Doris Jakobsen (SIU), 2009-10-08:
Jeg vil lige begynde med at præsentere mig selv, inden jeg starter min tale, da jeg er ny i Folketinget.
Jeg er her for at afløse hr. Lars-Emil Johansen under hans sygeorlov
Den selvstyrelov, som vi vedtog i efteråret 2008 i Grønland og i foråret 2009 her i Folketinget, er og bliver en historisk milepæl.
De knuder, som hjemmestyreloven efterlod omkring retten til undergrunden, grønlandsk som landets officielle sprog og anerkendelse som et folk i henhold til folkeretten er alle løst i loven.
Den konstante usikkerhed om bloktilskuddets fremtid er også væk.
Vi i Grønland har fået retten til for alvor at styre vores eget liv, vores eget samfund og vores egen fremtid.
Samtidig har vi fået det fulde ansvar for vores egen udvikling, vores økonomi og vores folks velfærd.
Det er alt sammen godt, ikke mindst fordi vi samtidig har fået ejendomsretten til råstoffer og forvaltningsområder, der er forudsætningen for, at vi kan leve op til det nye ansvar.
Med selvstyreaftalen mellem Grønland og Danmark har forholdet mellem vore lande på næsten alle væsentlige punkter skiftet fra tvang til frivillighed.
Vores gamle drøm om et helt frivilligt fællesskab med Danmark er så tæt på virkeligheden, som den kan komme på nuværende tidspunkt.
Grønland skal nu bruge selvstyret til at iværksætte en række initiativer, der bl.a. skal føre til en langt bedre selvstændig økonomi, et langt sikrere hjemligt erhvervsliv, en stadig stærkere uddannelse og et tydeligt bedre socialt sikkerhedsnet for vores mest udsatte borgere.
Samtidig skal vi kæmpe videre for at sikre Grønlands særlige ønsker til de løbende udenrigspolitiske forhandlinger, som Danmark fortsat foretager på vores vegne.
At de to ting hænger uløseligt sammen, ses vel ikke tydeligere end ved forhandlingerne om fremtidens muligheder for udledning af CO2, som pågår netop i disse dage.
Grønland har brug for at skabe en industriel udvikling, der kan sikre vores lands velfærd i fremtiden – ikke mindst økonomisk.
Vi har brug for at skabe en ny industri inden for olie- og mineraludvinding.
Vi har brug for at kunne tiltrække store udenlandske virksomheder som aluminiumsfabrikker og vandkraftværker.
Vi har brug for at udvide de industrier, vi allerede har, fiskeriet og turismen, med store satsninger på nye skibe og nye fly, fabriksbygninger, hoteller og lufthavne.
Der er intet af dette, der kan skabes uden en kraftig udvidelse af den minimale mængde CO2, som Grønland udleder i dag.
Det er simpelt hen nødvendigt, hvis vi skal bruge selvstyret til noget, som er reelt, og hvis vi i det hele taget skal forsøge at leve op til de intentioner, der ligger bag.
Det er derfor mit håb, at de forhandlinger, som naalakkersuisut i disse måneder fører med den danske regering, vil føre til en løsning, der sikrer Grønland retten til at udlede de ton CO2, som er nødvendige, for at vi i de kommende år ikke alene kan gøre os selv, men også Danmark fri af den tilskudsøkonomi, som fortsat bærer vore to landes sammenhængskraft.
En løsning på den sag er påkrævet mellem Grønland og Danmark inden december.
Også på det sikkerhedspolitiske område er det helt afgørende for Grønland, hvad der sker i denne sal, og hvad den danske regering foretager sig.
Thulebasen ligger fortsat i vores land, og der synes ikke at være nogen ende på, hvad der kan dukke op af skjulte fortidsgerninger i forbindelse med den.
Det er gerninger, der den dag i dag har dybt alvorlige følgevirkninger for de grønlandske borgere, der bor og driver fangst i det område, hvor atombomberne både har stået på basen og cirklet i luftrummet i hemmelighed i årevis, med en ulykke med radioaktive eftervirkninger for vandet, landet, dyrene og befolkningen til følge.
Tiden er kommet, hvor vi må have skabt fuldstændig klarhed over tiden med atomvåben på, over og under Thuleområdet, og hvad det har haft af skadelige virkninger på de mennesker, som dette landområde rettelig tilhører.
Fortiden er alt for fyldt med fortielser, halve løgne og direkte usandheder, til at denne afklaring alene kan overlades til et par danske historikere i København.
Lad os sammen gå direkte til USA's regering og få klarhed fra dem, der ved noget.
Lad os bruge det nye fællesskab og den nye amerikanske regerings ønsker om åbenhed til et endeligt forsøg på at få løst denne gamle knude op også.
Lad mig i denne sammenhæng også understrege, at det er min opfattelse, at der ikke er brug for yderligere oprustning i disse år i det arktiske område, men yderligere samarbejde.
Det arktiske område står foran en eksplosiv udvikling.
Det drejer sig ikke kun om at finde en fredelig kortlægning af selve polområdet.
Den smeltende is vil åbne for uendelige forandringer, både i verdens skibstrafik og i olie- og gasudvinding i området, som igen vil have store følgevirkninger, både for områdets betydning, for verdens forsyningssikkerhed og for de mennesker, der lever der.
Svaret på dette er ikke militær oprustning, men oprustning politisk, beredskabsmæssigt og forskningsmæssigt.
Jeg startede denne tale med at henvise til de mange knuder fra fortiden, som med et slag er blevet løst ved etablering af selvstyre.
Men det gælder desværre ikke dem alle.
Det gælder f.eks. ikke for de såkaldte elitebørn, som i 1951 under et dansk socialt eksperiment blev udvalgt i Grønland, tvunget væk fra deres familier og sendt på opdragelse i Danmark.
I alt 22 grønlandske menneskeskæbner blev i al hemmelighed knust af et dansk statsligt program.
Det skabte meget ulykke, ikke bare for dem selv, men også for deres fædre, mødre, brødre, søstre og hele familien også.
Det er og forbliver
en ugerning.
Det var ikke den enkelte danske embedsmands, skolernes eller de involverede familiers skyld, det var staten Danmarks ansvar, og denne skamplet skal stadig eksistere i den danske historie i Grønland.
Derfor bør det også være den danske regering, der tager ansvar for at få denne plet fjernet fra vores fælles historie og dermed få sonet den ugerning, som disse mennesker har været udsat for.
Et liv med en ødelagt identitet kan naturligvis ikke genoprettes, men en undskyldning og et synligt håndslag fra den stat, som stod bag overgrebene i deres ungdom, kan både bringe ro i deres sind og sone hele den uret, der ligger usonet hen i dag.
Det bør den danske regering indse.
Vi skal også løsne de sidste knuder i vores fælles historie.
Dels skal vi først og fremmest sikre, at vi kan komme videre med de fremragende muligheder for vores fortsatte fællesskab i den nye fremtid, der kommer med selvstyreudviklingen.
Det er mit håb, at dette kan blive et af de klare mål for det kommende folketingsår.