Per Clausen (EL), 2011-11-17:
Nu kan man jo vælge, om man vil have en positiv eller en negativ tilgang til de debatter, der er her i Folketinget.
Der er sagt meget her i dag, der godt kunne give anledning til sådan en lille smule manglende begejstring over debatniveauet og debatkulturen.
Man kunne også vælge den sådan lidt kyniske udgang på det her, nemlig at det tilsyneladende er sådan, at særlig beskyttelse til mindretal er noget, man støtter, når man er i mindretal, og når man så kommer i flertal, glemmer man det og omvendt.
Men det synes jeg i grunden ikke er sådan, for hvis man lyttede grundigt til debatten i dag, vil jeg sige, at det jo er sådan, at der stadig er et klart flertal i Folketinget, som giver udtryk for det grundsynspunkt, at tanken om, at et mindretal på to femtedele eller 40 pct. af Folketingets medlemmer skal have mulighed for at igangsætte en undersøgelse med henblik på at undersøge og afdække, hvad der rent faktisk er sket, støtter de – det er der faktisk et stort flertal i Folketinget der støtter.
Derfor vil jeg sige, at jeg sådan set ser frem til det arbejde, der kommer i Udvalget for Forretningsordenen, med en vis forhåbning, fordi jeg har svært ved at se argumentet imod, hvis vi er i den situation, at vi er i stand til at præstere et så stort flertal for ønsket om denne forandring, så man kan være nogenlunde sikker på, at det i hvert fald bliver et permanent islæt i Folketinget i rigtig, rigtig mange år ud i fremtiden.
Nu er det ikke bare fordi Enhedslisten er blevet lidt større, at jeg måske ikke synes, at vi skal opretholde fru Marianne Jelveds ønske om, at vi altid skal være helt enige.
Selvfølgelig skal man det, men det er jo noget andet end at sige, at også vigtige beslutninger om arbejdsformerne i Folketinget ikke kan træffes af et flertal, i hvert fald af et rimelig stort flertal.
Selv hvis vi skulle have overbevist hr. Kristian Jensen, kunne det ende med, at det Konservative Folkeparti kunne sige, det ville de så ikke, og så kunne vi ikke indføre mindretalsbeskyttelse af hensyn til Det Konservative Folkeparti, og jeg synes i grunden, at det er lidt underligt, hvis hensynet til Det Konservative Folkeparti skulle føre til, at vi ikke kan få mindretalsbeskyttelse.
Man kan sige, at baggrunden for, at det her forslag er opstået, for det første er nogle – hvad skal man sige – principielle overvejelser om, at det godt kan være et grundlæggende problem i et system som det, vi har i det her parlament, det her Folketing, hvis det er sådan, at et lille flertal konsekvent afviser undersøgelser, fordi man siger, at der ikke er noget at komme efter.
Så kunne man sige, at hvis det kun var et teoretisk problem, fordi vi altid har mindretalsregeringer i det her land og der ikke er stor risiko for, at det sker i praksis, så kunne det være lige meget.
Og sådan var det vel også frem til starten af 00'erne, som det kaldes nu om dage.
Der er sådan en eller anden skæbnens ironi ved, at det hedder 00'erne, det synes jeg i grunden er meget passende på mange måder: så kom vi ud af 00'erne, og så fik vi en ny regering og et nyt flertal, og det er jo dejligt, ikke?
Pointen er, at hvis vi ser tilbage på historien, var det sådan, at i 1990'erne, havde vi rigtig, rigtig mange undersøgelseskommissioner, nogle synes sikkert, at der var for mange, jeg tror såmænd, at den daværende statsminister, som var socialdemokrat, også indimellem synes, der var for mange undersøgelseskommissioner.
Men pointen var, at det var, fordi der dengang var en opfattelse i Folketinget både i flertal og mindretal – og måske havde man sådan et parlamentarisk grundlag for regeringen dengang, der var lidt mere kritisk end det parlamentariske grundlag, VK-regeringen havde – som faktisk sørgede for, at der blev igangsat undersøgelser, når der var god grund til det.
