Per Clausen (EL), 2008-10-09:
Vi synes faktisk, at vi har brugt for lidt tid på i dag at diskutere statsministerens redegørelse.
Jeg synes på mange måder, at det var en fantastisk interessant redegørelse.
Jeg kan faktisk ikke mindes, at jeg tidligere har hørt en statsminister bruge ordet tryghed så ofte, og jeg er ellers gammel nok til at kunne huske både Anker Jørgensen og Jens Otto Krag.
Man kunne have forventet, at det ville give anledning til kraftige reaktioner.
Det gjorde det selvfølgelig også.
Liberal Alliance sprang selvfølgelig op og klagede over, hvad det her nu var for noget, men alle de gode liberalister i Venstres folketingsgruppe bevarede roen.
Det er sådan set gået op for mig i dag, hvad der er forklaringen på, at de bevarede roen.
Det gik op for mig, da man gik i gang med at afsløre hr. Villy Søvndal som en farlig socialist.
Jeg har advaret imod det projekt tidligere.
Det gavner kun hr. Villy Søvndal.
Om det gavner Venstre, ved jeg ikke, det tyder det ikke på.
Men det er et farligt projekt.
Jeg troede så, at det var noget, spindoktorerne i Venstre - for i modsætning til Dansk Folkeparti tror jeg også, at de har spindoktorer i andre partier end SF - havde fundet på.
Men det er det jo ikke.
Det er jo, fordi Venstre tror, at det er med hr. Villy Søvndal, som det er med statsministeren, at der er noget andet indeni end det, der er udenpå.
For man er udmærket klar over, at inde i statsministeren sidder der stadig væk en lidt forskræmt måske, men alligevel en sand liberalist.
Og da jeg jo ikke tegner tegninger, vil jeg lade være med at sige hulemand.
Når man ser på, hvad der var i statsministerens tale, vil man se, at der var uhyre meget tale om tryghed.
Statsministeren havde endda forståelse for, at befolkningen ikke var tryg.
Og så tænkte man spændt på, at nu kommer vel svaret på, hvad vi skal stille op med denne utryghed, der må vel komme nogle løsninger.
Men statsministeren sagde vel i grunden to ting: I skal ikke være utrygge, for far er hos jer, og så længe han er hos jer, sker der ikke noget ondt.
Det andet, han sagde, var: Vi har masser af god medicin, som vi har brugt i årevis, og som vi ikke har brugt op.
Så må man jo stille sig selv spørgsmålet, om det bedste middel mod medicinforgiftning er mere af den samme medicin.
Jeg synes sådan set, at det var rart at komme igennem de her tanker, for så forstod jeg meget bedre meget af den debat, der har været i dag.
Jeg troede også et kort øjeblik, da jeg hørte statsministerens redegørelse, at det var, fordi han ville give plads til, at Venstres ordfører, De Konservatives ordfører kunne lade visionerne blomstre i dag, men jeg må nok sige, at jeg blev lidt skuffet.
Men det her med ligesom at tage udgangspunkt i sådan nogle nye måder at tolke ting på er jo også karakteriseret af den opfattelse, man har af succes i den nuværende regering.
F.eks. har Det Konservative Folkeparti lige fået en ny leder, og det er ifølge medierne den mest succesrige borgerlige politiker, den, der har opnået flest resultater.
Det skal jeg ikke afvise, selv om man må sige, at resultaterne er noget besynderlige.
Man har et politi, der efter politireformen bruger endnu flere kræfter på bureaukrati og endnu mindre tid på at opklare og forhindre forbrydelser end tidligere.
Så hørte jeg godt Venstres ordfører minde mig om, at det ikke er samfundets skyld.
Nej, jeg medgiver, at det ikke altid er samfundets skyld, at folk begår forbrydelser, men justitsministeren har vel et vist ansvar for, hvordan tingene udvikler sig.
Jeg er meget enig i, at vi ikke vil finde os i sådan en udvikling med kriminalitet.
Den skal stoppes.
Kriminelle skal retsforfølges, de skal straffes, og man skal også have en aktiv, indgribende indsats over for unge.
Det kan ikke nytte noget, at man har registreret unge i månedsvis, i årevis som voldelige og farlige og så ikke griber ind.
Det har vi set helt katastrofale konsekvenser af.
Men jeg tror, at hvis man skal prøve at se på den organiserede kriminalitet i Danmark i dag, skal man prøve at lære lidt af erfaringerne fra USA og spiritusforbuddets tid.
For hvad er det for en business, som de organiserede kriminelle bander i dag vokser sig stærke på?
Det er hashmarkedet.
Jeg er fuldstændig overbevist om, at det hårdeste slag, man kunne rette mod disse bander i dag, var en legalisering af hash, en sikring af, at det blev solgt under organiserede og lovlige former.
