Lars Løkke Rasmussen (V), 2010-10-07:
Nu kan jeg forstå på hr. Karl H. Bornhøft, at forvirring ikke er godt for den almene sundhedstilstand, og så kan man jo spørge sig selv om, hvorvidt debatten her i dag har gjort noget godt for folkesundheden.
Jeg tvivler måske, for jeg tror der er mange danskere, der sidder og følger debatten her i dag, og som troede, de skulle overvære en åbningsdebat, som har været lidt forundrede over fraværet af en opposition, der byder ind med konkrete punkter til handling, men hvis vigtigste bidrag – og det vil sikkert også gentage sig om lidt – handler om historieskrivning og undersøgelseskommissioner.
Jeg har jo fuld respekt for Folketinget, så vi skal diskutere det, Folketinget gerne vil diskutere.
Jeg synes også, vi skal have respekt for danskerne og diskutere de ting, som danskerne kerer sig om, og jeg tror, at det, danskerne kerer sig mest om i øjeblikket, er, hvordan vi bringer Danmark videre oven på en situation, hvor vi for et par år siden blev ramt af en økonomisk tsunami, der på et splitsekund forandrede vores livsbetingelser.
Fra en tid, der var præget af fremgang, fremgang, fremgang, kom vi i en situation, hvor vi pludselig tabte velstand og arbejdspladser.
Det er vi ved at komme igennem.
Vi har lagt det værste bag os.
Takket være en offensiv krisepolitik har vi holdt hånden under beskæftigelsen.
Arbejdsløsheden er steget, men slet ikke til det niveau, man kunne frygte.
Den har stabiliseret sig omkring de 4 pct., og altså må den mest påtrængende debat i det danske samfund derfor nu være, hvordan vi kommer videre.
Ja, jeg er jo ikke naiv.
Jeg er også en af dem, der synes, vi skal arbejde længere.
Men efter at have deltaget i en debat, der nu har varet 11 timer, spekulerer jeg alligevel på, om det hele kunne have været afviklet på 12 minutter.
Fru Helle Thorning-Schmidt både indledte og afsluttede sit indlæg med at konstatere, at der højst er 13 måneder til valget, og så sluttede fru Helle Thorning-Schmidt af med et forslag til vedtagelse, hvis eneste punkt er nedsættelse af en undersøgelseskommission.
Jeg diskuterer gerne det spørgsmål, men jeg synes alligevel, det er lidt trist, at oppositionen er mere optaget af næste valg end af at løse Danmarks problemer.
Det var ellers en flot tale, der blev holdt af oppositionens leder – konstruktiv i sin stil og i sin retorik.
Den lød lidt som en festtale, og det er også meget velkommen til Folketingets åbningsdebat, for Folketingets åbning er jo på mange måder en festdag.
Men det var jo sparsomt med det konkrete indhold, og når oppositionens leders parlamentarikere i øvrigt i dagens løb har været sendt på banen, så har det alene – hundrede procent alene – handlet om historieskrivning i forhold til det frie sygehusvalg.
I det omfang, der alligevel var lidt konkret indhold, var det jo socialdemokratisk classic: Brug flere penge her og nu, også selv om vi ikke har dem.
Så må vi låne dem, så anviser vi noget usikker finansiering i form af snak om en usikker aftale i fremtiden, og så selvfølgelig et løfte, hvis omfang man ikke helt vil stå ved, men dog alligevel et løfte om at dreje skatteskruen i betydeligt omfang.
Det efterlader i hvert fald mig i en situation, hvor jeg på ét punkt tror, at oppositionens leder og jeg er fuldstændig enige, nemlig at der er to veje at gå: En vej med orden i økonomien, hvor vi reformerer i et tempo, som befolkningen kan følge med og forstå, hvorfor vi gør, hvad vi gør, betaler vores regninger, har orden i tingene, undlader at sjuske med tingene og sætter tæring efter næring – og en anden vej, hvor der er uorden i økonomien, hvor gæld betales med gæld, og hvor skatterne sættes markant op.
Sunde offentlige finanser er vigtigere end nogen sinde tidligere
Uden sunde offentlige finanser ingen stabil krone, ingen lav rente, uden lav rente ingen ny vækst, og det er jo derfor, regeringen sammen med Dansk Folkeparti har fremlagt en genopretningspakke.
Det er derfor, udlandet har tillid til dansk økonomi.
Efter den opblussen af gældskrisen i Sydeuropa i foråret er renterne faldet i Danmark, fordi der er stor tillid til og stor troværdighed om den økonomiske politik i Danmark.
