Per Clausen (EL), 2007-05-25:
Ja, det er vigtigt at holde fast i, hvem der styrer mødet, tror jeg.
Ikke fordi jeg ville have noget imod, at fru Anne Grete Holmsgaard engang blev formand herinde, det skal jeg ikke forhindre.
Men jeg har i hvert fald nogle enkelte sådan lidt mere generelle bemærkninger til den her diskussion.
Den første er, at det jo på baggrund af både, hvad hr. Per Ørum Jørgensen har sagt, og hvad transport- og energiministeren har sagt, står meget klart, at i forbindelse med hvad der måtte eksistere af mankoer i forhold til den plan, vi behandler i dag, og hvad der måtte opstå af problemer med at indfri de forpligtelser, man har i forhold til Kyotoaftalen, vil regeringen gerne inddrage i hvert fald dele af oppositionen til at løse de problemer.
Til gengæld skal man ikke have nogen indflydelse på den plan, vi behandler i dag, fordi det er en plan med store fordelingsmæssige konsekvenser.
Jeg synes faktisk, at de oppositionspartier, der lejlighedsvis deltager i forhandlinger med energiministeren, skulle overveje, hvad der ligger bag det meget klare signal, at ministeren ikke mener, at oppositionspartierne er værdige til at indgå i forhandlingerne, når det har store fordelingspolitiske konsekvenser.
Selvfølgelig kan man sige, at da det jo voldte regeringen store vanskeligheder at blive enig internt om, hvordan den her plan skulle se ud, og man muligvis også har haft vanskeligheder med Dansk Folkeparti – det tror jeg måske mindre på – ja, så er det vel også klart nok, at mulighederne for at forhandle er ret små, fordi enhver flytning af kommaer ville true med at bringe regeringens stabilitet i fare.
Det andet, man kan sige om det, vi behandler i dag, er jo, at det sker på baggrund af det, og derfor er det selvfølgelig rørende med al den tro, som Det Konservative Folkeparti baserer sin politik på.
Det må jo være det gamle med kirke, konge og kongehus og den slags ting, der slår igennem hr. Per Ørum Jørgensens indlæg, for det, vi jo ser nu, er i hvert fald den kendsgerning, at CO2-udslippet stiger, og at vi også har et stigende energiforbrug, hvilket vel også er en naturlig konsekvens af de svigt, som regeringen har stået for indtil nu i forhold til miljø- og energipolitikken.
Men man tror så på, at det vil lykkes, og under alle omstændigheder vil man, hvis det ikke lykkes, inddrage oppositionspartierne, kan jeg forstå, i at få dem løst.
Vi får så det soleklare svar på spørgsmålet om køb og salg af varm luft – og jeg synes, det er et meget, meget klart svar – at det har man ingen planer om, og samtidig skriver man i allokeringsplanen til EU, at den mulighed vil man ikke fraskrive sig.
Det er vel sådan set klart nok, at når man i øvrigt insisterer på, at man ingen planer overhovedet har for, hvad man skal gøre, hvis det, man nu forestillede sig, ikke lykkes, så har man jo intet sagt om, at man udelukker købet eller salget af varm luft, for man kan jo lige så godt sige, at man så også skulle have udelukket alt det andet, man for tiden ingen planer har om, fordi man ikke tror, der opstår nogen problemer.
Det er det andet væsentlige problem, altså at det er uklart i hvert fald for mig, om man er i stand til at levere en plan, der kan leve op til de forpligtelser, man har i forhold til EU og Kyotoaftalen.
Det er i hvert fald også helt indlysende, at det ved vi ikke noget om med nogen som helst former for sikkerhed, før de energiforhandlinger, der jo nu pågår eller ikke pågår, afsluttes i løbet af juni måned.
Jeg skal bare i den forbindelse sige til hr. Per Ørum Jørgensen, at jeg deltager i alle de forhandlinger, jeg bliver indbudt til.
Det er et indviklet og forholdsvis teknisk begreb, men man har tilsluttet sig det, og så har man samtidig sagt, at det forudsætter, at der sker en reduktion i CO2-udslippet på op imod 80 pct.
Realiteten er jo, at med de priser, som man forventer der vil være på CO2-kvoter i de kommende år på baggrund af det, som EU nu lægger op til, så kommer man ikke i nærheden af ad den vej i hvert fald at kunne sikre en reduktion i CO2-udslippet, der gør, at man kan leve op til de målsætninger, man har fastlagt.
Så uanset den megen snak om ambitiøse mål osv. er realiteten, at selv hvis det lykkes for den danske regering at producere en allokeringsplan, der lever op til EU’s krav og Kyotoaftalens krav, så vil man alligevel på det kvotebelagte område være meget langt fra at have en pris for CO2-kvoter, der kan sikre, at man i det lange løb, nemlig frem til 2050, kan leve op til de målsætninger, som man selv har opstillet.
Hermed sluttede forhandlingen, og lovforslaget overgik derefter til tredje behandling.
Afstemning