runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Line Barfod (EL), 2007-05-16:
Først kan jeg ikke lade være med at undre mig over, at ministeren brystede sig af, at hun havde fået indført en refusionsordning i forbindelse med kommunalreformen.
Der var altså refusionsordninger i forvejen.
Det, man gjorde med kommunalreformen, var at forringe de refusionsordninger, så kommunerne nu skal betale en meget større del, end de skulle tidligere.
Det, som er problemet, er jo, at ministeren siger: Jamen det vil være lovbrud, hvis kommunerne af hensyn til økonomien vælger ikke at anbringe.
Ja, det er der sådan set ingen af os der er i tvivl om.
Hvis kommunerne er så ærlige, at de fortæller, at det er derfor, de ikke anbringer, sker der ikke noget ved det.
Problemet er jo, at det ikke har nogen konsekvens.
Under den her regering, som jo ellers i alle mulige sammenhænge bryster sig af, at lov er lov, og at lov skal holdes, og som går ind for det med noget for noget, er det sådan, at når det kommer til det sociale område, så gælder det jo ikke.
På anbringelsesområdet og på alle mulige andre sociale områder har det ingen konsekvens, at der sker lovbrud.
Og ministeren kommer jo heller ikke med noget som helst nu om, hvad der skal ske, hvis kommunerne begår lovbrud og tager hensyn til deres økonomi, frem for at gøre det, som de vurderer er bedst for barnet.
Eva Kjer Hansen (V), 2007-05-16:
Det kan i hvert fald have meget alvorlige konsekvenser for barnet, hvis ikke der bliver sat ind med den hjælp og støtte, barnet har brug for, i forbindelse med at man sikrer det en ordentlig opvækst.
Der er vi altså nødt til at sige, at kommunerne er myndigheden.
De har ansvaret, og derfor skal man ikke bare, som nogle har været inde på – jeg ved ikke, om det er det, fru Line Barfod har i tankerne – kunne slippe af sted med at betale en bøde for at overtræde lovgivningen og så se stort på det.
Det er jeg ikke tilhænger af, for der er ikke nogen vej udenom for myndigheden.
Derfor skal vi have Ankestyrelsen styrket, når det drejer sig om at kunne kigge kommunerne over skuldrene.
Og så er der jo selvfølgelig også mulighed for at indbringe kommunerne for tilsynet med kommunerne, som jeg nu gør med dem, der ikke har udarbejdet børnepolitikker på området.
Men det, der er helt afgørende, er at fastholde den forpligtelse, kommunerne som myndighed har til at agere i forhold til de borgere, der har brug for hjælp.
Mette Frederiksen (S), 2007-05-16:
Jamen det er godt, at Venstres ordfører er enig i det.
Så langt, så godt.
Men de udsatte børn i Danmark får jo ikke et bedre liv af, at vi står og er enige om, at de skal have et bedre liv.
Det er jo vores opgave fra Folketingets side, regeringens side at sikre, at rammerne for, at kommunerne kan udføre det her arbejde godt nok, er til stede.
Og det er de jo åbenbart ikke i dag.
Og det regnestykke, der skal gå op, om, at man på den ene side skal spare næsten 0,5 mia. kr. og på den anden side skal være meget bedre til at spotte de udsatte familier på et tidligere tidspunkt, sætte ind med aflastning og hjemmehossere og alt muligt, kan ikke gå op.
Og derfor bliver konsekvensen af den politik, der føres i de her år, at der er endnu flere børn, der udsættes for vold eller massivt omsorgssvigt, som ikke bliver anbragt uden for hjemmet.
For det er nemlig ikke sådan, at hvis man forebygger meget, så anbringer man også færre børn.
Det er faktisk sådan, at i nogle af de kommuner, der forebygger allermest, anbringer man også flest børn, alene af den årsag, at man får kendskab til flere sociale problemer, får indsigt i flere familier og dermed får et større kendskab til, hvor alvorlige problemerne er.
Så regnestykket går ikke op, og ansvaret for det regnestykke er ikke kommunernes, det er faktisk Venstres og resten af regeringens.
Line Barfod (EL), 2007-05-16:
Det er fint nok, at ministeren siger, at hun vil fastholde kommunerne, men det hjælper ikke noget, når ministeren rent faktisk ikke foretager sig noget, og det hjælper slet ikke noget, når ministeren siger, at økonomien ikke har nogen betydning.