Det er jo det grundvilkår, jeg tror det kan være nødvendigt at repetere her ved afslutningen af debatten, og det er et grundvilkår, som jeg heldigvis fornemmer at et flertal i Folketinget tilslutter sig – helt klart Dansk Folkeparti, som har båret genopretningspakken, og som også konstruktivt her i dag har budt ind på de temaer, der også er regeringens temaer for det arbejdsår, vi nu tager hul på: folkeskole, bekæmpelse af ghettodannelse, førtidspensionsreform og en række andre ting.
Men også Liberal Alliance og Kristendemokraterne kan tilslutte sig.
Det er jo så et grundvilkår, som ikke rigtig reflekteres i oppositionen – jo, hos en del af oppositionen.
Det Radikale Venstre har jo i virkeligheden langt hen ad vejen i retorik og indlæg her i dag, og det vil jeg gerne kvittere for, understreget det, der også er regeringens pointe, endda måske kraftigere end regeringen selv gør det.
Den cadeau vil jeg da gerne give Det Radikale Venstre, som har en utålmodighed efter at lave reformer, der overstiger regeringens, en ambition om at sætte personskatterne ned, der næsten overstiger regeringens, og så blafrer det jo i vinden, hvad Det Radikale Venstre vil i det selskab, hvor man endnu ikke har forstået, at nye tider stiller nye krav.
Regeringen har tårnhøje ambitioner, også i en ny tid, hvor det nye vilkår er, at man åbent skal turde sige, at der er nogle steder, hvor man skal bruge noget mindre, hvis man vil gøre noget mere et andet sted.
Det gælder på folkeskoleområdet, hvor vi skal forvandle en af verdens dyreste folkeskoler til en af verdens bedste.
Et helt centralt element bliver at styrke skolestarten, og jeg vil gerne kvittere for de indlæg, der har været her i dag, som peger i retning af et ønske om at gå konstruktivt ind i den debat.
Jeg kvitterer over for Dansk Folkeparti, som viser parathed til at tage den debat med regeringen, for det er vigtigt med en debat om at styrke folkeskolen.
Jeg erkender åbent, at vi blandt de mange udfordringer, vi har, har den udfordring, at ikke tilstrækkelig mange unge tager en ungdomsuddannelse, og det skal vi have gjort noget ved.
Det er helt åbenlyst, at når man kigger nærmere på det, er hovedforklaringen jo den, at den faglige ballast, som de unge har med fra folkeskolen, ikke er tilstrækkelig.
God undervisning i folkeskolen er vigtigere end de såkaldte cafépenge for de fleste.
Det er et åbent bud på en prioritering, og jeg kvitterer for den melding, der har været fra Dansk Folkeparti i debatten om at tage den debat med regeringen.
Ud af den debat, der i øvrigt har været, er jeg ikke rigtig i stand til at aflæse, hvad oppositionen mener om forslaget.
Jeg har jo noteret mig forskellige synspunkter i dagspressen, men under åbningsdebatten har man slet ikke forholdt sig til spørgsmålet.
Det er vigtigt, når vi skal have vækst igen, at vi får alle med om bord, og med alle og alt sigter jeg både til alle danskere og på hele Danmark.
I forhold til alle danskere beskæftigede jeg mig i åbningstalen med det forhold, at vi sender for mange unge på livslang førtidspension.
Vi kan se det på tallene, vi kan se, at gennemsnitsalderen for tilkendelse af førtidspension er faldet fra 48 til 46 år over det sidste tiår, og det er bekymrende, især fordi sundhedsfaglige eksperter mener, at mange personer med psykiske lidelser på sigt kan få det så godt, at de igen kan blive aktive på arbejdsmarkedet.
Vi vil ikke parkere mennesker under 40 år på en livslang passiv ydelse.
Vores prioritering er lige så klar, som den er åben.
Vi vil tage tilskuddene fra dem, der kan tage ansvar for sig selv, så vi kan bruge pengene på dem, der har mest brug for det, og også her en kvittering til Dansk Folkeparti for at gå ind i den debat.
Regeringen vil gerne have ghettoerne tilbage til samfundet.
Vi vil ikke acceptere, at man nogle steder lever en paralleltilværelse, fuldstændig afsondret fra det omgivende samfund.
Det var en af de debatter, det havde været rigtig spændende at få her i dag.
