Anders Fogh Rasmussen (V), 2008-06-11:
Vi havde i går en meget lang og vigtig debat om det grønlandske selvstyre, og derfor er det jo ikke mærkeligt, at både hr. Lars-Emil Johansen og fru Juliane Henningsen ikke gik meget i dybden med det, men blot henviste til den debat.
Det var jo en glimrende debat, og jeg deler både hr. Lars-Emil Johansens og fru Juliane Henningsens glæde over, at et meget bredt flertal i Folketinget står bag det mandat, der nu er givet til regeringen med henblik på forhandlinger med det grønlandske landsstyre.
Så jeg vil her koncentrere mig om nogle af de konkrete enkeltsager, som hr. Lars-Emil Johansen og fru Juliane Henningsen nævnte.
Hr. Lars-Emil Johansen og også fru Juliane Henningsen nævnte spørgsmålet om vores hvalfangstpolitik.
Regeringens politik på hvalområdet er bl.a. baseret på hensynet til rigsfællesskabet.
Såvel Danmarks, Færøernes som Grønlands interesser på hvalfangstområdet skal varetages i en international sammenhæng, og i opfyldelsen af og forfølgelsen af denne politik har Danmark været nødt til at gå enegang i EU netop af hensyn til Grønland og Færøerne.
Regeringen lægger stor vægt på at inddrage både grønlandske og færøske myndigheder i udarbejdelsen af hvalfangstpolitikken, men det kan selvfølgelig ikke undgås, at der en gang imellem opstår politiske diskussioner om indholdet af hvalfangstpolitikken.
Jeg er bekendt med, at der i dag har været et samråd i Miljø- og Planlægningsudvalget, hvor udenrigsministeren har været til stede, og hvor der var et flertal, som gennemtvang en mindre ændring af instruksen til mødet i Hvalfangstkommissionen, for så vidt angår spørgsmålet om indførelse af hvalreservater i Atlanten syd for ækvator.
Det er der altså et flertal i Folketinget, der ønsker, og det er regeringen jo selvfølgelig nødt til at rette sig efter, og Udenrigsministeriet har orienteret landsstyrerne på Færøerne og i Grønland om dette.
Men jeg håber, at der bliver lagt mærke til både på Færøerne og i Grønland, at vi fra dansk side tager vidtstrakt hensyn til grønlandske og færøske ønsker, når det gælder hvalfangstpolitikken.
Så nævnte hr. Lars-Emil Johansen spørgsmålet om lønninger for politifolk i Grønland.
Man skal dog være opmærksom på, at den danske og grønlandske overenskomst bliver indgået forskudt, og at der derfor i en periode kan opstå en lønforskel.
Ud over det modtager de danske politifolk, der er udsendt til Grønland, et udetillæg.
Fru Juliane Henningsen nævnte Arktisk Råd.
Som fru Juliane Henningsen ved, tillægger regeringen arktiske spørgsmål stor vægt, hvad jo den netop afholdte konference i Ilulissat også demonstrerer.
Udenrigsministeriet er fuldt opmærksom på, at det kommende formandskab i Arktisk Råd også har økonomiske konsekvenser, og det indgår selvfølgelig i Udenrigsministeriets budgetplanlægning.
Så skal jeg sige til hr. Edmund Joensen, at jeg glæder mig over Sambandspartiets tilgang til samarbejdet mellem Færøerne og Danmark inden for rammerne af rigsfællesskabet.
Hr. Edmund Joensen gjorde det klart, at han for sit og Sambandspartiets vedkommende netop fokuserer på samarbejde, og det tror jeg i en moderne verden, hvor vi har brug for fællesskaber med andre, er den rigtige tilgang til tingene, idet jeg selvfølgelig samtidig understreger - som jeg også gjorde i går i forhold til Grønland - at det jo er det færøske folk, der træffer beslutning om Færøernes fremtid inden for rigsfællesskabet.
