Simon Emil Ammitzbøll (LA), 2012-05-30:
Jeg ved ikke, om det er, fordi statsministeren skammer sig over den politik, der er blevet ført i de seneste 8 måneder, at hun har forladt salen, men det kunne jo i hvert fald være det, der var en helt naturlig forklaring på det.
Det er sådan, at vi står over for den udfordring, at der er over 170.000 arbejdspladser, der er forsvundet ud af Danmark.
Vi kan se, at der i de kommende år vil være endnu flere mennesker, der er uden for arbejdsmarkedet.
Vi kan se, at der i årene, der kommer, fortsat vil være offentlige underskud.
Vi kan se, at produktiviteten er svag.
Vi kan se, at vi har en kæmpe offentlig sektor.
Vi kan se, at vi har Europas højeste skattetryk.
Ja, udfordringerne står i kø, og regeringen har gjort det værre.
Det er nemlig sådan, at man har afskaffet kontanthjælpsloftet.
Man har vedtaget nogle afgifter på el, på varme, på ejerskifte, på cigaretter, på vin, på øl, på chokolade, på slik, på is, på sodavand, på biler og på reklamer, og der er sikkert også noget, som jeg ikke lige har fået med her.
Hvis det er noget, der fortsætter i alle de 4 år, så vil den samlede stigning være på op imod 60 mia. kr.
Hvorfor er det, at Liberal Alliance går så meget op i det med skatten?
Er det bare, fordi vi er venner med de rige, at vi gør det?
Nej, vi gør det, fordi vi er venner med dem, der er den ganske almindelige dansker.
Det er dem, som vi gerne vil give friheden til at kunne forfølge deres drømme, som vi gerne vil give friheden til at kunne skabe deres egen tilværelse, friheden til selv at bestemme, friheden til at stræbe efter deres egen lykke, sådan som det også står i den amerikanske uafhængighedserklæring.
Det er altså nogle enorme udfordringer, Danmark står over for.
Og hvad er det så, regeringens svar på det er?
Jo, man kratter lidt i overfladen hist og her; man flytter lidt rundt på nogle skatter, flytter dem fra et område til et andet.
Men der er jo i Danmark ikke nogen skat, der er for lav, den skat, der er for lav, findes ikke.
Der er ingen grund til, at man sætter noget ned og lader noget andet stige.
Regeringens initiativer er nemlig ikke noget, der rykker.
Vi kan tage dem enkeltvis og se på dem.
Man kan tage den reform af førtidspensioner og af fleksjob, som diskuteres i øjeblikket, og hvor Liberal Alliance håber meget på at vi kommer med i en aftale.
Men sandheden er jo, at der her kun er tale om noget, der vil øge arbejdsudbuddet med nogle ganske få tusinde personer, ja, det er nærmest det samme antal som det antal, hvormed arbejdsudbuddet blev mindsket, da man i et bredt flertal her i Folketinget, altså alle partier på nær Liberal Alliance og Dansk Folkeparti, vedtog loven om erstatningsferie.
Regeringen har fremlagt en skattereform, og der anerkender vi, at der, hvad angår cirka en tredjedel af den skade, der er sket i forbindelse med det, man i løbet af de første 8 måneder har udrettet, så er er tale om, at man gør det godt igen; der er dog lidt, som man ruller tilbage.
Men der er i skattereformen nogle elementer, som vi, for nu at sige det mildt, i Liberal Alliance er meget skeptiske over for.
Det er sådan, at man vil lave en særlig topskattegrænse for ældre mennesker.
Der indføres et helt nyt princip om, at man gerne må diskriminere folk på baggrund af deres alder.
Der er en slags skat for dem, der er under 67-68 år, eller hvor meget det nu er, det når at blive, inden det er fuldt indfaset, og så er der en anden slags skat for dem, der er under denne alder.
Men det er ikke kun diskriminerende, det er faktisk også konkurrenceforvridende.
Nu ved jeg ikke, om regeringen har fantasi til at forestille sig det, men der findes faktisk mennesker, som har egen virksomhed.
