Anne Baastrup (SF), 2013-05-14:
Jeg er under den her debat blevet i stadig stigende tvivl om, hvad det egentlig er, forslagsstillerne ønsker.
Jeg tager udgangspunkt i beslutningsforslagets tekst.
Ifølge beslutningsforslagets tekst handler det om obligatorisk brug af familierådslagning i anbringelsessager.
Familierådslagning er – også i bemærkningerne – defineret ganske præcist.
Hvis det så er sådan, at der er tale om en dysfunktionel familie, hvor nogle har begået overgreb mod barnet, eller hvor andre har begået vold mod moren eller andet, har de så klageret, hvis det er, at man ikke anvender familierådslagning?
Altså, hvad ligger der i obligatorisk brug af familierådslagning?
Jeg synes, det er en glimrende idé med familierådslagning.
Jeg synes, det er glimrende med family first.
Jeg synes, det er glimrende, at man hele tiden sørger for at involvere familienetværket, at involvere vennenetværket, at involvere lærere eller andre, som kan se barnet med de ressourcer, barnet har, og de udfordringer, barnet har.
Men når man går ind og siger, at én bestemt ting skal bruges obligatorisk, har de mennesker, der så ikke er involveret i familierådslagning, klageret?
Ja, jeg spørger bare.
Det næste er netværksanbringelser.
Det har været en kamp at hoppe fra tue til tue for at få netværksanbringelserne gennemført i dansk socialpolitik.
Det har nu sin egen bestemmelse, og jeg ved, at socialrådgiverne rundtomkring i kommunerne er ved at blive mere og mere opmærksomme på det.
Samtidig skal vi også huske, at der er nogle situationer, hvor en netværksanbringelse kan være meget, meget uheldig for barnet.
Der skal vi jo hele tiden holde fast i, at sagsbehandleren skal have retten til at vurdere, hvad der er det rigtige at gøre for dette konkrete barn.
Så jeg og SF synes, det er rigtig, rigtig godt at involvere netværket.
Vi synes, det er rigtig, rigtig godt at involvere familierne.
Vi synes, det er en rigtig dårlig idé at lave obligatorisk familierådslagning som defineret i Dansk Folkepartis beslutningsforslag, fordi det giver klageret til dem, der så ikke får den obligatoriske familierådslagning.
Så synes vi også, det er en god idé, at vi hele tiden arbejder målrettet i retning af at få netværksanbringelser, altså at involvere familien eller gode venner til børnene.
Det, vi ved, er, at familien meget ofte stadig væk eksisterer.
Så det er om, hvordan vi får kombineret de to ting, således at barnet kan have en tryg barndom, og således at de indsatser, vi gør, når man anbringer barnet uden for eget hjem, hjælpes mest muligt.
Men forslagsstillerne skylder at fortælle, hvad der ligger i begrebet obligatorisk familierådslagning – medmindre man ikke skal bruge det, og det står der så også.
Det næste er: Tror forslagsstillerne seriøst, at det er det eneste redskab, vi kan bruge til at fremme netværksanbringelser?
For der findes jo også andre metoder, hvor man involverer netværket, uden at det er den der familierådslagning med de der helt bestemte rammer, inden for hvilke en samtale skal fungere.
Så jeg vil for det tilfælde, at forslagsstillerne mener, at vi ikke vil have involveret netværket, gentage: Vi ønsker i SF at involvere netværket, vi ønsker, at familien skal involveres, men vi ønsker ikke en obligatorisk familierådslagning skal være det rigtigste, for det er det ikke altid.
Børn er forskellige, familier er forskellige, netværkene i øvrigt er forskellige, og vi ved heller ikke, hvordan vi afgrænser det.
Så vi er positive over for, at forslaget er kommet, men afvisende over for den konkrete udformning, det har, for det flytter ingenting, udover at det kan føre til klagesager.