Hr. Edmund Joensen nævnte det havforskningsprojekt, som er en del af regeringsprogrammet, og det tillægger vi betydelig vægt også i lyset af vores bestræbelser på det klimapolitiske område, og derfor er vi glade for at kunne etablere et samarbejde om et sådant forskningsprojekt.
Så var det jo ganske underholdende at høre indlægget fra hr. Sjúrður Skaale.
Jeg vil godt komplimentere hr. Skaale for indlægget, der bestemt havde en sådan underholdningsværdi, at det var værd at lytte til, også i den selvironiske form, som det havde.
Og selv om jeg jo er en af dem, der i den grad går ind for rigsfællesskabet og synes, som jeg sagde før i mit svar til hr. Edmund Joensen, at i en moderne international verden er fællesskab om at løse opgaverne den rigtige ting, så forstår jeg udmærket hr. Skaales synspunkt, at det altid er sundt for mennesker at tage mest muligt ansvar for egne forhold.
Det gælder i forhold til Færøerne, og det gælder i forhold til Grønland.
Så nævnte hr. Skaale jo spørgsmålet om det færøske forfatningsforslag, og jeg deler helt hr. Skaales optimisme om, at et færøsk forfatningsforslag ikke vil skabe problemer mellem Færøerne og Danmark.
Jeg er overbevist om, at det som led i det gode samarbejde mellem regeringen og landsstyret vil blive drøftet, hvis et forslag til færøsk lovgivning, som landsstyret ønsker at fremme, skulle indeholde problemstillinger i relation til grundloven eller kompetencefordelingen inden for rigsfællesskabet.
Så har vi jo haft en ganske glimrende debat om en række aktuelle politiske spørgsmål, en debat, som jo har været præget af, at der fra forskellige sider ses med forskellige øjne på regeringens indsats.
Man må sige, at det jo var et billede af situationen i Danmark, som var præget af sortsyn og pessimisme og mangel på fremtidstro.
Ifølge fru Helle Thorning-Schmidt, fru Margrethe Vestager og fru Line Barfod, men måske især fru Helle Thorning-Schmidt og fru Line Barfod - og jo også hr. Villy Søvndal - har regeringen jo nærmest skåret ned for fode og udsultet den offentlige sektor.
Det var så det indtryk, man sad tilbage med, indtil hr. Anders Samuelsen tog over, og så skal jeg sandelig love for, at piben fik en anden lyd.
Hr. Anders Samuelsen sprang jo i dag ud som nærmest super liberal og kritiserede regeringen for ikke virkelig for alvor at føre borgerlig, liberal politik.
Der blev sagt, at vi i virkeligheden har gjort alt for lidt på de områder, hvor oppositionen til venstre synes at vi har gjort alt for meget.
Men det viser måske mest af alt, at regeringen har ramt det meget godt, har fundet den fine balance, kan samle, kan skabe det brede samarbejde, kan føre en reformpolitik, som befolkningen kan stå bag ved, hvor sjælene kan følge med.
Efter nogen tvivl i nogen tid om, hvor Ny Alliance egentlig var placeret, må man sige, at hr. Anders Samuelsen i dag præsterede et indlæg, der ikke lod megen tvivl tilbage.
Og vi ser jo meget frem til, hvordan det nu vil udmønte sig i praktisk politik.
Man kan sige, at det gennemgående træk i hr. Anders Samuelsens indlæg jo var, at vi skulle blande os noget mindre, altså, at regeringen skulle foretage mindre regulering, sænke skatterne og foretage færre indgreb i det hele taget, undtagen på et område.
Jeg forstod på hr. Anders Samuelsen, at der var en stærk opfordring til, at vi skulle gribe ind i overenskomsterne.
Der må jeg jo altså sige, at jeg med mit politiske udgangspunkt synes, at det er klogest, at arbejdsmarkedets parter selv klarer overenskomsterne.
Det tror jeg er det mest holdbare i længden.
Men vi ser frem til samarbejdet.