Økonomien kan mange børn mærke har en fuldstændig konkret betydning, når de f.eks. i slutningen af året bliver hjemtaget fra det sted, hvor de var anbragt og på vej til at få det bedre, for så næste år, når der er et nyt budgetår og der er lidt penge igen, at blive sendt af sted igen, fordi deres problemer er blevet forværret i den periode, de har været tilbage.
Så økonomi har enorme konsekvenser for børnene.
Økonomien vil også have konsekvenser, hvis ministeren virkelig mener, at man skal tage hånd om de her børn.
Hvis ministeren tager fat i det forslag til vedtagelse, som oppositionen har fremsat, er der jo nævnt tre ting, der hænger sammen – tre pinde.
Hvis ministeren virkelig vil gå ind og sikre, at kommunerne lever op til deres forpligtelse som myndighed, og hun samtidig også vil tage den pind, der handler om, at de får den fornødne økonomi til det, med, så ville der kunne ske noget på det her område.
Men så længe ministeren bare siger, at kommunerne skal leve op til deres ansvar, uden at hun vil gøre noget for at sikre, at det rent faktisk sker, ved at de får penge til det, så sker der jo ikke noget.
Bente Dahl (RV), 2007-05-16:
Nu er det jo sådan, at radikale politikere, hvor de nu end befinder sig henne i systemerne, har forskellige helheder at tage vare på.
I Det Radikale Venstre som sådan går vi ind for forebyggelse.
Det skal der ikke herske tvivl om.
Jeg tror, at fru Pernille Frahm tænker på Henrik Larsen, der er kommet med nogle udtalelser, og jeg kan ikke vide, præcis hvad der ligger til grund for hans udtalelser.
Hans Andersen (V), 2007-05-16:
Laila Walther, regionsformand i Dansk Socialrådgiverforening, siger, at det jo ikke er således, at flertallet af børn, der bliver anbragt i dag, bliver anbragt, fordi de bliver slået.
Det er jeg glad for.
De skal jo anbringes, når de bliver udsat for andre overgreb.
Men problemstillingen ligger i de afbrudte anbringelser, det vil sige, når børn i og for sig i et forløb er anbragt 6-8 steder.
Og det vil jeg bare gerne have bekræftet at Socialdemokraterne vel står ved, altså at vi har lavet en anbringelsesreform i enighed.
Vi er nu ved at få den implementeret.
Socialrådgiverne knokler ude i kommunerne med at leve op til de krav, vi har stillet.
Vi vil så dynge dem til med flere papirer og endnu flere lovkrav og paragraffer fra centralt hold, fordi vi åbenbart ved bedst – eller hvordan skal jeg forstå det? – ved, hvordan de lige præcis skal agere, inden de i og for sig har nået at læse det, vi allerede har sendt til dem.
Det mener jeg ikke er ordentlig sagsbehandling og lovgivning.
Mette Frederiksen (S), 2007-05-16:
Mere end hvert andet barn, der blev anbragt sidste år, altså i 2006, var mere end 12 år gammel.
Når man ser det tal, som er meget højt, synes jeg jo, at man med rette skal stille sig selv det spørgsmål: Tror vi på, at i mere end hver anden anbringelsessag er barnets problemer – og det er jo alvorlige problemer, vi taler om her – først startet, da barnet fyldte 12 år?
Jeg tror ikke på, at der er en eneste, som ved bare en lille smule om socialpolitik i Danmark, der tør sige ja til det spørgsmål.
Jeg tror nemlig, at svaret i langt, langt de fleste tilfælde er, at problemerne er startet, lang tid før barnet er fyldt 12, 15, 16 eller 17 år, og når det tal bliver ved med at være så højt, er det jo desværre det bedste bevis på, at alt, hvad der hedder forebyggelse og tidlig indsats, stadig væk ikke fungerer.
Kan hr. Hans Andersen ikke blive bare en smule bekymret over, at tallene er så skæve, især hvis det kombineres med, at der skal spares næsten 0,5 mia. kr. lige præcis på det her område?
Kunne noget ikke tyde på, at alle de flotte politiske paroler om tidlig indsats og forebyggelse i virkeligheden ikke virker?
Karen J. Klint (S), 2007-05-16:
Det skal så lyde: Vil den regulering, der lægges op til nu, så også tage højde for det aktuelle efterslæb, der er, sådan at vi kan få kronebeløb og normeringshensigter til at hænge sammen, og sådan at det ikke bliver kirkerne i Sydslesvig, der indirekte eller direkte skal betale for den præst, vi alle sammen gerne ser i Hongkong eller et andet sted i Kina?