Der kan f.eks. være en, der har egen virksomhed, og som er 66 år, og der kan være en anden, der har egen virksomhed, og som er 69 år, men der vil det være sådan, at ham, der er 69, vil komme til at skulle betale en højere skat end hende, der er 66.
Det vil jo dermed ikke være den samme konkurrencesituation, som han vil stå i, når han skal udbyde sine varer, og når han skal handle.
Han bliver stillet dårligere.
Det er dermed både diskriminerende og konkurrenceforvridende, og det er, for nu at sige det på godt dansk, dødhamrende uretfærdigt.
Det er da uretfærdigt, at man siger, at nogle af de mennesker, som tjener godt – for det er der jo også mange af dem der gør – og som altså enten arbejder eller har sparet op,
nu skal straffes for, at de tager vare på sig selv og på deres medmennesker.
Uha, hvor skulle de skamme sig i den regering!
Men det er ikke kun de ældre, der skal rammes, næh, nej, det er også nogle af de unge boligejere, som sidder med det, som skatteministeren kalder de allerstørste lån – det lyder nærmest, som om det dermed også er dem, der har allerflest penge, og at de bare kan betale for den ændring i rentefradraget, som regeringen foreslår.
Men så nemt er det jo desværre ikke for de familier, der ender med at måtte flytte fra deres bolig.
Endelig er der også en klassiker, altså det, man nærmest han kan kalde en Helle Thorning, hvis man må sige sådan?
Men så må man kalde det en statsminister med skrue, nemlig afgiftsskruen.
For det vil være sådan, at afgiftshelvedet endnu en gang kommer til at køre derudad, når det er, at man vil sørge for at ophæve skattestoppet på den del.
Når det er sagt, vil jeg sige, at vi jo i Liberal Alliance er fremkommelige mennesker.
Vi vil sådan set gerne tage imod den fremstrakte hånd, der er med hensyn til at forhandle om en skattereform.
For vi har et håb om, at der er noget, der kan gøres bedre, at det vil kunne trækkes i den rigtige retning, og at vi måske kan få enderne til at mødes.
Regeringen har jo kun 80 mandater bag sig, så der er vel nogen, som de skal mødes med, hvis de vil ændre på skattesystemet her i landet.
Der var også noget helt andet, som man kunne gøre; man kunne i regeringen tage en dyb indånding, man kunne vise mod og gøre det rigtige: Man kunne fjerne topskatten, man kunne halvere selskabsskatten, man kunne have 40.000 færre ansatte i den offentlige sektor, man kunne forbedre produktiviteten og forbedre konkurrenceevnen i det her land og sørge for, at vi igen ville kunne kravle op på listen over verdens rigeste lande, i stedet for at vi fortsætter ad det spor, som vi i Danmark i mere end to årtier har kørt ad, hvor vi set i et internationalt perspektiv i virkeligheden bare er blevet et land, der er blevet mere og mere træt og slidt. Den her regering er jo af vælgerne allerede blevet dømt som en løftebrudsregering.
Der synes jeg jo på det lange stræk at der er god grund til at sige tak for løftebruddet, for det var blevet meget, meget værre, hvis man havde gennemført den politik, som S og SF gik til valg på.
Men når det nu alligevel er sådan, at man er kendt for at være en løftebrudsregering, så kunne man jo gøre det fuldt ud; man kunne simpelt hen gøre det, så det er gennemført, og gøre det rigtige, i stedet for at man bare kratter i overfladen.
Jeg er helt sikker på, at både Venstre, Konservative og Liberal Alliance ville have umådelig svært ved ikke at støtte regeringen, hvis det var sådan, at den førte en fuldtonet fornuftig politik.
Vi har i det her land nogle muligheder, og det kræver kun 90 mandater at gøre Danmark til et bedre sted.
Vi skal turde drømme om at gøre Danmark til et helt andet samfund, altså til et samfund, hvor vi belønner den flittige, til et samfund, hvor det kan betale sig at arbejde, til et samfund, hvor den, der tager sig af sig selv og af sin familie, bliver belønnet og ikke bliver straffet.