Det var jo altså meget sortsyn, nogen pessimisme, ikke så meget fremtidstro, der prægede indlæggene fra fru Helle Thorning-Schmidt, fru Margrethe Vestager, fru Line Barfod, og selv hr. Villy Søvndal var jo nærmest en skygge af sig selv i dag.
Hr. Villy Søvndal greb til udstrakt genbrug ved at tale om disse dramatiske nedskæringer, som jo allerede hr. Thulesen Dahl har fremhævet, og som nu har været et gennemgående træk i hr. Villy Søvndals indlæg, lige siden VK-regeringen overtog ansvaret i 2001.
Så det har vi hørt før.
Men der var en ting - en ting, som vi ellers har hørt før som jeg egentlig savnede i hr. Villy Søvndals indlæg, for hr. Villy Søvndal har sjældent holdt et indlæg her i salen, hvor jeg var til stede i hvert fald, uden at fremhæve, at statsministeren var en presset mand.
Ifølge hr. Villy Søvndal er jeg blevet stadig mere presset, som tiden er gået.
Nu kan der være en grund til, at hr. Villy Søvndal ikke fandt anledning til at gentage dette i dag.
Det kan jo være, at hr. Villy Søvndal har bidraget til at lette presset, for hr. Villy Søvndal har jo meldt sig på vores side i værdidebatten her i løbet af foråret.
Så må jeg sige, at jeg efter den forårsoffensiv, som hr. Villy Søvndal satte ind her i år, jo havde forventet en noget mere magtfuld demonstration her ved afslutningsdebatten.
Det er nogen tid siden, at hr. Villy Søvndal annoncerede, at han ville organisere en demonstration ved sommertid - en meget massiv, magtfuld demonstration mod fundamentalister og mørkemænd.
Jeg tror, at hr. Villy Søvndal forudså, at han ville kunne samle omkring 100.000 mennesker til sådan en demonstration.
Det var jo et udsagn, som hr. Villy Søvndal kom med, da han bad medlemmerne af den antidemokratiske organisation Hizb-ut-Tahrir gå til et sted, som forretningsordenen forhindrer mig i at beskrive nærmere, men jeg måtte forstå på hr. Villy Søvndal, at det er et sted, der ikke er så godt at være.
Men i hvert tilfælde var de ikke velsete her, og grebet af den eufori, som det skabte, annoncerede hr. Villy Søvndal så denne demonstration mod mørkemænd og fundamentalister. Da jeg så her ved frokosttid hørte støj uden for Christiansborg, tænkte jeg, at det jo må være hr. Villy Søvndals demonstration, der nu er ved at samle sig her ved afslutningsdebatten.
Det ville jo have været naturligt, for det er jo sommertid; ifølge kalenderen starter sommeren den 1. juni, så vilkåret ville jo være opfyldt, for at hr. Villy Søvndal nu kunne organisere sin demonstration.
Jeg kiggede ud og så en lille menneskekæde her rundt omkring Christiansborg og måtte jo så konstatere, at det ikke var hr. Villy Søvndals demonstration.
Så hr. Villy Søvndals demonstration fusede altså ud, blev et stort plask ligesom det meste af det, oppositionen har foretaget sig her i foråret.
Nu skulle vi så høre, at vi har skåret ned for fode, har udsultet den offentlige sektor.
De samlede udgifter til sygehusvæsenet er forøget med små 13 mia. kr. siden 2001.
Det er en vækst på næsten 25 pct.
Antallet af læger og sygeplejersker på sygehusene er forøget med mere end 2.000 siden 2001.
Det samlede antal operationer i det danske sundhedsvæsen er steget med mere end 25 pct. fra 2001 til 2007.
I alt blev der faktisk foretaget 129.000 flere operationer i 2007 end i 2001.
Den gennemsnitlige ventetid på behandling er reduceret med mere end 1 måned.
Det er kendsgerningerne.
Det er det, som hr. Villy Søvndal og andre har kaldt dramatiske nedskæringer.
Det må jeg sige til hr. Villy Søvndal, som jeg har mistænkt for at have ambitioner om at få en betydningsfuld ministerpost i en kommende S-R-SF-regering - og ikke et ondt ord om det.