Bertel Haarder (V), 2007-05-16:
Der vil ikke blive en regulering, som ligger ud over det, at der fra nu af, altså fra denne finanslov og til den næste, vil blive en pris- og lønregulering, så man kan være sikker på, at man har de samme penge næste år, som man har i år.
Det vil være regeringens oplæg.
Hvad der så er Folketingets mening, vil fremgå af finanslovforhandlingerne.
Der er ingen skjulte dagsordener, der er ingen nedskæring, men der er heller ikke en løsning på alle problemer, som man synes man har.
Jeg har da stor forståelse for, at DSUK tumler med den opgave at få den bedst mulige kirkelige betjening i udlandet for de 19 mio. kr., der er.
Det er sådan set mig, der viser respekt for DSUK ved hele tiden at holde fast i, at dem vil jeg spørge først, før jeg begynder at lave om på den sydslesvigske ordning.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Mette Frederiksen (S), 2007-05-16:
I 2004 vedtog et næsten enigt Folketing en ny anbringelsesreform.
Som en del af reformen blev det besluttet, at kommunerne pr. 1. januar 2007, altså i år, skulle udarbejde, vedtage og offentliggøre en egentlig børnepolitik.
En sammenhængende børnepolitik skal være præcis, prioriteret og fungere som en ramme for den altafgørende indsats, der er nødvendig for nogle af de mest udsatte grupper i vores samfund; det er børn og unge, der udsættes for omsorgssvigt, vokser op med store sociale problemer, det er børn og unge med særlige behov, og det er børn og unge med funktionsnedsættelser.
I februar 2007 offentliggjorde Socialpædagogernes Landsforbund en statusrapport om de sammenhængende børnepolitikker, og resultatet må siges at være nedslående.
Kun to tredjedele af kommunerne havde i februar måned vedtaget den lovpligtige politik, hvilket selvfølgelig er et problem, men det egentlige problem var nærmere, at der i mange af børnepolitikkerne var åbenbare fejl og mangler.
Der er i mange af børnepolitikkerne for lidt fokus på den forebyggende indsats; der mangler initiativer og mål for gruppen af handicappede børn; og der er ikke i tilstrækkelig grad udarbejdet de lovpligtige standarder for sagsbehandlingen på børneområdet.
Er det her ikke bare bogstaver på et stykke papir? vil nogle spørge.
Er det ikke resultaterne i virkeligheden, der gælder, og de fleste kommuner har jo siden februar måned fået vedtaget og offentliggjort deres børnepolitikker?
Men den sammenhængende børnepolitik må jo netop ikke bare være endnu et stykke papir i bunken på skrivebordet i den kommunale forvaltning, en børnepolitik skal derimod være en klar markering af kommunens indsats over for børn og unge, der vitterlig har behov for et stærkt samfund, og som i øvrigt i dag slet ikke får den beskyttelse og støtte, de både har fortjent og har ret til.
Der er nemlig massive problemer på det her område.
Det gælder både på anbringelsesområdet, og det gælder den forebyggende indsats, som over for både børn og familier mange steder er så mangelfuld og utilstrækkelig, at sociale problemer får lov til at vokse sig alt for store.
Vi ved, at der er børn, der burde blive anbragt uden for hjemmet, som ikke bliver det.
Vi håber, at vi med den her forespørgsel kan få en god debat i dag og ikke en debat, hvor regeringen og socialministeren endnu en gang blot skælder ud på kommunerne og dermed fralægger sig deres eget politiske ansvar, for vi rejser den her forespørgsel, fordi der er børn og unge, der ikke har det godt i vores samfund, og derfor skal dagens diskussion forhåbentlig også munde ud i virkelige løsninger.
Vi håber, at regeringen i dag vil forpligte sig til at sikre kommunerne en bedre økonomi, så indsatsen over for de mest udsatte børn og unge kan opprioriteres og forstærkes, og vi håber på en bred politisk enighed om, at vi i fremtiden skal have en stærkere sociallovgivning, der klart og tydeligt sætter barnets behov og tarv øverst.
Besvarelse
Hans Andersen (V), 2007-05-16:
Vi ved jo alle, at Socialdemokraterne var imod kommunalreformen.
Jeg vil gerne spørge fru Mette Frederiksen, om det, fru Mette Frederiksen foreslår, er, at vi skal tilbage til tiden, hvor vi havde amterne og kommunerne og vi havde meget små kommuner.
