Lone Dybkjær (RV), 2010-10-28:
Hvis det skulle gå så galt, gik det vel.
Jeg troede faktisk, at der var flere, der ville stille spørgsmål, men det var så ikke tilfældet.
Så kan jeg jo starte med at sige tak til alle, der så pænt har fremført mine bemærkninger eller min indstilling i Europaudvalget.
Det er jo rart, at der er nogle, der i hvert fald efterfølgende har lagt mærke til det.
Jeg vil sige om sagen her, at uanset at udenrigsministeren mener, at det ikke var nødvendigt med et mandat, så synes jeg, det er forkert, at man kan have den holdning, at man ikke behøver noget mandat, når der er tale om en regeringskonference.
Og jeg synes faktisk ikke, at der på noget tidspunkt er argumenteret særlig godt for det – og jeg henvender mig nærmest til udenrigsministeren, så jeg beder lige om, om udenrigsministeren vil være så venlig at høre efter.
Altså, jeg synes ikke, at udenrigsministeren, eller hvem det nu har været, der har argumenteret for det, har argumenteret særlig godt.
For der står, at forelæggelse af regeringskonference ligesom andre sager, der forelægges for Folketingets Europaudvalg, beror på en væsentlighedsvurdering, hvor kun sager af større rækkevidde fremlægges til forhandlingsoplæg, jævnfør beretning osv. fra 1973.
Jeg synes alligevel, det er utroligt, at man kan sige, at en regeringskonference ikke er en væsentlig ting.
Så vil jeg da i hvert fald på nuværende tidspunkt prøve at finde ud af og spørge udenrigsministeren allerede nu, hvor mange gange det er sket før.
For det står nærmest, som om det er noget, der er helt banalt – det vurderer man fra gang til gang.
Men så mange regeringskonferencer har der jo ikke været.
Derfor synes jeg, at vi må have styr på, om ikke andet så for fremtiden, hvor tit det er sket, at der har været regeringskonferencer, hvor man ikke har syntes man har skullet have et mandat.
Jeg håber selvfølgelig ikke, det er sket.
Jeg tror det for så vidt heller ikke, men nu synes jeg, vi skal have afklaret, om det sådan er almindelig praksis, at man mener, man ikke skal have mandat, når der er tale om regeringskonferencer.
Så er der spørgsmålet vedrørende selve processen, som jo også er interessant.
Man kan jo altid diskutere, om det er i forbindelse med Lissabontraktaten eller ikke i forbindelse med Lissabontraktaten.
Men vi er jo i hvert fald godt klar over, at der kan blive et problem omkring europaparlamentsvalget, fordi Lissabontraktatens ratificering i de forskellige lande trækker ud.
Det kommer ikke bag på nogen.
Man kan så godt spørge sig selv, om regeringen faktisk i tide har gjort opmærksom på, hvad tendensen var i forbindelse med den protokol, vi står med her i dag.
Det fremgår sådan set ikke helt.
Vi ved godt, hvad der er blevet sagt, men vi ved ikke, hvad der ikke er blevet sagt, altså om man i virkeligheden har haft lidt større viden om det her, end man har sagt, og om man har valgt ikke at ville orientere, før man var helt sikker på tingene.
Det kan ikke komme bag på nogen, det har været fuldstændig klart for Europaudvalget.
Jeg synes, som jeg også tidligere har sagt i en bemærkning til fru Pia Adelsteen, at hvis der var nogen, der var kommet og havde sagt det til os, som vi nu bilder os ind at vi skal sige til Frankrig, så skal jeg love for, at der var nogle, der var kommet op i det røde felt.
Så det her er inden for de rammer, som vi har accepteret i Europaudvalget.
Stadig væk siger jeg, at jeg synes, der burde have været et mandat, så havde det måske stået lidt klarere, hvem der havde stemt for, eller hvem der ikke havde stemt for.
Men når man kigger på referatet, må man jo konstatere, at jeg var den eneste, der sagde noget overhovedet, og det betyder vel en stiltiende accept fra de andre.