Jeg synes, det ville være en ganske naturlig ting, at i en sådan regering ville hr. Villy Søvndal lægge billet ind på finansministerposten.
Jeg tror også, at hr. Villy Søvndal ville blive en udmærket finansminister, men jeg må bare råde hr. Villy Søvndal til så at sætte sig ind i nogle regneregler, nemlig at der er forskel på plus og minus.
Når der er bevilget flere penge, når der er kommet flere læger og sygeplejersker, når der er gennemført flere operationer, er det faktisk udtryk for vækst og ikke nedskæring og ikke udsultning.
Det tror jeg hører med i håndbogen for finansministre, nemlig at der er forskel på plus og på minus.
Især fru Helle Thorning-Schmidt var meget inde på det frie valg og de private sygehuse.
Andre har også været inde på, at regeringen i virkeligheden er ude på at kvæle det offentlige sundhedsvæsen og bare bygge en privat sundhedssektor op.
Intet kunne være mere forkert.
Sandheden er jo, at de private sygehuse udgør en forsvindende lille del af det samlede sundhedsvæsen, men det, vi har gjort, er noget meget betydningsfuldt for ganske almindelige mennesker i dette land.
Vi har nemlig indført et frit valg til sygehusene, som betyder, at almindelige mennesker med ingen eller ikke ret mange penge nu har fået muligheden for at kunne søge ind på et privathospital eller sågar til udlandet og få pengene med, hvis det offentlige sundhedsvæsen ikke kan klare opgaven inden for 1 måned.
Se, da Socialdemokratiet havde ansvaret, var det kun de rige, det var direktørerne, det var dem med mange penge, som havde råd til det frie valg, for de havde jo altid råd til at betale en dyr operation på et privathospital eller rejse til udlandet.
Det, vi gjorde, var at indføre det socialt retfærdige frie valg, hvor den lille mand også får chancen for at komme til i tide og ikke kun de rige.
Så har der været meget diskussion om, at vi fremmer og vil fremme private sundhedsforsikringer på bekostning af det offentlige system.
Jamen hvad er sandheden?
Sandheden er jo, at dette frie valg, hvor almindelige mennesker får råd til et frit valg, jo mindsker behovet for private sundhedsforsikringer.
Det er jo en hjælp til dem, der ellers ikke havde råd til at komme på et privathospital eller til udlandet, hvis det offentlige ikke kan klare det i tide.
Det er det offentlige, der sørger for det
, så hvis det har en virkning på sundhedsforsikringen, så er det jo, at det mindsker behovet for private sundhedsforsikringer.
Og det med sundhedsforsikringerne gjorde fru Helle Thorning-Schmidt også ganske meget ud af, og jeg forstår, at Socialdemokraterne nu vil afskaffe skattefritagelsen for sundhedsforsikringer, der bliver tegnet af virksomheder.
Det er da en god ting, at virksomheder påtager sig et socialt ansvar.
For det andet: Det er jo en betingelse for skattefritagelsen, at alle ansatte i den pågældende virksomhed er omfattet af tilbuddet om sundhedsforsikring.
Det er jo ikke til direktøren, det er jo til alle.
Det er også til arbejdsmanden i virksomheden, til rengøringspersonalet, det er til alle.
Endelig for det tredje vil jeg sige, at stigningen i antallet af sundhedsforsikringer jo har bidraget til, at der som helhed er tilført sundhedsvæsenet flere penge til behandling af endnu flere patienter.
Det er da ubetinget positivt.
Og så er vi tilbage i situationen, før denne regering trådte til, hvor sundhedsforsikringer var et luksusgode, som kun gjaldt for medarbejderne på direktørgangene, og hvor der virkelig var et A-hold og et B-hold i sundhedsvæsenet.
Det er jo sandheden.
Så vil jeg i øvrigt sige, at hvis man afskaffer fradraget, vil det være i strid med skattestoppet, som Socialdemokraterne jo ellers siger at de har tilsluttet sig.