Er det det, fru Mette Frederiksen står og foreslår, når man på baggrund af, at der er en række kommuner – det er jo absolut ikke flertallet af kommuner, men nogle få – der ikke har udarbejdet de generelle børnepolitikker og standarder for sagsbehandlingen, vil lave revolution i hele børn og unge-politikken på det her område?
Mette Frederiksen (S), 2007-05-16:
Det, jeg er optaget af, er, at ethvert udsat barn og enhver udsat ung person i Danmark får lige præcis den socialpædagogiske bistand, der skal til.
Det gør de ikke i dag, og det er det, der er problemet.
Hvorfor gør de ikke det?
Ja, det er der flere grunde til, men en af de afgørende er, at en række af de her sager så at sige er dyre enkeltsager, for mange af de her børn er så skadede og har oplevet så mange svigt i deres liv, at den indsats, der skal til, for at de kan et godt liv, er ressourcekrævende.
Det drejer sig om ophold på døgninstitution, det drejer sig måske om behandling igennem mange år.
Sagen er den, at i dag står kommunerne med udgiften til den indsats helt alene.
Og ja, vi har fået større kommuner, men vi har stadig små kommuner, og vi har stadig så små kommuner, at et budget kan blive væltet af de meget dyre enkeltsager.
Vi skal da sandelig ikke dynge vores sagsbehandlere til med mere papir.
Vi kan faktisk gøre det omvendte, hr. Hans Andersen, for man kan skrive en sociallovgivning, der er så præcis og så tydeligt i børnenes interesse, og man kan gøre den meget kortere end den, der er i dag.
Man kan tage alle de mystiske bestemmelser og formuleringer, der er om hensyntagen til forældremyndighedsindehaveren, ud af den nuværende sociallovgivning og skrive meget klart og tydeligt, at det altid er barnets interesser og behov, der står øverst.
Så det er bestemt ikke mere papir, der skal sendes ud til sagsbehandlerne, men en skarpere lovgivning.
Og så er det ikke mindst en økonomi, så den enkelte sagsbehandler faktisk kan passe sit arbejde.
Og det tror jeg først og fremmest hænger sammen med, at de fleste sagsbehandlere i dag er så overbebyrdede med arbejde og har så mange sager på deres skrivebord, at de reelt ikke kan passe deres arbejde.
Det kan vi vælge at gøre noget ved ved at sikre kommunerne en bedre økonomi til faktisk at leve op til lovens ord.
Tag ud og besøg vores krisecentre.
Så vil du se, at det desværre ikke gælder.
Hans Andersen (V), 2007-05-16:
Det var jo også derfor, vi bl.a. nu har pålagt kommunerne at gennemføre og vedtage en sammenhængende børnepolitik – det var ét element – og det skal jo også føre til, at kommunerne bliver meget mere opmærksomme på det her og gør en større indsats.
Det er der nogle kommuner der gør allerede i dag.
Det skal de have ros for.
Der er også kommuner, som vi skal have fat i ørerne på og sige: Det skal I blive langt bedre til.
For det er et problem, når gennemsnitsalderen er mere end 12 år, og det er jeg enig med ordføreren i.
Line Barfod (EL), 2007-05-16:
Jeg vil gerne høre Venstres ordfører, om han mener, at noget af det, der har stor betydning, hvis vi vil ændre på, hvad der rent faktisk sker ude i kommunerne i de her sager om anbringelser af børn, er at kigge på økonomien.
Mener hr. Hans Andersen, at refusionssatserne og den økonomi, der er til anbringelse, har stor betydning for, hvilke løsninger der bliver valgt ude i kommunerne, eller mener han, at økonomien har underordnet betydning?
Hans Andersen (V), 2007-05-16:
Jeg mener sådan set, at det afgørende for, at der ydes børn og unge en god indsats, og for at kommunerne yder en god indsats, er, at lovgivningen er klar, og at vejledningerne er klare – og det mener jeg de er – og at man så i kommunerne følger op og følger både lovgivningen og vejledningerne.
Når man så skal vælge, hvad det er for en indsats, man skal yde, så synes jeg da, at man skal yde den indsats, der virker, og man skal selvfølgelig også sætte ind med forebyggelse og en tidlig indsats.
Men vi var sådan set enige om i forbindelse med anbringelsesreformen, at det først og fremmest var det, vi skulle gøre.
Og så skal vi selvfølgelig foretage en anbringelse, hvis det er nødvendigt.
Og der mener jeg ikke, at man kan bruge det økonomiske argument for ikke at gøre det.