Der kan man sige, at der kunne man gå ind i en krig på et grundlag, som for os var åbenlyst ulovligt, urimeligt, baseret på forkerte informationer og oplysninger, men vi kunne ikke få det undersøgt, fordi et flertal i Folketinget sagde, at det var der ingen grund til at undersøge, fordi de var de fleste, og så var de også de bedste, og i hvert fald havde de ret.
Der har været en lang række sager – en lang række sager – hvor man kan undre sig over, at der ikke kunne etableres et flertal for at gennemføre en undersøgelse.
Nogle har været så venlige at nævne nogle af dem her i Folketingssalen i dag, sådan lidt som om det dog var det mest kuriøse, man kunne finde på.
Tænk at ville have en undersøgelse af, om man systematisk overbetalte privathospitaler – ja, det var da også en famøs tankegang – tænk at have den idé, at man syntes, at det var værd at undersøge, om CIA-fly ulovligt har brugt dansk luftterritorium til ulovlige transporter af mennesker til torturfængsler rundtomkring i verden.
Jeg kan da godt se, at man kan synes, at det er helt urimeligt at igangsætte undersøgelser af det, men jeg synes nu, at det ville være rigtig godt og fornuftigt.
Og man kan jo trøste sig med, at det mindretal, som skal igangsætte de her undersøgelser, skal være så stort, at i hvert fald nogle af dem, der er i det mindretal, må have en idé om, at de engang inden alt for lang tid kommer i regering, og det kunne jo godt være, at det ligesom påvirkede deres lyst til at igangsætte undersøgelser hele tiden.
Endelig er der også det, kan man sige, at når man er oppositionspolitiker, kan man jo deltage i en debat om, hvorvidt der skal laves undersøgelser i meget lang tid, og det kan være vældig underholdende og spændende og man kan genere ministrene med det i tide og utide, men den dag, det så bliver besluttet at lave en undersøgelse, er man i mere eller mindre stor udstrækning henvist til at vente på, at undersøgelsens resultat kommer.
Det betyder på den lange bane, at man får mere at vide om, hvad der virkelig skete, man kommer tættere på sandheden.
Men det er da ikke nødvendigvis for enhver oppositionspolitiker nogen fordel, for så går tiden jo.
Det er bare for at understrege, at jeg sådan set synes, at der er meget god fornuft og en rigtig tanke både bag det forslag, vi var med til at udarbejde tidligere, og bag det beslutningsforslag, vi drøfter i dag.
Derfor håber jeg da på, at konsekvensen af det arbejde, vi skal i gang med, bliver, at vi får vedtaget det her forslag eller noget, der minder om det.
Altså, det er ikke sådan for Enhedslisten, at det er afgørende, om man ender på 38 pct. eller 42 pct., og om afgrænsningerne og begrænsningerne i forhold til, hvilke kommissionsundersøgelser man kan lave, bliver præcis de samme som de, der ligger i det her forslag, men jeg synes i hvert fald, at det ville være godt at få det vedtaget.
Jeg tror sådan set også, at vi alle sammen har en fælles interesse i, at vi får konkluderet fornuftigt på det her.
Det er bedst for regeringen og regeringspartierne, synes jeg, hvis det ender med, at man kan komme igennem det med det her og få det gennemført sammen med et bredt flertal i Folketinget, så man kan undgå enhver mistanke om, at det bare var noget man ville, fordi man ville fremstå som store demokrater, dengang man var i opposition, og da man så selv fik magten, kunne det være lige meget.
Jeg tror for så vidt også, at for at ingen skal mistænke Dansk Folkeparti for at være sådan et parti, der kun fremsætter det her forslag for at genere og irritere regeringen og komme før Enhedslisten med et forslag, men gør det, fordi de nærer et dybfølt ønske om at få indført den her lovgivning, er det nok nødvendigt for Dansk Folkeparti at levere den vare, der hedder, at man ikke alene er med til at gennemføre det, men også indgår en aftale, der gør, at det er langtidsholdbart.
Så kan det jo ende med, at konklusionen på den her debat, der måske indimellem var sådan historisk betinget på den ikke mest konstruktive måde, kan komme til at sætte sig et godt spor i fremtidens arbejde i Folketinget.
Det håber jeg da i hvert fald.