Lone Dybkjær (RV), 2007-04-12:
Jeg har nu på mit partis vegne haft lejlighed til at deltage i OSCE-arbejdet i knap 2 år, og det er selvfølgelig den parlamentariske del af det.
Det er på basis af det og på baggrund af læsning af redegørelser og det øvrige arbejde i OSCE, at jeg godt vil komme med nogle refleksioner over, hvordan vi kan gribe det her an.
Først vil jeg forholde mig til ministerens redegørelse og senere til OSCE-parlamentet.
Jeg har fire punkter til ministerens redegørelse.
For det første vil jeg sige, at det sådan set er en meget lakonisk redegørelse.
Jeg vil sige – det er en ros til embedsmændene – at den er ret embedsmandsagtig, og sådan skal det jo være, når embedsmænd skriver, og det er ikke fornærmende ment.
Jeg vil bare sige, at det er en rimelig lakonisk fremstilling af, hvad der er sket.
Der er ligesom ikke så frygtelig meget saft og kraft i det, til trods for at man selvfølgelig godt mellem linjerne kan læse, at der må være foregået – det håber jeg da – en vis dramatisk meningsudveksling på nogle af de møder, man har haft, hvor man ikke er nået frem til nogen resolutioner.
Man kan sige, at topmålet af det lakoniske er, når man beskriver den rapport om Danmark, der er udarbejdet.
Det kan næsten ikke fremstilles i mere neutrale vendinger, men vi har jo allerede været inde på det, så det skal jeg sådan set ikke komme mere ind på.
Det andet, jeg vil nævne, er, at jeg synes, at det er en fantastisk tilbageskuende redegørelse.
Det er i det store og hele året der gik, men det er ikke ret meget om året, der kommer, og det skal jeg vende tilbage til.
Det tredje er jo, at rapporten meget pænt opremser, hvad Danmark har gjort.
Der er en lind strøm af dansk indsats.
Man vil prøve på at komme tilbage til de egentlige kerneopgaver i OSCE, når man er færdig med effektivitetstiltagene.
Det er jo o.k.
Så vil man sætte fingeraftryk på strafferetsbeslutningen, og man vil have fokus på de kønsrelaterede spørgsmål.
Der skal jeg selvfølgelig takke for, at det er nævnt, at man virkelig vil det.
Og så er der nogle andre ting.
Jeg nævnte sidste år i mit indlæg, at jeg syntes, at man skulle have mere fokus på medierne.
Jeg må konstatere, at det ikke rigtigt indgår, og derfor vil jeg selvfølgelig spørge til, om det er noget, man vil tage op.
Men i relation til det her synes jeg, at man mangler en smule saft og kraft og en beskrivelse af, hvorfor det er vigtigt, at vi fortsat har OSCE.
Det er FN, det er Ministerrådet, og det er for mit vedkommende også Europa-Parlamentet etc.
Det, jeg synes man mangler, er: Hvad gør OSCE til noget særligt, og hvad skal der særligt satses på?
Jeg tror sagtens, at man kan sige det.
Jeg gætter på, at analysen – ligesom også andre ordførere har været inde på – er, at det er 56 lande, og at det er et unikt forum.
Men en hel del af det, man beskæftiger sig med i det unikke forum, beskæftiger man sig også med andre steder, og man kan så spørge, om et udgangspunkt andre steder, f.eks. EU, ikke kunne være lige så relevant.
Jeg tror stadig på OSCE – det skal ikke være det – men jeg synes, at vi mangler at nævne det, der skulle være saften og kraften.
Jeg ville som det fjerde punkt foreslå, at vi gjorde redegørelserne mere fremadrettede.
Vi har jo – det er selvfølgelig dateret den 5. februar – fået det spanske formandskabs program og prioriteter.
Jeg er ikke klar over, om det kommer så sent, eller om vi bare får det så sent, eller hvornår man egentlig begynder det her formandskab.
Nu ved vi fra oplysninger, at det er Finland, der har det næste formandskab.
Hvornår får de formandskabet?
Hvornår begynder de arbejdet osv.?
Jeg siger ikke, at ministeren skal kunne svare på det i dag – hvis der er nogen, der kan hjælpe med det, vil det jo være fint – men ellers kan vi tage en diskussion om det og måske spørge: Kan vi allerede f.eks. i oktober måned tage en OSCE-debat, i stedet for at vi har den nu her retrospektivt?
Kan vi få en fremadrettet debat om, hvad det finske formandskab vil lægge vægt på, og hvad det danske medlemskab og den danske minister vil lægge vægt på?
I hvert fald må vi konstatere, at når vi har det nu, er det en tilbageskuende redegørelse.
Jeg synes, det er o.k., at vi får en redegørelse for året, der gik, men jeg synes måske ikke, at det som parlamentariker er så tilfredsstillende bare at stå og forholde sig til det bagudvendte, men snarere, at man forholdt sig til det fremadrettede.
Det siger jeg også, fordi jeg nu kommer til mit andet hovedpunkt, nemlig den parlamentariske forsamling.
Jeg synes, det er vigtigt og godt, at også ministeren lægger vægt på det samspil, der er mellem ministrene og det parlamentariske arbejde.