Jeg forstod på fru Helle Thorning-Schmidt, at det er, fordi det er et skattehul, og der må jeg altså sige, at hvis det, at man kan slippe fra skat på sundhedsforsikringer, er et skattehul, så er alting et skattehul, og så afslører det jo, at det at betro Socialdemokraterne at forvalte et skattestop i billedlig forstand vil svare til, at man betror en pyroman en æske tændstikker.
Det er kendsgerningen.
Det kan jeg ikke anbefale.
Og det vil gå ud over almindelige mennesker, hvis man gør det.
Så skal jeg sige til fru Margrethe Vestager, at regeringen på asylområdet til punkt og prikke har opfyldt det, vi lovede før valget.
Vi sagde to ting før valget.
For det første, at vi ville indgå en aftale om en hurtig løsning, specielt for afviste asylansøgerfamilier med børn, og for det andet, at vi gerne så en langsigtet aftale om den danske asylpolitik med udgangspunkt i en udredning om vilkårene for asylansøgere i andre lande.
Det første af de to punkter er nu gennemført, og det andet punkt arbejder vi med, så regeringen lever fuldt ud op til det, vi sagde før valget.
Den 16. januar i år indgik regeringen og Dansk Folkeparti en aftale om vilkår for asylansøgere, og det indebærer, dels at asylansøgerfamilier med børn på visse vilkår kan få mulighed for at bo uden for centrene, som vi sagde før valget, og dels at vi forbedrer uddannelsestilbuddene, som vi sagde før valget.
Fru Pia Kjærsgaard var jo sådan, hvad skal vi sige, i det store hele tilfreds, men var jo også ked af det på et enkelt punkt.
Jeg er enig med fru Pia Kjærsgaard i, at der skal være ordentlig tid til debat.
Det er også grunden til, at regeringen annoncerede sin intention om at sætte de danske EU-undtagelser til folkeafstemning allerede i november sidste år.
Det har været fuldstændig kendt for alle, det er faktisk 7 måneder siden, at regeringen sagde, at det ville vi gøre.
Og alle har været velkomne til at føre debat siden da.
Jeg kan sige for min egen part, at jeg tog det op i min nytårstale som et vigtigt punkt og senest som et meget vigtigt punkt i min grundlovstale, så jeg har taget det op, hver gang jeg kunne komme af sted med det, debatten har kunnet køre, og den har i øvrigt også kørt.
Jeg synes, det er vigtigere at diskutere indhold end at diskutere proces.
Så siger fru Pia Kjærsgaard, at vi er ude på at ekspedere ansvaret for asylpolitikken til Bruxelles.
Intet kunne være mere forkert.
Fru Pia Kjærsgaard henviser til, at det kommende franske formandskab har til hensigt at fremsætte et forslag til nogle fælles retningslinjer for visse dele af den europæiske udlændingepolitik i en såkaldt immigrationspagt.
Jeg vil gerne sige til fru Pia Kjærsgaard, at fru Pia Kjærsgaard faktisk burde studere den, for jeg tror, at fru Pia Kjærsgaard ville blive meget glad for dele af den pagt, som går ud på at skærpe indsatsen mod illegal indvandring, skærpe den ydre grænsekontrol og forbedre tilbagesendelsesaftalerne.
Jeg tror, at det alt sammen er noget, som fru Pia Kjærsgaard ville synes om.
Det, Danmark har fået tilbud om, hvis vi vedtager det ved en folkeafstemning, er en tilvalgsordning, som betyder, at vi fremover selv kan bestemme, hvilke dele af det retlige samarbejde vi vil være med i.
Det betyder, at vi kan være med til terrorbekæmpelse, grænsekontrol, bekæmpelse af grænseoverskridende kriminalitet som kvindehandel, børnepornografi osv.
Der kan vi være fuldt og helt med, samtidig med at vi kan vælge at fastholde den faste og fair udlændingepolitik, vi har ført siden 2001.
Det er Danmark, der beslutter det.
