Pernille Frahm (SF), 2008-04-24:
Det er jo en bragende succes, vi har debat om i dag.
Det er jo en succes, der er så stor, at den er ved at drukne i sin egen succes.
Europarådet var forsøget på at samle op på stumperne af Europa efter anden verdenskrig, hvor man fandt en model, hvor man kunne sikre et demokrati i Europa med de erfaringer, man havde efter anden verdenskrig, og udviklede de her tre bærende, ligeværdige principper, et rigtigt demokrati bygger på, nemlig menneskerettigheder, retssikkerhed og demokrati.
Og man kan ikke med det ene, altså med demokratiet alene, overrule nogen af de to andre.
Det var nogle ret vigtige principper at få slået fast, og det var nogle ret bitre erfaringer, man havde i Europa, som gjorde, at man tog sig sammen og slog det her fast.
Derfor er det selvfølgelig også interessant, at man i det danske Folketing har sådan en diskussion her i dag om menneskerettigheder, hvor man indimellem får en fornemmelse af, at bare ting er besluttet demokratisk, altså med et flertal, er det sådan set i orden.
Det, som hele tanken bag Europarådet gik ud på, var jo netop, at det er præcis, hvad der skal.
Der skal præcis komme nogen og sætte et skærmende hegn omkring demokratiet, så demokratiet ikke får vokseværk ud over alle grænser og breder sig ud over menneskerettigheder og retssikkerhed.
For at sikre det fik man gennemført den europæiske menneskerettighedskonvention, og jeg har da tit tænkt på, at hvis det var politikerne i dag, der skulle indgå i det her samarbejde og indgå i så vidtgående en suverænitetsafgivende proces, som det har været, tror jeg aldrig, at det var blevet til en snus.
Så jeg priser mig lykkelig for, at det var fremsynede politikere, som dengang fik Danmark med i den europæiske menneskerettighedskonvention, og som fik Europa med til at afgive så meget suverænitet, som man gjorde dengang, så man kunne sikre, at det enkelte individ i Europa har nogle rettigheder over for selv det stærkeste flertal.
Domstolen er det, der skal til for at sikre, at det her giver mening, og også domstolen har jo problemer i dag, fordi det er så bragende en succes.
Efter udvidelsen efter Murens fald besluttede man, at medlemsstaterne skulle monitoreres, for én ting var at gøre sig parat til at blive medlem, men en anden ting var at fastholde de her principper.
Og for ikke at løbe helt af sporet besluttede man sig for, at det var både nye og gamle medlemsstater, der skulle monitoreres, og det er jo så her, vi oplever, at vi ikke er helt så gode til det her europæiske Europarådssamarbejde, som vi har været før.
For når monitoreringen bl.a. medfører, at der bliver rejst kritik af Danmark, er det altså meget, meget tragisk, at regeringen benytter de fejl, der er - og jeg erkender også, at der er fejl i rapporten - til at skyde hele kritikken ned, til at skyde hele projektet ned og til at lægge det hele i ruiner, så det kommer meget tæt på at ligne, hvad en eller anden hviderussisk general kunne have fundet på at foretage sig.
Der er vi meget hurtige til at sige: I må høre på kritikken, det er ikke nok, at I bare affærdiger fejlene.
Vi burde altså også der have taget nogle af kritikpunkterne til os, i hvert fald forholdt os en lillebitte smule mere - hvad skal man sige?
Det ser ikke godt ud, når man opfører sig, som vi gjorde i den situation der.
Den europæiske menneskerettighedskonvention, som er en af de stærkeste internationale love, vi har, er det jo, fordi vi har domstolen i Strasbourg, hvor hver eneste borger i en Europarådsstat i dag kan få prøvet sin sag - hvis den er relevant selvfølgelig.
Det er jo en kæmpe succes, men det har også betydet et kæmpe pres, og vi oplever nu, at domstolen er ved at blive kvalt i sin egen succes.
Og vi oplever så, at når man forsøger at gøre noget ved det, viser det sig, at der stadig væk er lande, der kan tage de mest kedsommelige tricks i anvendelse for at opnå ting, de ikke burde opnå.
Jeg tænker her på, hvordan Rusland tager hele Europarådet som gidsel, tager hele domstolen som gidsel i forhold til at få ratificeret protokol 14, så vi kan komme videre i den her proces.
Der burde vi måske have en diskussion om, hvad vi gør, og hvordan vi kan sikre, at det her samarbejde fortsat kan udvikle sig, uden at vi skal opleve, at magter som f.eks. Rusland kan tage os alle sammen som gidsel.
Det sidste, jeg vil sige noget om her, er en opdagelse, som jeg selv har gjort.
Nu var jeg medlem af Europarådet i 1998 og 1999, og så har jeg været væk i 8-10 år, er nu kommet tilbage og opdager så, at Europarådet faktisk inden for sit regi har en udviklingsbank.
Det var jeg ikke klar over, men det er jeg så blevet klar over nu.
Og når jeg ikke var klar over det, mener jeg ikke, at det kun er, fordi jeg er småt kørende og har svært ved at opfatte, hvad der foregår i min omverden, men jeg mener faktisk også, det er, fordi den bank ikke får lov til at gøre så meget stads af sig, som den burde gøre.
Vi burde have lidt mere information om udviklingsbanken.
Udviklingsbankens formål er jo at sikre udvikling, og det er jo specielt de lande, der har brug for det, som banken burde rette sine aktiviteter imod.
Der synes jeg måske at vi kunne trænge til at få lidt diskussion om, hvordan banken fungerer, hvordan udlånsbetingelserne bliver lavet osv., for sådan som det er nu, er det Spanien, der er den største låntager.
Italien er den næststørste, Frankrig den tredjestørste og Tyskland den fjerdestørste.
Og det rimer jo dårligt med, at formålet med banken er udvikling.
Så jeg efterlyser en diskussion om, hvordan vi kan få noget mere gennemskuelighed i, hvad banken laver, og noget mere information om, at den her bank overhovedet findes, så vi kan få brugt pengene til dem, som virkelig har brug for dem.