Mette Frederiksen (S), 2012-01-27:
Jeg er rigtig glad for, at vi får muligheden for at få debatten om, hvorvidt det skal kunne betale sig at arbejde i Danmark eller ej her i Folketingssalen.
Jeg synes, at det især i en krisetid som den, vi desværre står i nu, er vigtigt, at vi også her i Folketingssalen bruger tiden på at diskutere de grundlæggende principper og værdier, vores samfund skal stå på.
Et grundlæggende princip, synes jeg, i Danmark er selvfølgelig, at det skal kunne betale sig at arbejde.
Man skal så at sige have noget ud af at være i beskæftigelse og gøre en indsats på arbejdsmarkedet.
Samtidig er det regeringens synspunkt, at det er lige så vigtigt, at vi har et ordentligt socialt sikkerhedsnet, men mere om det senere.
For der er en værdi, der er endnu mere grundlæggende, og det er værdien, der omfatter ret og pligt.
Det er det princip, der har bygget væsentlige dele af det danske velfærdssamfund.
Den, der har evnerne, har også forpligtelsen, kan man forsørge sig selv og sin familie, så skal man selvfølgelig gøre det.
Vi ønsker et Danmark, hvor mennesker, der kan, også har pligt til og selvfølgelig føler sig tilskyndet til at arbejde.
Men den pligt modsvares eller suppleres jo selvfølgelig af en ret til at få en anstændig hjælp, når man måtte have behov for det.
Vi ønsker et Danmark, hvor vi tager ordentlig hånd om de mennesker, der har mistet deres arbejde, de mennesker, der er syge, som har en funktionsnedsættelse eller sociale problemer, der gør, at man i en periode eller langvarigt ikke kan forsørge sig selv.
Og det er altså ikke nok fra politisk hold, ej heller fra denne talerstol, at kræve, at det skal kunne betale sig at arbejde, hvis det princip ikke omsættes i virkeligheden til handlinger, men i stedet bliver et motto, som måske betyder, at flere mennesker rammes af fattigdom, og at ikke tilstrækkelig mange kommer i arbejde.
Vi ønsker, vil jeg gerne sige, fra regeringens side at øge tilskyndelsen til at arbejde, så det bedre kan betale sig at arbejde, også for kontanthjælpsmodtagere.
Vi vil sætte ind med en række reformer af vores skattesystem, af kontanthjælpsområdet, førtidspensions- og fleksjobområdet, og vi vil først og fremmest gerne skabe vækst i dansk økonomi, nye arbejdspladser og bedre muligheder for uddannelse.
De reformer, vi sætter i gang nu, og som jeg håber at alle Folketingets partier vil bidrage til i 2012, som vi netop har taget hul på, skal alle sammen have det klare sigte at sørge for, at flere mennesker opnår tilknytning til det danske arbejdsmarked.
Det skal være attraktivt at uddanne sig, at arbejde og forsørge sig selv, og vi skal i fællesskab adressere den enorme udfordring, der er i, at tusindvis af danskere, som tingene foregår i dag og har foregået i mange år, er og bliver i kontanthjælpssystemet år efter år, selv om kontanthjælpsydelsen sådan set fra sit udgangspunkt er tænkt som en midlertidig ydelse.
Med reformerne ønsker vi at klæde flere mennesker på til at kunne træde ind på arbejdsmarkedet, men det er selvfølgelig helt afgørende at få gjort det klart, at alle skal yde efter evne og ikke passivt kræve at blive forsørget af andre, hvis der er andre muligheder.
Jeg tror samtidig også, det er vigtigt at få slået fast, at de fleste gerne vil arbejde.
Jeg har arbejdet mange år på socialområdet, og i dag er jeg beskæftigelsesminister.
Jeg har mødt hundredvis af mennesker, der har været ramt af ledighed af den ene eller den anden årsag.
Jeg møder også den dag i dag mange mennesker, for hvem drømmen og håbet om et arbejde er det, der fylder allermest, men jeg har også mødt mennesker på min vej, hvor omfanget af de problemer, der omgav dem, var så stort, at vejen tilbage til arbejdsmarkedet har virket helt uoverskuelig.
Spørgsmålet er i den henseende, om det er nok at stampe i gulvet og prise et motto, eller om vi også er nødsaget til på tværs af de politiske partier at arbejde os så meget til bunds i f.eks. kontanthjælpsområdet, at de mennesker, der har de største forhindringer i deres eget liv, får den hjælpende hånd og den indsats, der skal til, sådan at de begynder at kunne se et arbejdsperspektiv igen.
Jeg vil i den forbindelse også gerne sige, at jeg også har mødt folk på min vej, der ikke gider at arbejde.
Jeg har også mødt unge, der synes, at det er helt o.k. at være i kontanthjælpssystemet.
Jeg har også mødt mennesker, der med et smil på læben siger: Med de ydelser, vi har i Danmark, er der ikke nogen grund til at være på arbejdsmarkedet.
