Johanne Schmidt-Nielsen (EL), 2012-10-23:
Tak for ordet.
Jeg vil starte med at sige, at fru Mai Henriksen fra Det Konservative Folkeparti nu to gange i denne debat om bestyrelser og ligestilling i bestyrelser har taget dem, der står til at falde ud af dagpengesystemet, op.
Det virker på fru Mai Henriksen, som om Det Konservative Folkeparti bekymrer sig for de mennesker, der står til at falde ud af dagpengesystemet.
Jeg synes, det er påfaldende.
Jeg vil gerne minde fru Mai Henriksen fra Det Konservative Folkeparti om, at Det Konservative Folkeparti lagde stemmer til halveringen af dagpengeperioden og lagde stemmer til fordoblingen af genoptjeningsperioden.
Dette blot, hvis fru Mai Henriksen havde glemt det.
Det handler simpelt hen om demokrati.
Det handler om, at vi taler om steder, erhvervslivets top, som har stor indflydelse på og stor magt over vores samfund, hvor der træffes beslutninger, som har afgørende betydning for vores alle sammens liv.
Derfor er det også en demokratisk opgave at sørge for, at sammensætningen af mænd og kvinder bliver mere lige, end den er i dag.
Derfor er vi også glade for, at regeringen gør noget ved problemet.
Da forslagene, som vi behandler i dag, blev lanceret i maj måned, blev de kaldt ambitiøse af de to ministre, som på det tidspunkt havde ansvaret for dem.
Jeg synes bestemt, at lovforslagene er skridt i den rigtige retning, derfor stemmer vi også for dem, men at kalde dem ambitiøse mener vi som sagt er en overdrivelse.
I det lys vil jeg også sige, at det nærmest er morsomt at høre, hvor vrede Venstre kan være over et forslag, som er så fredeligt – undskyld mig – som det, vi behandler i dag.
Venstre har mange gange selv påpeget, at man bare fra virksomhedens side kan opsætte et måltal, der hedder 0, og i det lys undrer det mig, at Venstre er så klokkeklare modstandere af det her forslag og mener, det er så stort et problem, når Venstre altså selv påpeger, at virksomhederne bare kan sige: Jamen vores måltal er 0.
Tilbage til det med det ambitiøse.
Jeg håber meget, at regeringen får ret.
Jeg vil tillade mig at tvivle.
Jeg frygter, og den holdning kommer i øvrigt også til udtryk i en del høringssvar, at der ikke rigtig kommer til at ske noget, ikke mindst fordi regeringen jo ikke selv sætter mål for, hvad man vil opnå med L 17, altså hvad tidsfristen er, og hvad målet er.
Er fordelingen af det, man stræber efter, 40/60, eller er det 50/50, eller hvad er det, og hvornår skal det mål være opnået?
Hvis der går 5 år, 7 år, 10 år, 15 år, og vi stadig væk ligger og roder rundt på de tal, vi har i dag, hvad har man så tænkt sig at gøre fra regeringens side, og hvornår har man tænkt sig at gribe ind?
Jeg savner simpelt hen redskaber til at kunne måle den her regering, og jeg synes ikke, det fremgår klart, hvad regeringens succeskriterier er med de forslag, der lægges frem her – særlig ikke med L 17, som omhandler de private virksomheder.
Fru Carsten Nielsen sagde for et øjeblik siden – og jeg citerer: Man vil meget gerne have mere, men man nægter at sætte mål.
Hvor ville jeg ønske, at regeringen ville sætte klarere mål med det forslag, der ligger her.
Jeg vil også gerne sige, at før valget var de tre regeringspartier jo enige med Enhedslisten i, at der skulle indføres kvoter for kvinder i virksomhedsbestyrelser, kvoter for det underrepræsenterede køn.
Jeg ved, at regeringen går rigtig meget op i, hvad der står i regeringsgrundlaget.
Der står der, at kvoter på baggrund af køn skal vurderes som en model for at opnå større ligestilling.
Jeg synes endnu ikke, at vi har fået nogen gode svar på, hvorfor man valgte at droppe den model.
Jeg må indrømme, at jeg ikke synes, der er kommet nogen gode svar.
For Enhedslisten er en kvotemodel ikke et mål i sig selv, målet er ligestilling.
Men vi mener, at kvoter kan være et redskab til at komme derhen.
I forhold til L 2 vil jeg så sige, at regeringen jo faktisk har turdet, altså i forhold til de offentlige institutioner og bestyrelser, at sætte mål for, hvad man vil.
Der har man sagt, at der minimum skal være 40 pct. af det ene køn, 60 pct. af det andet køn, og det er det, man synes er ligestilling fra regeringens side.
Jeg synes, det er positivt, også selv om vi selvfølgelig fra Enhedslistens side synes, at det er ret sært, at man godt tør i forhold til det offentlige, men ikke tør i forhold til det private.
Med L 2 er der dog imidlertid det samme problem, som der er med L 17, nemlig at man ikke tør komme med et bud på, hvornår målet skal være opnået, altså hvor lang tid der skal gå, før man på det offentlige område har nået den her 40/60-målsætning.
Er det 2 år, er det 3 år, er det 4 år eller 5 år?
Det vil jeg meget gerne høre ministerens svar på.
Afslutningsvis vil jeg bare lige dvæle et øjeblik ved det her med, at regeringspartierne tilsyneladende har skiftet holdning i spørgsmålet om kvoter.
For før valget gik man jo fuldstændig klart ind for kvoter som redskab fra regeringspartiernes side, men det gør man ikke længere.
I bemærkningerne til lovforslaget står der, at det vil være en indgriben i virksomhedernes og institutionernes ledelsesret.
Ja, det er rigtigt, det kan man godt sige, altså præcis ligesom det er en indgriben i virksomhedernes ledelsesret, når vi fra Christiansborgs side fastlægger regler for arbejdsmiljø eller for, hvor meget man må forurene vores klima og vores miljø.
Vi griber ind i deres ledelsesret ved at sige, at der skal være nogle bestemte regler på arbejdsmiljøområdet, eller vi griber ind i deres ledelsesret ved at sige, at der skal være nogle bestemte regler i forhold til miljøet, klimaet, for det skal vi passe på.
Det er rigtigt, det er en indgriben i deres ledelsesret, men det gør vi jo, fordi vi mener, der er noget andet, der står højere, altså arbejdsmiljøet eller klimaet.
Og det er jo præcis samme argumentation, der gør sig gældende i forhold til ligestillingen, der har regeringen bare valgt, at den her ledelsesret er vigtigere end ligestilling.
Det andet argument, der fremføres i bemærkningerne, er, at der ikke findes nok kvinder med rette kompetencer.
Det undrer mig faktisk, at der står sådan i bemærkningerne til lovforslaget.
Det undrer mig.
Jeg håber, at regeringen vil sige lidt mere om det her punkt.
Men vi stemmer som sagt for forslagene og er selvfølgelig glade for, at der sker noget, og vi undrer os meget over, at Venstre er så forargede over et så fredeligt forslag som det, der ligger her.