Line Barfod (EL), 2007-05-16:
Det, jeg spurgte efter, var ikke, om det rent juridisk og politisk osv. er i orden at bruge det økonomiske argument for ikke at gøre noget.
Det, jeg spurgte hr. Hans Andersen om, var, hvad han tror, der rent faktisk sker ude i kommunerne, om det rent faktisk har betydning, hvordan kommunernes økonomi er, og hvilke refusionssatser der er.
De meldinger, som jeg i hvert fald får, og som jeg også hører flere andre får ude fra kommunerne, er, at det er økonomien, der er afgørende for, hvornår man sætter ind, hvilken løsning man vælger, og om man eventuelt hiver børn tilbage fra deres anbringelser for at spare nogle penge.
Hans Andersen (V), 2007-05-16:
Jeg synes, det er meget vigtigt, at kommunerne går ind og yder en god indsats og vedtager de her børnepolitikker og følger op på dem.
Så kan det medføre flere økonomiske udgifter, og det kan også medføre færre afhængigt af, hvilken indsats man yder, hvornår man yder den, på hvilken måde man yder den, og hvem man yder den her indsats sammen med.
Jeg køber ikke præmissen om, at jo flere penge, man bruger, jo bedre bliver det.
Det kan jo godt være resultatet.
Men jeg kan forstå, at det ikke er noget, som Enhedslisten kan følge ræsonnementet i.
Pernille Frahm (SF), 2007-05-16:
Hr. Hans Andersen siger mange kloge ting om, at man skal vedtage det rigtige og gøre det, der virker.
Det er der vist ikke nogen der kan være uenig i.
Men nu til det der med økonomien: Ole Pass siger, at man selvfølgelig ser på økonomien, og i Aalborg Kommune, hvor man har besluttet sig for at fastholde niveauet for børneanbringelser, viser det sig, at de vil komme til at overskride deres budget med mere end 14 mio. kr. Samtidig ser vi, at KL har besluttet at spare 470 mio. kr. på det område.
Så er mit spørgsmål til hr. Hans Andersen: Kan vi ikke få bare sådan en lillebitte smule bæven i stemmen, når det fuldstændig bliver afvist, at økonomi spiller en rolle?
Hans Andersen (V), 2007-05-16:
Der er jo et budget, som kommunerne har lagt for, hvordan og hvorledes de tror, udviklingen vil foregå i 2007.
Der kan vi af de nøgne tal se, at man forventer at have en mindre udgift på anbringelsesområdet, men en forøget udgift, når det handler om forebyggende tiltag.
Det er et budget, og jeg tror også, at fru Pernille Frahm ved, at det ikke er sikkert, at det bliver sådan, men at regnskabsresultatet for 2007 kan være anderledes.
Det er den ene ting.
Pernille Frahm (SF), 2007-05-16:
Jamen så skylder hr. Hans Andersen at forklare, hvordan de 100 mio. kr. til forebyggelse kan hjælpe de børn, der burde være anbragt.
Så forstår jeg ikke det der med, at det er o.k. at spare.
Vi var enige om, dengang vi lavede anbringelsesreformen, at det ikke var et spareudspil.
Det er i hvert fald i strid med den aftale, vi lavede i forbindelse med reformen.
Hans Andersen (V), 2007-05-16:
Jeg har ikke stået og sagt, at jeg forlanger, at kommunerne skal spare penge på det her område.
Vi har i enighed lavet en anbringelsesreform og har lagt en række elementer ind, hvor vi faktisk har tilført kommunerne flere penge til området med henblik på at uddanne bl.a. socialrådgiverne.
Det er det ene.
Det andet er, at det så er op til de enkelte kommuner at agere, så længe de yder en rigtig god indsats.
Det kan være Odense Kommune, som faktisk kan fremvise, at de på baggrund af et forebyggende tiltag oplever, at de ikke skal bruge lige så mange penge på anbringelser, som de brugte tidligere.
Det synes jeg sådan set er udmærket.
Den skal gribe ind over for børn, der udsættes for omsorgssvigt eller udsættes for vold, og så er den sådan set ikke længere.
Bente Dahl (RV), 2007-05-16:
Det kan vi godt alle sammen huske.
Dengang afviste regeringen og DF at lytte til dem, mens oppositionen var langt fremme i skoene og var bekymrede for den udvikling, vi kunne frygte ville ske.
I dag er der som forudsagt lukket fem specialiserede institutioner, og børnene har allerede betalt prisen for regeringens manglende vilje til at lytte.