Den første holdning, altså flertallet, nemlig alle dem, der rigtig gerne vil arbejde, og alle dem, der for manges vedkommende også er forbitrede over arbejdsløsheden, er jo den holdning, Danmark skal bygge på.
Jeg tror, vi skal glæde os over, at det er den holdning, flertallet har.
Vi skal også insistere på, at det er den holdning, der binder Danmark sammen, og at det derfor er den holdning, vi ønsker at understøtte med vores politiske beslutninger.
Og den sidste gruppe skal da mødes med al den politiske modstand, vi overhovedet kan mønstre, for der skal i Danmark aldrig være tale om et frit valg med hensyn til, om man vil arbejde eller ej.
Der skal aldrig være tale om et frit valg, om man vil være på en ydelse eller ej.
Og for de unge mennesker, for hvem det er helt legitimt at lade sig forsørge af andre, har vi, tror jeg, en vigtig politisk opgave i at få sagt klart og tydeligt, at det ikke er den præmis, hvorpå Danmark skal bygges, og det er heller ikke det livsperspektiv, der skal tegne sig for dem.
Derfor er en reform af kontanthjælpsområdet også nødvendig, så vi sikrer os, at der er den rigtige balance mellem pligt og ret.
Så mit og regeringens udgangspunkt er, at langt hovedparten af danskerne ønsker at arbejde.
De gør det i øvrigt også.
Vi vil gerne først og fremmest sænke skatten på løn for de grupper af beskæftigede, der har de laveste lønninger, og for hvem gevinsten ved at arbejde derfor også er relativt lille.
Det kan være den ufaglærte industriarbejder, det kan være social- og sundhedsassistenten, det kan være social- og sundhedshjælperen eller andre med korte uddannelser eller ingen uddannelse og ofte ufaglært arbejde.
I reformen af kontanthjælpssystemet, som vi skal i gang med i år, vil fokus være på flere ting.
Det vil først og fremmest være på ønsket om at sørge for, at unge kommer hurtigt ud af kontanthjælpssystemet og i stedet uddanner sig og får det frihedsbrev, der ligger i, at man kan noget og har kompetencer.
Vi skal adressere den udfordring, at mange mennesker har været i kontanthjælpssystemet i mange år, og så skal kontanthjælpsreformen også bidrage til, at flere af de borgere, der i dag modtager kontanthjælp, kommer ud på arbejdsmarkedet.
Jeg er ikke selv afskrækket af også at adressere spørgsmålet om rådighed og dermed nogle af de problemer, der gælder der.
Vi skal stille tydelige krav om uddannelse og beskæftigelse.
Jeg er selv meget inspireret af den måde, man griber arbejdet an på i Aalborg Kommune, hvor man har meget fokus på, at unge kontanthjælpsmodtagere skal i uddannelse, og i den venteperiode, der måtte være, indtil de kan starte på en uddannelse, skal de arbejde for deres kontanthjælp og på den måde bidrage og gøre nytte.
Når det er sagt, tror jeg, at det er vigtigt at erkende, at vi har en gruppe af kontanthjælpsmodtagere, der har andre problemer end ledighed.
Mange af dem har komplekse og sammensatte sociale problemer, der hænger sammen med psykiske lidelser eller psykisk sårbarhed, måske misbrugsproblemer – dybe sociale problemer, som jo bl.a. kan hænge sammen med antal år, man allerede har været på en offentlig ydelse.
Der er der et behov for en samtidig, koordineret indsats på tværs af social-, sundhed-, uddannelse- og beskæftigelsesområdet.
Må jeg ikke afslutningsvis sige, at der ikke er nogen lette løsninger.
Under de 10 år, hvor Danmark har haft en borgerlig regering, har det på intet tidspunkt kunne betale sig at arbejde for alle, der modtager en offentlig overførselsindkomst.
Det synes jeg viser noget om den udfordring, vi står over for.
Vi har et princip, som jeg tror at vi er fælles om at mene er vigtigt og rigtigt.
Vi skal i vores politiske handlinger arbejde hen imod det, og det er derfor, at vi fra regeringens side har anmeldt vigtige, store reformer også på beskæftigelsesområdet.
Men jeg tror samtidig, at det i al stilfærdighed kan være vigtigt at sige, at der er nogle samspilsproblemer, som er velkendte, som har været der i rigtig, rigtig mange år.
Var de lette at løse, tror jeg at VK-regeringen havde gjort det.
VK-regeringen lykkedes ikke med det, og det tror jeg først og fremmest hænger sammen med, at det er en rigtig, rigtig svær opgave, hvor der også er modsatrettede interesser, fordi vi jo har gjort gældende i vores kontanthjælpssystem, i hvert fald indtil nu, at også børn, der lever sammen med en mor og en far på kontanthjælp, skal have ordentlige levebetingelser.
Det er et vigtigt princip at diskutere.
Det er noget, vi ønsker at fremme fra regeringens side.