Charlotte Fischer (RV), 2006-12-14:
Så vil jeg gerne spørge ministeren: Er det ikke sandt, at vi står med en historisk stor mangel på speciallæger og sygeplejersker?
Jeg kan ikke mindes, hvornår der sidst har manglet så mange.
Er det ikke sandt, at i høringssvarene, bl.a. fra Den Almindelige Danske Lægeforening og Danske Regioner er der er klar modstand mod at sænke den her frit valgs-frist.
Så det er jo ikke bare udslag af et eller andet ideologisk kamptog mod privathospitaler, eller hvad ved jeg.
Det er, fordi der er en reel bekymring for, om det her går ud over patienter, der måske i virkeligheden havde brug for en højere prioritering, når vi nu skal til, kan man sige, at løbe lige hurtigt efter alle patienter
Det er jo det, der vil ske, for regionerne vil prioritere og behandle alle patienter hurtigt, og det er godt, for ellers ender de på et privathospital, og det koster penge, og det betyder, at de kommer til at tage ressourcerne et andet sted fra.
Der er ikke noget nyt under solen her.
Amtsrådsforeningen brød sig heller ikke om den ordning, der gælder i dag.
Jeg tager ansvaret for at have kørt Amtsrådsforeningen over i den sag, fordi regeringen altså entydigt stiller sig på patienternes side.
Vi kan dokumentere, at det i virkelighedens verden har været til bedste for patienterne, både de 100.000, der har gjort brug af ordningen, og som, hvis der kommer et regeringsskifte, altså kan se frem til, at det er en ordning, der rulles tilbage, og de mange hundredtusinder, der har haft glæde af, at behandlingskapaciteten i det offentlige sygehusvæsen er steget de sidste 5 år; at ventetiderne er faldet de sidste 5 år; at man kan komme hurtigere til, fordi systemet altså indstiller sig på, at der med den her regering er konsekvens bag bevillingerne: meraktivitetspulje, penge, der kun kommer i spil, hvis man leverer behandling for dem, og patienter, der har noget magt, fordi de kan flytte ressourcerne med sig.
Det er jo præcis sådan nogle værktøjer, der skal til i en situation, hvor der er knaphed på personale, sådan at vi skaber sikkerhed for, at vi får mest mulig sygdomsbehandling for pengene.
Hvis der er forvirring om regeringen og behandlingsgarantierne, så er regeringen selv ude om det.
I regeringsgrundlaget for 2001 står højt og tydeligt, at alle borgere skal have en reel og konkret garanti for behandling, altså en behandlingsgaranti.
Det, regeringen mener med den behandlingsgaranti i regeringsgrundlaget, er frit valgsgarantien.
Det har statsministeren stået i onsdags og svaret på.
Så når indenrigs- og sundhedsministeren er forarget over, at vi kalder frit valgs-garantien for en behandlingsgaranti, er det jo, fordi man selv startede med den ret store fejl i regeringsgrundlaget at skrive det forkert.
Det er jo, fordi vi er bekymrede for, hvordan det skal gå, når der mangler så massivt mange læger, når der mangler massivt mange sygeplejersker.
Hvor skal de ressourcer tages fra i en tid, hvor vi kan se at det kniber med at behandle de alvorligt syge, og hvor vi alle sammen ved at der er store problemer med interne ventetider?
Så det er jo ikke et udslag af en eller anden form for pludselig aversion mod korte ventetider, at vi står her og problematiserer det, det er faktisk, fordi vi har en dyb bekymring, og den deler vi med lægerne, den deler vi med danske regioner og en række patientorganisationer.
Det Radikale Venstre har jo selv som regeringsmedlem haft chancen for at omsætte det i konkret handling.
Projektet lykkedes ikke.
Det må man bare konstatere.
Op gennem slutningen af 1990’erne frem til 2001 blev der år for år hældt flere ressourcer i sundhedsvæsenet, uden at det slog igennem på ventetiderne.
Det er jo sådan set det, der er stilskiftet.
Det er, at denne regering i øvrigt med nogenlunde samme årlige ressourcetilførsel på sundhedsområdet har leveret en mærkbar reduktion af ventetiderne, bl.a. ved at lave den her dynamiske model, som betyder, at det har en konsekvens, hvis ikke man behandler til tiden.
De argumenter, som nu anføres mod at sætte fristen ned fra 2 til 1 måned, er jo præcis de samme, som vi hørte på i 2001 og i øvrigt i hele valgkampen frem til 2001, hvor vi blev tudet ørerne fulde om, at der jo ikke er noget personale, at der jo ikke er nogen ressourcer, og med tvivl om, hvordan det skulle virke.
Det har virket i praksis.
Tag da ved lære af historien.