Lige så slemt for den organiserede kriminalitet
ville det jo være, hvis man fjernede det rekrutteringsgrundlag, den tilførsel der er.
Hvis man fik gjort noget for at sikre, at børn og unge mennesker ikke udvikler sig til det, man med et lidt grimt ord kalder utilpassede unge, hvis man gav unge mulighed for at få en uddannelse og et arbejde, hvis man åbnede ungdomsklubber i stedet for at lukke dem, hvis man gav bedre tilbud, tror jeg faktisk, at man kunne være med til at fjerne rekrutteringsgrundlaget.
Så kunne det nemlig være, at selv en radikal justitsminister kunne opnå bedre resultater end en konservativ, hvis hensigten er at opnå resultater og ikke føre stærk tale.
Nu er jeg sådan set sikker på, at væksten i den organiserede kriminalitet ikke har været regeringens målsætning; det er bare noget, der er sket.
Men det skyldes måske ikke mindst, at der er ét område, hvor regeringen har haft ganske stor succes, og det har været projektet med at skabe øget ulighed og større fattigdom.
Her mener jeg, at statsministeren er smart, for han snakker om, at vi har brug for tryghed, at folk er utrygge, og så siger han, at vi skal have mere af den samme medicin, som vi har fået, altså den medicin, der har skabt øget ulighed og større fattigdom.
Så må man selvfølgelig spørge sig selv, om det skaber mere tryghed.
Kirkens Korshærs udviklingschef har jo sagt det meget smukt: Der er vokset en massiv fattigdom frem i de senere år, mange lider under mangel på helt fundamentale livsfornødenheder som tøj, mad og husly.
Altså er fattigdommen vokset, mens vi er blevet rigere og rigere.
Uligheden - ja, den er også vokset.
Nu er den sådan set lige så stor, som den var i 1965.
Jeg har heller aldrig hørt regeringen sige det, men det er i hvert fald konsekvensen af den politik, der er ført.
Denne ulighed forøges også af skattestoppet, som har haft den helt fantastiske virkning, at det først har været med til at presse priserne op, så unge mennesker eller ældre mennesker som mig, som først sent indså, at man skulle købe sin egen bolig, køber i dyre domme, hvorefter priserne begynder at falde.
Nogle har scoret gevinsten, prisen betales af andre, primært af unge, og nu kommer så også finanskrisen oveni.
Man forsøger at bilde folk ind, at den bliver reguleret i takt med lønningerne, men jeg skal bare sige, at siden 1994 og frem til i dag ville vi have skyldt de arbejdsløse omkring 40.000 kr. om året, hvis de skulle have haft den samme regulering som dem, der er i arbejde.
Det er altså lykkedes at skabe stor økonomisk forskel mellem arbejdende og arbejdsløse, og i samme periode, har man jo gentagne gange - helt uafhængigt af om arbejdsløsheden var høj eller lav - nedskåret dagpengeperioden.
Det er nemlig sådan, at dagpengeperioden skal skæres ned, enten fordi arbejdsløsheden er høj, for så skal arbejdsløsheden reduceres, eller også fordi arbejdsløsheden er lav, for så har man jo brug for, at alle arbejder.
Der findes altid argumenter for det.
De sidste års massive prisstigninger på fødevarer har ført til, at disse grupper for første gang i mange år har oplevet en reel nedgang i deres realindkomst, og mens det sker, scorer A.P. Møller og de multinationale olieselskaber hvert år over 20 mia. kr. på vores olie i Nordsøen.
En lang række multinationale firmaer betaler stadig ikke skat, de rigeste har fået masser af skattelettelser, og alle andre partier end Enhedslisten har netop givet en statsgaranti til bankerne.
Det viser, at der er råd til at kompensere for de stigende madpriser, ikke kun til pensionisterne, som Dansk Folkeparti har lovet at sørge for, men også til de arbejdsløse og kontanthjælpsmodtagerne - måske endda til de kontanthjælpsmodtagere, der nu smides ud af systemet, fordi Dansk Folkeparti skulle have kompensation for, at man var nødt til at bøje nakken og acceptere, at det er EU, der bestemmer politikken i Danmark.
Der er råd!
Nu er den øgede ulighed ikke regeringens eneste succes.
Afviklingen af den fælles velfærd går det også fremad med.
Det går langsomt, men det går sikkert, præcis som det er regeringens strategi.
Under VK-regeringen er det private forbrug vokset dobbelt så hurtigt som det offentlige forbrug, og på en række områder er der sket direkte nedskæringer.
Men det vigtigste er, at det private forbrug vokser dobbelt så hurtigt som det offentlige.
Den offentlige service opleves som dårligere og dårligere, og offentlige bygninger forfalder.