For det er jo en konstatering af, at vi på trods af at vi har lavet markante fremskridt på integrationsområdet båret af den faste og fair flygtninge- og indvandrerpolitik, som regeringen konsekvent har fulgt siden 2001, og som betyder, at vi f.eks. ser det meget positive – det ekstremt positive – at unge kvinder med indvandrerbaggrund nu læser videre i et omfang, der overstiger danske pigers, har den udfordring, at vi nogle steder så at sige har slået nogle huller i danmarkskortet, hvor koncentrationen af udlændinge er så høj, hvor kriminaliteten er så fremherskende, hvor arbejdsløsheden er så stor, at man må sige, at de danske værdier, der ellers kitter vores samfund sammen, er fraværende.
Det er vi nødt til at tage en åben diskussion om.
Det er et rigtigt problem.
Det er ikke et problem, som regeringen har skabt.
Det er heller ikke et problem, som regeringen ikke har et medansvar for.
Det er et rigtigt samfundsproblem, og det er et samfundsproblem, som man også ser parallelt i en række andre lande.
Men så underkender man jo kompleksiteten.
Det kan godt være, at det ikke er alle, der kan deres Grundtvig udenad eller kan deres Kold udenad, men det ligger jo i vores arv, det ligger i vores sindelag, det ligger i vores mentalitet, og det er på mange måder forudsætningen for, at de love, vi vedtager i det her Folketing, også virker i det danske samfund.
Når vi giver frit skolevalg, gør vi det jo med afsæt i, at forældre i det danske samfund tager ansvar og sender deres børn i den skole, der er bedst for deres børn, hvad enten den nu er offentlig eller privat.
Det er svært for os at forstå, at det frie skolevalg kan bruges til at sende sit barn i en skole, der mestendels minder om en koranskole, og som ikke bidrager til at give den lærdom og det vidsyn og den tolerance, der skal til for at begå sig i det danske samfund.
Er svaret for de mennesker, der ikke har de danske værdier inde under huden, ikke kan administrere det frie valg, at vi så skal afskaffe det frie valg i Danmark som sådan?
Vi vil ikke finde os i, at de værdier, der er vores, ikke respekteres, og jeg tror, at danskerne, som de er flest, er ved at nå grænsen for, hvor rigide regler vi i almindelighed skal lægge ryg til, fordi vi har et problem med nogle få, der ikke agerer som os andre.
Derfor er tiden kommet – og det var den væsentlige debat, vi bl.a. skulle have haft her i dag –
til meget mere åbent at sige, at der er områder i Danmark, som nok er danske, fordi postnumrene er danske og boligstøttekronerne er danske, men samfundene er ikke danske målt på danske værdier, fordi koncentrationen af udlændinge er blevet for stor, fordi kriminaliteten er blevet for høj, fordi arbejdsløsheden er for høj.
Og når børn kan løbe ude på gaden om aftenen, fordi forældrene ikke skal op næste morgen, er det et andet samfund end det, vi kender.
Frem for at skyde på hinanden og spørge, hvem der har ansvaret, bør vi her tage en debat om, hvad det så er for særlige værktøjer, der skal tages i brug i de ghettoer for at give dem tilbage til samfundet.
Det synes jeg er en spændende og en vedkommende debat, en debat, som det havde været interessant at bruge bl.a. Folketingets åbning til at tage.
Det blev der så desværre ikke tid til; andet blev prioriteret højere, må jeg forstå.
Jeg vil sige noget til de nordatlantiske medlemmer af Folketinget.
Først til repræsentanterne fra Grønland: Jeg har noteret mig, at man i Grønland – og det gik også igen i begge indlæg her i dag – har undret sig over, at jeg behandlede de fælles dansk-grønlandske forhold lidt sporadisk i min åbningstale i tirsdags.
Det dækker ingenlunde over manglende interesse eller manglende engagement; det er måske snarere et udtryk for et godt og respektfuldt samarbejde, der er præget af tillid og en konstruktiv tilgang til at finde løsninger på fælles sager.
Det var ikke udtryk for manglende prioritering, der var et udtryk for et ønske om at fokusere min åbningstale i forgårs.
Arktis og Grønland har fortsat en høj prioritet for Danmark, og vi ser frem til en velafviklet afslutning på Danmarks formandskab i Arktisk Råd og iværksættelsen af den fælles arktiske strategi, når den er færdigudarbejdet i foråret næste år.
Og så deler jeg i øvrigt hr. Lars-Emil Johansens ønske om, at de prøveboringer, der er blevet foretaget i sommerens løb, viser sig at være så perspektivrige, at de kan bidrage til en velstandsstigning i det grønlandske samfund.
