Villum Christensen (LA), 2010-04-06:
Vi kan tilslutte os Enhedslistens bekymring over, at vi her i landet udmærker os ved at være et af de lande, der udleder allermest CO2 pr. indbygger, når vi sammenligner os med andre lande.
Ud fra de her to særdeles vigtige parametre, CO2-udledning og pris – der er vel næsten ikke nogen, der er vigtigere – får vi en meget lidet flatterende topplacering, når det handler om en kold og nøgtern status på vores lands energipolitik.
Disse ubehagelige kendsgerninger står i skærende kontrast til den voldsomme lovprisning af det danske vindeventyr, som udgør krumtappen i bestræbelserne på at få vedvarende energi til at erstatte de fossile brændstoffer.
Når jeg trækker det frem, er det, fordi jeg stort set ikke har oplevet nogen energidebat her i Folketinget i de senere år, der ikke har handlet om, hvem der har været mest ivrig eller mindst fodslæbende, når det handler om at opstille vindmøller.
Vi har også hørt det i dag.
Nu er det imidlertid sådan, at netop Enhedslisten og vennerne i Greenpeace for præcis 25 år siden havde et fantastisk held med at skræmme befolkningen fra vid og sans, således at vi reelt gav et rungende ja til fossile brændstoffer, da vi sagde nej til kernekraft midt i 1980'erne.
Efter vores opfattelse er svaret på ønsket om mindre CO2 og billigere strøm, at man ændrer retning i energipolitikken og følger alle vore kollegaer i nabolandene, som i disse år skruer op for den rene og driftsikre energi fra kernekraftværket.
Det sker selvfølgelig ikke over natten, men den debat må og skal vi kunne tage, og den er efter vores opfattelse langt vigtigere end det at sammenskrive nogle forskellige bestemmelser i en klimalov.
Vi finder det i øvrigt noget uklogt, hvis man ud fra den teknologi, vi kender i dag, skal lægge begrænsninger for vores produktion af hensyn til mål for CO2 i 2050, for det er jo i virkeligheden det, en klimalov skal medvirke til.
Med den hast, teknologien udvikler sig, er vi meget bange for, at vores efterkommere vil komme til at betragte disse diskussioner om, hvad man skal gøre af gode ting i dag af hensyn til noget, der skal ske om 40 år, som noget komiske.
Det må under alle omstændigheder kræve en betydelig fleksibilitet i lovteksten.
Vi ved jo ikke helt præcis, hvordan den skal se ud.
Det bedste, vi kan gøre, er at stimulere forskningen og udviklingen, gerne ved en tre- til femdobling af indsatsen på området, i stedet for en lineær argumentation med delmål for de enkelte år, for en sådan logik vil nødvendigvis være indsnævret af den forestillingsevne, vi har i dag.
Tænk engang, hvis man udmøntede trafikpolitikken i dag ud fra den forestilling, man havde, og de målsætninger, man kunne udforme, da man producerede en Ford T.
Og lur mig, om ikke de løsninger, man ville foreslå for 50 år siden, ville medføre en helt absurd politisk diskussion, ja, så absurd, at man vel næppe ville tage den.
Vi går ind for, at kernekraft sættes på dagsordenen igen, da den også vil indgå i den globale energipolitiske diskussion om 50 år, og så går vi ind for en kraftig stimulering af teknologiudviklingen på området frem for de produktionsbegrænsninger, som utvivlsomt vil ligge i den klimalov, som her er på bedding.
Med disse argumenter vil vi sige, at vi selvfølgelig ikke kan støtte lovforslaget.