Jeg vil derfor gerne spørge: Hvor mange flere institutioner skal lukke, før regeringen igen vil se på opgavefordelingen mellem stat, kommuner og regioner?
Jeg vil også høre: Er der en plan B?
Hans Andersen (V), 2007-05-16:
Nu ved den radikale ordfører ligesom jeg, at virkeligheden ikke er statisk.
Da vi havde små kommuner og lidt større amter, var der jo også institutioner, der åbnede, og der var institutioner, der lukkede, og sådan vil det fortsat være.
Med hensyn til de pågældende institutioner, som fru Bente Dahl henviser til, har det jo ikke været sådan, at de her den 1. januar lige pludselig har oplevet en mindre efterspørgsel.
Den har været der over en årrække
, og så synes jeg sådan set, at det er meget fornuftigt, at man overvejer, om man skal bruge ressourcerne på at have en tom institution, eller om man skal bruge ressourcerne på at hjælpe børnene bedst muligt, og der er jeg tilhænger af det sidste.
Jeg ønsker ikke, at man siger, at en institution, der først er oprettet, aldrig nogensinde må blive nedlagt.
Hvis behovet ikke er der, synes jeg, at kommunerne agerer meget fornuftigt ved at bruge pengene på noget andet.
Bente Dahl (RV), 2007-05-16:
Men vi kan netop diskutere, hvor behovet er.
Det er vi enige i.
Der er selvfølgelig ikke nogen af os, der er interesseret i, at der skal stå tomme institutioner, men i oppositionen er vi nu temmelig bekymrede over, at de bare bliver lukket, hvis der nu er behov for de institutioner, der sådan bliver nedlagt.
Enten skal jeg tolke det sådan, at ordføreren mener, at der ikke behøver at være nogen plan B, eller også har regeringen diskuteret det forhold, at det kunne være, at der var et behov, som ikke blev tilgodeset, fordi der er institutioner, der nu bliver nedlagt ude i kommunerne.
Michael Aastrup Jensen (V), 2007-05-16:
Hele sagen gør selvfølgelig et kæmpe indtryk på os.
Det er jo derfor, vi laver vejledninger til både lejerne og kommunerne, og det er også derfor, vi laver forskningsmaterialet, som klart skal definere, hvor stort problemet er, hvor stort omfanget er, og som ikke mindst forhåbentlig kan være en løftestang, så vi finder en måde at få løst problemet på.
For det her er et problem, som ikke bare løses ved, at vi så at sige laver små løsninger, men derimod prøver at komme helt i dybden med den måde, der bliver bygget på i Danmark.
Det er jo noget af det, som jeg forventer vi kan få noget materiale om, og jeg er meget villig til at diskutere, om der skal laves endnu mere forskningsmateriale end det, der er lagt op til, for det er der, kernen til problemet skal findes: Det er i den måde, vi bygger på i Danmark.
Vi skal sikre, at problemet ikke opstår i så stor stil, som det desværre gør i øjeblikket.
Mette Frederiksen (S), 2007-05-16:
Jamen der er forhåbentlig ikke nogen i Danmark, der tror på, at blot man anbringer børn, så løser alle problemer sig.
Det er heller ikke det, vi diskuterer i dag.
Vi diskuterer i dag det faktum, at der er børn i Danmark, der burde blive anbragt, men som ikke bliver det.
Og vi diskuterer det faktum, at rigtig mange af de børn, der bliver anbragt, bliver anbragt så sent, at skaderne er så store, at deres liv som udgangspunkt er dårligere og de er blevet stillet meget ringere og i en meget vanskeligere livssituation end deres jævnaldrende.
Det er det, vi diskuterer i dag.
Vi diskuterer en sociallovgivning, som ikke er tilstrækkelig.
Og jeg gentager gerne det, jeg netop sagde fra Folketingets talerstol, nemlig det om de situationer, hvor man har børn, der er anbragt igennem mange år – skal vi sige eksempelvis mindst 3 år?
Der kan eksempelvis være en dreng, der har været anbragt i 6 eller 7 år, og som har det godt, hvor han er anbragt i dag.
Hvis han trives, og hvis der er en forventet formodning om, at det er kontinuerligt, altså han kan blive der al den tid, han er barn og ung, hvorfor skal vi så ikke give ham en ret til at blive der, hvis han faktisk har det godt?
Det skal selvfølgelig bygge på børnesagkyndige undersøgelser, det siger sig selv.