Men netop ved, at det blev fremadskuende arbejde, kunne man måske også få mere substans fra dansk side eller fra andres side på møderne, hvis det havde karakter af noget mere fremadrettet i samspil med ministrene.
Hvis man kigger på de generelle vintermøder – dem har jeg haft lejlighed til at deltage i – må man altså sige, at der er mange resolutioner, også på sommermøderne, altså på årsmøderne, men der laves jo mange resolutioner andre steder.
Nu har jeg, som de fleste her ved, været med i Europa-Parlamentet, og der startede man med alle mulige resolutioner.
Man spurgte sig selv, hvad det kunne føre til.
Nu er det europæiske samarbejde blevet meget forpligtende, men jeg synes, at man starter lidt på at lave den samme type resolutioner i OSCE.
Det er ikke dårlige resolutioner, men man kan bare spørge sig selv, hvad der kommer ud af dem.
Med det vil jeg sige, at jeg tror, at vi skal prøve at tage de der resolutioner lidt mere alvorligt.
Det kan også være, at det er os, der deltager i det, der skal tage de resolutioner lidt mere alvorligt.
Men jeg synes ikke, at det er så tilfredsstillende, at man bare sidder der og vedtager dem.
Under alle omstændigheder er der indimellem lidt langt mellem snapsene på de møder, og det tror jeg alle, der deltager i dem, kan skrive under på.
Vi sidder der pligtskyldigst alligevel, men indimellem er det altså ikke alt for interessant for slet ikke at tale om morsomt, men det ville måske også være for meget forlangt.
Så skal jeg komme til rapportørens særlige indsats, og jeg vil gerne bruge det – det er ikke ment som en kritik af rapportøren – som en illustration af spørgsmålet om, hvorvidt det er de rigtige emner, vi tager op.
Der er jo ingen tvivl om, at energisikkerheden er et vigtigt emne, men man må også sige, at energiforsyning, energisikkerhed og alt det diskuteres vildt i EU, og der bruges meget tid på det mange forskellige steder i EU, og nu tager vi altså også fat i den her parlamentariske forsamling i OSCE.
Man kan sige, at ja, det skal vi tage op, for det er det eneste sted, hvor de lande, der ikke er med i EU, har en mulighed for at ytre sig og gå ind i en dialog.
Der ved jeg så ikke, om vi er fokuserede nok.
Hvis argumentet er, at alle de lande ser det her som en chance for at komme ind, er det jo et udmærket argument.
Men så synes jeg, det kan føre til, at vi spørger os selv: Vi har så mange mødesteder, os, der kommer fra Danmark og en række af de vestlige lande og fra EU som helhed, nu med 27 lande, og tager vi så de rigtige emner op i den her sammenhæng, og lader vi os for lidt diktere af, hvad de andre lande vil?
Nu ser jeg væk fra kerneområderne, det skal jeg lige vende tilbage til.
Har vi en dagsorden, der er tilstrækkelig fokuseret?
Og kunne vi på en eller anden måde få en debat om det?
Det synes jeg ville være tilfredsstillende, og det kunne man måske gøre, hvis man havde en lidt mere fremadrettet debat.
Så skal jeg komme til det sidste punkt, kernepunkterne.
Det fremgår jo også af ministerens resumé, at det stadig er nogle meget vigtige kernepunkter at vejlede de nye demokratier i forfatning, politi, dommere og alt det der.
Der er ingen som helst tvivl om, at det er utrolig vigtigt.
Man kan så spørge sig selv, om den eneste ramme er OSCE-rammen.
Der er jo mange.
Nu har jeg også lige haft lejlighed til at deltage i det der Mediterraneansamarbejde, som det hedder; det er EU og Middelhavslandene, og der er det lidt af det samme.
Jeg er meget optaget af kvindespørgsmål, men jeg må også sige, at der jo er en vis tendens til, at det er de samme resolutioner, der vedtages i de forskellige fora, og det er måske der, vi kunne sætte lidt mere ind, end vi gør i dag.
Til sidst vil jeg sige – der er jeg helt enig med den socialdemokratiske ordfører, og jeg ved og så, at Venstres ordfører er enig i det – at valgobservationerne er utrolig vigtige, og at det er vigtigt, at vi som parlamentarikere deltager i dem.
Men man kan sige, at det behøvede man selvfølgelig ikke OSCE for.
Man kunne bare tage udgangspunkt i nationale forsamlinger, EU-forsamlingen, Europarådet, og hvad ved jeg, og så i øvrigt indkalde andre lande.
Men det er sådan set ligegyldigt, for man kunne for min skyld også bare opretholde det hele på grund af valgobservationerne.
Afgørende og sluttelig vil jeg sige: Jeg synes, at det, der er vigtigt, er, at vi får diskuteret, om vi kan gøre noget mere målrettet for, at der ikke er så meget overlap, som jeg trods alt synes der må være.
Det er ikke, fordi jeg har ondt af ministeren, heller ikke af en minister, der skal deltage i mange internationale møder, men jeg ville tro, at der kunne være en interesse for, at vi skar det lidt mere til.
Jeg ville meget appellere til, at vi kunne få en dialog om det.