selv om oppositionens plan bestemt indeholder gode takter, udstikker den jo primært en destination.
Men jeg har altså svært ved at få øje på en rutebeskrivelse eller et rejsebudget.
Jeg noterer mig da også, at oppositionen vil sende planen til en række fagfolk, organisationer og virksomheder for at diskutere igennem – og jeg citerer – »hvilke virkemidler der bedst sikrer opfyldelsen af vores konkrete mål.«
Det synes jeg lyder klogt.
I det hele taget kan jeg godt lide tanken om at spørge fagfolk til råds, når man skal løse store og komplekse opgaver.
Og det er jo præcis derfor, at regeringen har nedsat Klimakommissionen.
Regeringen vil i forlængelse af Klimakommissionens rapport og i indeværende valgperiode følge op med en strategi for, hvornår og hvordan målet om uafhængighed af fossile brændsler kan nås.
Det er vigtigt, at der opstilles et klart mål for uafhængighed af fossile brændsler samt klare principper i den forbindelse og en klar strategi for at nå målet.
Omvendt er det ikke hensigtsmæssigt at fastlægge, hvordan vi når målet, i alle detaljer i dag.
Et så langsigtet projekt rummer i sagens natur store usikkerheder om energiforbrugets udvikling, priser på energi og energiudstyr samt udviklingen i omverdenen i øvrigt.
Implementering af målet bør og må derfor ske i en dynamisk proces.
Det var den lange bane, men vi har også reduktionsforpligtelser, der skal opfyldes på den korte bane.
Danmark skal opfylde en reduktionsforpligtelse under Kyotoprotokollen og EU's interne byrdefordeling for perioden 2008-2012, og vi skal opfylde vores reduktionsforpligtelse for de ikkekvotebelagte sektorer for perioden 2013-2020.
Og derfor sidder regeringen ikke på hænderne, mens Klimakommissionen arbejder.
Regeringen har de sidste 2 år taget en række initiativer, der har bidraget til at øge den vedvarende energi, mindske drivhusgasudledningen og forbedre energieffektiviteten.
De initiativer omfatter bl.a. energiaftalen, forårspakke 2.0, grøn transport, Grøn Vækst og bygningsstrategien – initiativer, der hver for sig bidrager til skridt i retning af uafhængighed af fossile brændsler.
Det fremgår af den seneste energifremskrivning fra april 2010, at vi måske ligefrem kommer til at overopfylde vores reduktionsmål for perioden 2008-2012, og det skyldes, at regeringen løbende har iværksat nye tiltag, når fremskrivningerne har peget på nødvendigheden heraf – senest i december 2009 med bl.a. skrotningsordningen for oliefyr.
Klimapolitisk redegørelse rummer en første gennemgang af Danmarks reduktionsbyrde for de ikkekvotebelagte sektorer i perioden 2013-2020.
Fremskrivningen indikerer, at med regeringens allerede vedtagne initiativer vil vores emissioner ligge under de årlige emissionslofter i første del af perioden.
I den sidste del af perioden forventes emissionerne at ligge over loftet.
Med uændret politik skal der derfor findes yderligere tiltag, der giver 5-10 mio. t CO2-ækvivalent.
Det bliver en udfordring, men regeringen vil sikre, at vi når målet.
Det er det danske samfund bedst tjent med.
Med de tre hovedprincipper i baghovedet skal vi løbende justere indsatsen, så den stemmer overens med behov, de teknologiske og økonomiske realiteter og vores øvrige målsætninger på både klima-, energi-, miljø-, erhvervs- og transportområdet.
Regeringens opfølgning på Klimakommissionens rapport i efteråret 2010
vil bidrage til opfyldelse af reduktionsforpligtelsen i 2013-2020, men regeringen går ikke ind for planøkonomi.
Målet er derfor at være konkret på den korte bane, men omvendt ikke at binde sig på den lange bane.
Regeringen har i arbejdsprogrammet »Danmark 2020« opstillet yderligere to mål for dansk klima- og energipolitik.
Danmark skal være blandt de tre mest energieffektive lande i OECD, og Danmark skal være blandt de tre lande i verden, der øger sin andel af vedvarende energi mest frem mod 2020.
Realiseringen af disse mål vil kræve betydelige omstillinger i både energisystemet og i andre sektorer.
Og så vil vi overveje nye initiativer på landbrugsområdet.
I dette arbejde vil der blive taget hensyn til samspillet mellem vores forpligtelser inden for klima, miljø og natur og konsekvenser for både borgere og erhvervsliv.
Opremsningen af alle disse reduktionsmål er ikke kun et løfte om blod, sved og tårer.
Stigningen i eksporten af energiteknologi, siden vi søsatte energipolitikken i 1970'erne, har vist, at ambitiøse, politiske satsninger kan omsættes i arbejdspladser og økonomisk vækst.
I Danmark satsede vi mere på energieffektivitet og nye vedvarende energikilder end i sammenlignelige lande.
Derved skabte vi efterspørgsel efter nye løsninger, som danske virksomheder så blev de første til at udvikle og modne til eksport.
Danmark er i dag førende i EU inden for eksport af greentech- og energiteknologier.
Det er faktisk det område, hvor vores eksport over de seneste år er vokset mest markant, så for at sige det på jysk, tyder alt på, at greentechefterspørgslen vil være i vækst også i de kommende år.
Nationalt og internationalt fokus på klima og forsyningssikkerhed styrker efterspørgslen efter grønne produkter.
Derfor er det også vigtigt, at vi formår at skabe de rigtige rammer for vores virksomheder, så vi også fremover formår at være lidt foran vores konkurrenter.
Og med visionen om et samfund uafhængigt af fossile brændsler har regeringen sørget for, at pilen peger i den rigtige retning.
Indtil videre har jeg primært fokuseret på nationale klima- og energiforhold
Regeringen vil fortsat arbejde for, at der vedtages en ambitiøs global klimaaftale, ligesom vi i EU vil arbejde for, at Danmarks vision om uafhængighed af fossile brændsler gøres til hele unionens vision.
Hvis der er noget, som COP15 viste os, er det, at vores afhængighed af fossile brændsler svækker vores politiske gennemslagskraft.
Omstillingen til uafhængighed handler derfor også om, at vi undgår en verdensorden bestående af G2, G3 eller G4 – vel at mærke uden EU.
Forhandling