Hvad angår Færøerne, fik vi jo også her i dag demonstreret, at debatten om, hvilket forhold Færøerne ønsker at have til Danmark, går flittigt på Færøerne, og derfor gentager jeg her, at det er regeringens synspunkt, at det er det færøske folk, der selv bestemmer karakteren af den relation, vi skal have.
Jeg og regeringen er varme tilhængere af et rigsfællesskab.
Det tror vi er til gensidigt bedste.
Jeg synes også, at den helt aktuelle situation på Færøerne med Eik Bank har vist værdien af rigsfællesskabet i en tid, hvor det stormer.
Jeg er glad for og stolt over, at den bankpakke, jeg selv var med til at forhandle tilbage i 2008, rækker ud til Færøerne, sådan at det færøske samfund – færøske familier, det færøske erhvervsliv – ikke kommer i klemme på grund af den krise, som Eik Bank er i.
Regeringen er kommet med en lang række forslag, som jeg bilder mig ind betyder noget for danskernes hverdag: en bedre folkeskole, smartere SU-regler, bedre kræftbehandling, nye muligheder i stedet for livslang pension til unge psykisk syge, fleksjob til dem, der har brug for det, en målrettet ghettoindsats, hvor vi taler åbent om tingene.
Alt sammen fuldt finansieret, så vi bevarer sunde offentlige finanser.
Vi lægger åbent frem, hvad vi vil, og hvordan vi finder pengene til det.
Regeringen vil diskutere konkret politik; det er vigtigt for danskerne.
Vi har så haft den diskussion, vi har haft, og herfra vil den sikkert fortsætte.
Jeg forudser en lang debat om det frie sygehusvalg, og jeg deltager gerne i den.
For at løbe den debat i gang vil jeg bare sige ganske kort, at regeringen har stor respekt for Folketinget – stor respekt for, at samarbejdsrelationerne mellem regering og Folketing skal være på plads; stor respekt og forståelse for de regelsæt, der gælder for ministres besvarelser, høringsregler, oversendelsesregler m.v.; stor respekt for Folketingets institutioner, herunder også Rigsrevisionen.
Det siger sig selv.
Den lille anmodning, jeg så måske kunne have den anden vej, er, at Folketinget så også har respekt for sig selv.
Til det at have respekt for sig selv hører grundlæggende også at have respekt for, at det er Folketinget, der vedtager landets love, og når man har vedtaget landets love, er det som udgangspunkt legalt, at der administreres efter dem.
Må jeg ikke om det udvidede frie sygehusvalg sige, at det hviler på en lovgivning, der er vedtaget her i Folketinget på forslag fra regeringen tilbage i 2002.
Det hviler på den politiske overvejelse, at det sundhedssystem, vi havde indtil da, var et niveaudelt sundhedssystem med et A- og et B-hold, hvor der sad mennesker nede på bænkene her, der havde løn og købekraft til hurtig behandling på privathospitaler, og så var der mennesker ude på den anden side af væggene med ganske almindelige lønninger eller dagpenge eller andet, som måtte stille sig op i en alenlang kø.
Det var det system, der var.
Der var operation til dem, der kunne betale, og der var kø til dem, der ikke kunne betale.
Det ønskede vi og det ønsker vi fortsat at tage et opgør med, og jeg er ked af, hvis synspunktet ikke deles bredt i Folketinget, men det rokker ikke ved, at jeg har det synspunkt.
Vi ønsker et sundhedsvæsen, hvor der er fri og lige adgang, hvor det ikke er forsikringspolicer eller friværdi i egen bolig, der afgør, hvor hurtig behandlingen kan ske.
Derfor indførte vi det udvidede frie sygehusvalg, ikke med nogen ambition om at spare nogle penge, men med den ambition at bruge de penge, vi i forvejen bruger, på en bedre måde, sådan at patienten kunne tage pengene med sig.
Det er fuldstændig som det system, der går ud på, at man kan tage på privatskole og friskole og tage pengene med sig, uden at det – men det kan være, det bliver det næste – udløser en diskussion om, hvilken overbetaling der finder sted.
Jeg tror, der er et potentiale for en skandale her, hvis man laver et nærstudie af, hvordan elevsammensætningen er på visse privatskoler i Københavnsområdet, hvilke socialgrupper eleverne kommer fra, hvor mange indvandrere der er, hvor indlæringsparate de er, hvor ressourcestærke forældrene er.