Også her har vi jo af regeringens egen mund, om jeg så må sige, fået at vide, hvad formålet er.
Den 16. februar 2004 sagde beskæftigelsesministeren til Børsen: »De to grundpiller er skattestop og bremsen på væksten i den offentlige sektor.
Det tager tid, før effekten slår igennem.
Men efter 10 år vil den offentlige sektor kun være øget med 5 pct., mens den private er blevet 20 pct. større.
Så opstår et nyt Danmark.«
Det var jo kloge ord set ud fra et liberalistisk synspunkt.
Målet for det private forbrug har regeringen nået.
Det er så ikke gået helt så godt med at bremse for det offentlige forbrug, fordi det offentlige forbrug altså ikke kun voksede med 5 pct., men med 11 pct., i den her periode.
Det er vel også sådan, hvis man skal være helt ærlig - og det kan man jo lige så godt være, sådan en gang imellem - at det jo f.eks. her i år er de strejkende offentligt ansatte, som har formået at sætte nyt fokus på spørgsmålet om ligeløn og spørgsmålet om, hvorvidt vi er villige til at betale for en offentlig velfærd.
Det var det strejkende sundhedspersonale, der for alvor satte fokus på den snigende privatisering af vores sygehuse, og det er med udgangspunkt i de bevægelser og deres krav, at der kan formuleres et klart politisk alternativ til regeringens politik.
Kapitalismens død, det var en af de store overskrifter i Berlingske Tidende for 14 dages tid siden - eller også er det kortere tid siden, for så store overskrifter husker man jo et stykke tid.
Det var, da Bush meddelte, at den amerikanske stat nu ville gå ind og overtage ansvaret for den finansielle sektors overlevelse.
Jeg tror, at den konservative partiformand sagde, at det nu ikke var kapitalismen, der var død, det var kun liberalismen, men det lyder da også af noget.
I hvert fald er det rigtigt, at den nuværende krise understreger, at kapitalisme er dybt forbundet med grådighed, og i de her dage betaler vi så grådighedens pris.
Men krisen er også et resultat af 20 års fejlslagen økonomisk politik.
Spekulanterne har fået frit løb, fordi de reguleringer af kapitalbevægelser og spekulation, som tidligere fandtes, er blevet fjernet; den finansielle sektor er blevet stadig mere privatiseret og ukontrolleret.
I den sammenhæng er det selvfølgelig skuffende, at SF nu støtter en plan, som reelt giver spekulanterne statsgaranti for deres spekulationer.
Det er jo ikke afskaffelse af kapitalismen, som hr. Villy Søvndal jo næsten blev rost for at gå ind for her tidligere i dag, eller bare et seriøst forsøg på at løse de problemer, der er årsag til den nuværende finanskrise, men kunstigt åndedræt til de skrantende spekulanter, og det er så det svar, der kommer.
Men man må jo selvfølgelig erkende, og det syntes jeg var den gode og positive del af debatten i dag, at det meget klart kom frem, at i hvert fald Socialdemokraterne og SF godt er klar over, at dette ikke er nok, at vi skal have et opgør med den liberalistiske økonomiske politik og den mangel på kontrol af finansmarkederne, som man har indført og systematiseret de sidste 20 år.
Det vil nok også betyde, at man bliver nødt til at rejse nogle diskussioner i forhold til EU, tror jeg, og det ser vi da frem til.
Enhedslisten har jo fremsat konkrete forslag til, hvordan man kunne sikre, at der var en finansiel sektor, som gjorde, at virksomheder og almindelige mennesker kunne få penge til bolig og til at drive virksomheder.
Det har hr. Frank Aaen underholdt med i meget lang tid i formiddag, og selv om der var adskillige, der påstod, at de ikke havde fået svar på deres spørgsmål, vil jeg bare sige, at så må vi tage runden igen i morgen, hvor man skal diskutere det lovforslag igen.
Jeg er sikker på, at hr. Frank Aaen gerne stiller sig til rådighed for en lille kursusvirksomhed.
Men valget er enkelt: Enten accepterer vi, at banker drevet af spekulation stadig skal have ansvaret for pengeformidlingen, og så venter vi på den næste krise, eller også lader vi spekulanterne slås for sig selv og sørge for en fællesejet spekulationsfri pengesektor, så samfundets behov dækkes, uanset hvem der vinder på spekulanternes slagmark.
Vejen frem er ikke indrømmelser til regeringens politik; der er brug for et socialt og miljømæssigt bæredygtigt alternativ; der er brug for en politik, hvor hensynet til mennesker, miljø og natur sættes over hensynet til at tjene penge.
Der er brug for en ny politik, det kræver en ny regering, og det er en af de vigtigste opgaver for Enhedslisten at arbejde for det i den kommende folketingssamling.