Per Clausen (EL), 2010-01-26:
Det er selvfølgelig lidt skuffende, at EU ikke har fået en ny slagsang, for det kunne da måske tilføre projektet lidt dynamik.
På den anden side skal jeg jo passe lidt på med, hvad jeg siger, for jeg har fået en mail om, at jeg ikke skal stå og tale EU's ledende rolle på verdensplan op.
Det er ligesom ikke min opgave.
Men indimellem kan man jo godt, når man møder den her defaitistiske, pessimistiske holdning fra nogle af de EU-begejstrede herinde, synes, at det da måtte være muligt.
Ellers vil jeg sige, at det, der har været den positive oplevelse, har været, at statsministerens aldrig svigtende gode humør også har slået til i dag.
Vi kender det jo igennem mange år, og nu har de også lært det ude i den store verden, og jeg er glad for, at det stadig væk er her, sådan at der i hvert fald ikke er nogen socialdemokrater, der tror, de kan slå skår i statsministerens gode humør.
Det er jeg glad for, for hvis jeg ikke kan, hvorfor skulle de så have mulighed for det?
Så må man sige, at ufejlbarligheden ved regeringen og statsministeren til gengæld er om ikke så larmende som ved hans forgænger så stadig til stede, for når man selv en dag som i dag kan høre Dansk Folkeparti rose statsministeren for at yde en indsats på niveau med politi og hjemmeværn, så ved vi jo, at vi er højt oppe i tilfredshedsniveauet.
Når man så tænker på, hvad Dansk Folkepartis politiske holdning er i forhold til klimaudfordring, CO2-udledning, som man næsten skal til Folketingets formand for at finde i samme negative udgave, så er ros fra den side måske ikke det, der burde samles på, selv om jeg godt kan se, at det i den parlamentariske situation må være dejligt for statsministeren.
Det, som jeg så også synes – når vi nu snakker om topmødet – er, at den måde, debatten udvikler sig på, jo alligevel er lidt spændende, for statsministeren fortalte jo heroppefra, at Danmark sådan set ikke havde haft nogen problemer med sin strategi, og at den var drøftet med stort set alle relevante magthavere i hele verden, og de var enige i, at det var en rigtig god strategi.
Da jeg så spurgte statsministeren, hvordan det så kunne gå til, at man på topmødet ikke oplevede den store begejstring for den danske strategi, fik jeg at vide, at der til allersidst omkring Copenhagen Accord var mange lande, der sagde, at det var bedre end ingenting.
Derfor sagde de: Så tager vi det.
Men hele den fase, som gik, fra topmødet startede, og indtil man endte med Copenhagen Accord forsvandt væk fra statsministeren.
Og der må jeg sige: En aftale, som ikke indeholder klare CO2-reduktionsmål for de rige lande, som ikke indeholder en tilfredsstillende løsning på klimagældsproblemstillingen og slet ikke er i nærheden af at beskæftige sig med fly- og skibsfartens udledning af CO2, er det sådan set rigtig godt ikke blev til en aftale, men blev til en accord, der så kunne være et startskud til, at man kunne komme i gang med noget bedre.
Så lad mig bare til allersidst sige, at jeg synes, det ville være rigtig godt, hvis den danske regering klart og utvetydigt sagde, at det var dens opfattelse, at EU skulle spille ud med de 30 pct., at det heller ikke var noget problem for os at leve op til en reduktion på over 30 pct. i Danmark frem til 2020 – for man kunne godt nå op på 40 pct., hvis man ville – og at den danske regering også sagde, at de godt ved, at der findes viden, som gør det muligt for os at træffe en beslutning om at udfase de fossile brændstoffer inden 2050 i Danmark.
Det er jo ikke sådan, som klimaministeren næsten antydede, at vi, indtil Klimakommissionen kommer med sin rapport, lever i uvidenhed om, hvordan mulighederne er.
Det gør vi ikke, for mange har beskæftiget sig med det, og det kan lade sig gøre.
Så derfor er det bedste, man vel i grunden kan sige om den her debat, at der næsten er et flertal i Folketinget for, at vi skal føre en ambitiøs klimapolitik i Danmark, og det næsten kan vel ændres til et rigtigt flertal efter næste valg.