Det er sådan set den samme tanke, der ligger bag det frie sygehusvalg, som er vedtaget af Folketinget her, og som er administreret på den måde, at sygehusejerne med de private sygehuse har lavet aftaler om priserne.
Det er sket, og det har fungeret upåklageligt, og det har 350.000 danske patienter haft glæde af.
Der opstod så en situation – undskyld, jeg gør lidt meget ud af det, men det er bare for at løbe debatten i gang – i 2006, hvor sygehusejere og private sygehuse ikke kunne blive enige, og hr. Karl H. Bornhøft var så venlig at gøre opmærksom på, at der så i lovgivningen er en hjemmel, der gør det muligt for ministeren at fastsætte en pris.
Men det er kun en mulighed.
Sådan som man må forstå hr. Karl H. Bornhøft på vegne af SF, skulle den mulighed ikke have været brugt, så skulle det frie sygehusvalg i 2006 have været faldet fra hinanden og patienterne skulle tilbage i køen.
Det var ikke den beslutning, regeringen traf.
Regeringen traf den beslutning at sætte et prisniveau præcis midt imellem de stridende parter, og det er muligt, og der er også nogle, der har det synspunkt, bl.a. rigsrevisor, at regningen, hvis ikke man havde sat det midt imellem de stridende parter, men et andet sted, ville have været mindre, hvis der overhovedet havde været en regning, for det åbne spørgsmål er jo, om der så overhovedet havde været et frit sygehusvalg.
Men jeg tager, regeringen tager ansvaret for den disposition, som var nødvendig for at sikre patienternes frie valg.
Må jeg så ikke bare ganske kort til hele diskussionen om foråret 2009, som jo udfolder sig nu i mange retninger, sige, at i sommeren 2008 blev det frie valg suspenderet på regeringens initiativ, fordi regeringen oven på en storstrejke i sygehusvæsenet, der have skabt en patientpukkel, nåede til den konklusion, at det desværre ville være uhensigtsmæssigt at udstyre så mange patienter med den rettighed til at søge privat, som tilfældet var, det ville slå hul i kassen.
Derfor suspenderede regeringen på eget initiativ det frie sygehusvalg, som blev genindført året efter.
I det år fra 2008 til 2009, hvorom al interesse drejer sig, arbejdede regeringen med at udvikle den model, der skulle tages i brug, når det frie valg skulle genindføres.
I den forbindelse er der pågået et arbejde, også i Sundhedsministeriet, med at lave et beslutningsgrundlag, som, når det er færdigt og beslutningen er truffet, naturligvis kan offentliggøres.
Der vil jeg bare sige, når nu der er så mange, der har lyst til at skifte positioner i Folketingssalen, at jeg tror, at vi skal stå vagt om, at det må være den til enhver tid siddende regerings privilegium at arbejde med forberedelse af sine egne beslutninger i et lukket rum.
Ikke i et rum, der er lukket for rigsrevisor, selvfølgelig ikke, og derfor har indenrigs- og sundhedsministeren jo også på vegne af Sundhedsministeriet her i dag tilkendegivet det uhensigtsmæssige i, at det interne udredningsarbejde først blev afleveret til rigsrevisor senere i forhold til Folketinget, men dog inden statsrevisorerne behandlede sagen.
Sådan må det være.
Det er nok, hvad jeg sådan præventivt kan oplyse om sagen her, og ellers vil jeg sådan set bare slutte, hvor jeg startede, nemlig med at takke for debatten.
Jeg glæder mig rigtig meget til at komme i gang med arbejdet, jeg glæder mig til at få drejet arbejdet ind på en diskussion, der handler om danskernes problemer, om vilkår for at lave politik i en ny tid efter krisen, at sikre sunde offentlige finanser, at sørge for, at vi igen tjener penge til Danmark, før vi deler ud af dem, for det er sådan set det, der skal diskuteres, og det er også der, skillelinjerne står.
Oppositionen tilbyder befolkningen et velfærdsfix for lånte penge, mens regeringen har en realistisk tilgang til tingene.
Vi vil skabe de bedst mulige vilkår for de private virksomheder, der skal skabe væksten, og vi står ved, at der må prioriteres knivskarpt.
Lad os tale politik, det vil jeg opfordre til, når man nu igen skal stille spørgsmål til mig, for det skylder vi danskerne, dem, der stadig måtte lytte med på debatten her i aften, og jeg synes sådan set også, at vi skylder folkestyret det samme.