Den danske EU-undtagelse for det retlige samarbejde er ikke nogen garanti for den faste og fair udlændingepolitik i Danmark.
Det er meget forkert, hvis fru Pia Kjærsgaard tror, at Danmarks EU-undtagelse er en garanti for den stramme udlændingepolitik, og jeg må sige til fru Pia Kjærsgaard, at der kun er én garanti for en stram dansk udlændingepolitik, og det er, at vælgerne sammensætter Folketinget med et fornuftigt flertal, der vil stå bagved.
Sådan har det været siden 2001, og fru Pia Kjærsgaard burde da være glad for at kunne sige til vælgerne, at der kun er én garanti for den stramme danske udlændingepolitik, nemlig at der her i Folketinget er et flertal, der vil fastholde den.
Sagen er jo den - og fru Pia Kjærsgaard førte selv kampagne på det i sidste folketingsvalgkamp - at Danmark i dag har en EU-undtagelse, men hvis flertallet var skiftet ved sidste valg, kunne det flertal have ændret udlændingepolitikken.
Derfor skal fru Pia Kjærsgaard tænke rigtig meget over, hvilke argumenter fru Pia Kjærsgaard egentlig bruger.
Så jeg vil sige, at den tilvalgsordning, vi har fået forhandlet på plads, jo i virkeligheden er et enestående tilbud, ikke bare til den danske befolkning, men også til Dansk Folkeparti, for det må da være i Dansk Folkepartis interesse at være fuldt og helt med i kampen mod terror og grænseoverskridende kriminalitet, være med til at skærpe den ydre grænsekontrol i EU, samtidig med at vi kan fastholde en fast og fair udlændingepolitik i Danmark.
Det er da alle tiders tilbud.
Så i fællesskab burde vi i virkeligheden sige til befolkningen: Der er kun én ting, der kan sikre en fortsættelse af den faste og fair udlændingepolitik, og det er, at befolkningen sammensætter et Folketing med et flertal, der vil holde fast i den politik.
Der er EU ikke nogen garanti.
Som sagt takker jeg for en meget fremkommelig debat.
Der var nogle socialdemokratiske medlemmer af Folketinget, som syntes, det var synd, at jeg ikke havde brugt flere ord på at sende ros og tak til vore gode venner hos De Konservative og måske i virkeligheden også i mit eget parti, Venstre, og det har jeg selvfølgelig taget til mig.
Men talen i sig selv er jo udtryk for fælles VK-samarbejde, så man kan sige, at så behøver man jo ikke at sige så meget mere.
Og fru Henriette Kjær gav jo et meget rigtigt og meget klogt svar ved at sige, at mellem gode venner behøver man ikke at stå og sige alt.
Der sender man bare indforståede blikke til hinanden.
Det var et rigtig godt svar.
Jeg vil sige, at jeg godt forstår visse Socialdemokraters omsorg for det indbyrdes forhold mellem Venstre og De Konservative, ikke mindst i lyset af den kulde, som præger det indbyrdes forhold mellem oppositionens partier.
Så kan man godt forstå, at de søger varme ved at interessere sig for andres venskab.
Men jeg vil sige, at jeg gerne vil gå videre end det at sende indforståede blikke til fru Henriette Kjær og fru Inger Støjberg, for jeg vil gerne efter at have sendt disse indforståede blikke tilføje, at der i disse år er et historisk godt forhold mellem Venstre og De Konservative, og det er selvfølgelig en kilde til stor frustration hos oppositionen, som intet fælles har at byde på.
Det må selvfølgelig være frustrerende at se, hvor godt det går i samarbejdet i regeringen og med vores samarbejdspartnere i Folketinget.
Det, der er kendsgerningen, er, at vi i et godt og tæt fællesskab har sat dagsordenen siden 2001.
Vi har siden 2001 fået gennemført omfattende reformer, som jeg beskrev det tidligere i dag, og nu har vi med det nye regeringsprogram, »Mulighedernes samfund«, sat nye mål for de kommende års arbejde.