Kristian Jensen (V), 2012-05-24:
Jeg fik ved debattens start at vide fra formandsstolen, at det er sådan, at når man sambehandler et lovforslag og et beslutningsforslag, kommer forslagsstilleren for beslutningsforslaget til sidst i rækken, og derfor er jeg på talerstolen nu.
Og det glæder mig sådan set at være her nu, for det giver mig så anledning til at give en række kommentarer til de mange kritikpunkter, der har været af Venstres forslag.
Allerførst vil jeg sige om det lovforslag, der ligger, at jeg ikke mener, som fru Karen J. Klint har sagt, at det vil skabe klarhed.
Hvis jeg bare må nævne i flæng, hvad jeg sådan har fundet i dagspressen i den seneste tid: En fortsat debat om de skattefrie omkostningstillæg, som folketingsmedlemmer får.
En debat om statsrevisorernes vederlag og pensionsordninger.
En debat om Folketingets tidligere formands eftervederlagsordning, som der jo ikke bliver taget stilling til for nærværende.
Så troen på, at man med L 190 så har afsluttet en debat om folketingsmedlemmernes vilkår, deler jeg simpelt hen ikke.
Det kan godt være, SF mener, at det her er en god dag for Folketinget.
Jeg synes altid, det er en god dag for Folketinget, men jeg synes bare, det kunne have været en endnu bedre dag for Folketinget, hvis man havde taget imod Venstres forslag om at lave en lønkommission, der kunne kigge på den samlede pakke, nemlig hvad det er for vederlag, pensionsmodeller, eftervederlag, omkostningstillæg m.v., der er.
Når man sådan lytter til de kritikpunkter, der har været, så virker det jo, som om Venstre har siddet i et eller andet fuldstændig verdensfjernt hjørne og fundet på et forslag, som ingen på denne vide jord kunne finde på.
Det er bare sådan, at forslaget om en lønkommission er gennemført og praktiseres i Sverige, hvor det er en kommission nedsat af Rigsdagen, der kommer med indspillet til, hvad løn og vederlag m.v. skal være for det svenske parlament.
Og i Finland er det en tremandskommission, der er udpeget af parlamentets præsidium.
Det er da en vis tillid at udvise f.eks. en hr. Holger K. Nielsen og en fru Marianne Jelved at mene, at det var en idé at pege på, hvorvidt det skulle være Præsidiets medlemmer, der skulle udpege en kommission.
Vi har jo ikke sagt endegyldigt, hvordan kommissionen i givet fald skulle udpeges, om det er Folketinget, og det vil nok være det mest optimale, eller som i Finland Præsidiet, der vælger en kommission netop til at kigge på, hvad det er for en samlet pakke, der er rimelig.
Og hvis man tager den glimrende oversigt, der er kommet fra Udvalget for Forretningsordenen, og kigger på, hvad vederlagsniveauet er i de andre nordiske lande, så kan man se, at det ikke er, fordi vi sidder i Venstre og vil bevilge os selv et markant større vederlag.
Det, vi gerne vil, er at komme ud over den evindelige kritik af, at vi altid i Folketinget kan bestemme vores egen løn, og i stedet for komme over til at sige, at der er nogle, som med kendskab til det her hus, ansvarsområdet, arbejdsprocessen og arbejdsmængden vurderer, hvad der er rimelige vederlag, pensionsordninger m.v.
Da hr. Christian Mejdahl i 1999 var ordfører for Venstre, stillede han et retorisk spørgsmål.
Hans første løn var 100 kr., og hans mormor havde den meget sunde tilgang til det: Er du virkelig det værd?
Ja, det måtte han jo være, for nogle kunne tilbyde det.
Vi beslutter det selv.
Uanset hvor meget man kan sige, at vi skal følge en regulering for andre, er det, fordi vi selv har besluttet, at det er det, vi gør, når det handler om kronebeløbet og reguleringsbeløbet.
Vi var sådan set åbne for, hvis der var tale om en mindre ændring, at gå med til at støtte noget af det, men nu er man i gang med en relativt større øvelse med forskellige elementer, og derfor er vores forslag så at sige: I stedet for at lave den her ændring, hvor vi selv igen bestemmer, hvad det skal være, så lad os tage den rigtige løsning med en lønkommission, få nogle eksterne til at kigge på det og sige, hvad den samlede vederlagsordning så skal være. Så har fru Marianne Jelved principielt ret i, at grundlovens paragraf siger, at man ikke kan bindes af andet end sin egen overbevisning.
Det håber jeg at fru Marianne Jelved vil nævne over for dem fra regeringspartierne, der kritiserede Venstre, fordi vi ikke på forhånd ville love at stemme for resultatet af en trepartsforhandling.
Jeg synes, der er en forskel, nemlig at det faktisk egentlig i højere grad kan forventes, at man kan forpligte sig selv til at stemme for en lønkommission, for forskellen er jo, at trepartsforhandlingerne er noget, regeringen har besluttet, ikke folketingsmedlemmerne.
Men hvis vi skulle beslutte det, hvis Venstre fik flertal for sin lønkommission, så var det jo os, der valgte at beslutte, at der skal være en lønkommission, og dermed også havde mulighed for at forpligte os selv til at følge den lønkommission, der måtte være.
Kommer der så en lønkommission?
Jeg retter mig selv: Når der kommer en lønkommission, og hvis det så skulle være sådan, som hr. Lars Barfoed var inde på, at de vedtog et fuldstændig vanvittigt niveau, det kunne være vanvittig lavt eller vanvittig højt, ja, så er der altid muligheden for, at et folketingsflertal kan ændre lovgivningen en gang til.
Men jeg synes bare, at når det handler om det armslængdeprincip, der ligger på en lang række områder, f.eks. en stor del af vores kulturliv, hvor det godt nok er os i Folketinget, der bevilger en ramme, men andre, der træffer beslutningerne om, hvem der skal have støtte, og hvordan den skal fordeles, har der aldrig været stillet spørgsmålstegn ved, om det armslængdeprincip var rigtigt eller ej.
Vi mener i Venstre, at det vil være rart at have et tilsvarende armslængdeprincip vedrørende vores løn, sådan at vi godt nok bestemte, at der skulle være en lønkommission, at vi gav en retningslinje for, hvad vederlagsstørrelsen skulle være ved at henvise til de øvrige nordiske lande, men derudover overlod det til andre end os selv at bestemme vores eget vederlag.
Hvis det skulle være sådan, at der ikke var flertal for at støtte beslutningsforslaget, så vil vi nok forbeholde os ret til at overveje vores stilling om, hvad vi siger til lovforslaget.
Jeg tror ikke, vi stemmer imod, kan jeg allerede sige nu.