Christian Poll (ALT), 2016-02-11:
Først og fremmest vil jeg også gerne takke ministeren for redegørelsen.
Jeg vil forsøge at sætte den i en lidt bredere kontekst af Parisaftalen.
Jeg kan ikke rigtig læse i redegørelsen, at den reelt tager højde for Parisaftalen, for Klimarådets rapport, som jeg så ærgrer mig lidt over at vi ikke har nået at få med, eller for regeringens neddrosling af ambitionsniveauet i klimapolitikken.
Jeg håber, at vi kan få en konstruktiv debat her, hvor vi lytter og er villige til at blive klogere, for de globale klimaforandringer er jo den største udfordring i vores tid og noget, der kræver et bredt samarbejde i Folketinget såvel som i hele verden.
Jeg er glad for, at ministeren i sin tale og sin redegørelse taler om Parisaftalen, men jeg er ked af, at han ikke drager konklusionen af den historiske globale klimaaftale, nemlig at verden er blevet enige om, at vi skal arbejde for at holde den globale opvarmning under 1,5 grader, og at et langsigtet mål om netto nul drivhusgasudledning i anden halvdel af århundredet får gennemgribende konsekvenser for den danske og europæiske klimapolitik.
Der skal virkelig skrues op for ambitionerne nu.
Skal vi have bare 50 pct.s chance for at begrænse temperaturstigningen til 1,5 grader, skal verden ifølge FN's klimapanel nå netto nul drivhusgasudledning mellem 2060 og 2080 og senest i 2050 have udfaset CO2-udledningen og således også de fossile brændsler.
Her skal de rige lande med størst historisk ansvar og størst kapacitet til at omstille sig selvfølgelig gå forrest og reducere markant hurtigere.
Man kan også argumentere for, at 50 pct.s chance for at begrænse temperaturstigningen til 1,5 grader ikke i tilstrækkelig grad lever op til aftalens mål om at forfølge 1,5 grader.
Vi er for første gang i verdenshistorien enige om, hvor vi skal hen, og nu skal der handles efter den bedst tænkelige videnskab.
Opgaven bliver nu at sørge for, at vi kommer i mål i tide.
Derfor er også en dansk indsats, der er mere ihærdig end hidtil, absolut afgørende.
Herhjemme skal vi i gang med at opgøre vores drivhusgasser forsvarligt og adressere alle vores udledninger, inklusive bl.a. arealanvendelse og biomasse.
Vi skal ikke, som tilfældet er nu i Danmark og EU, anse biomasse som CO2-neutral, men tælle alle reelle udledninger med, præcis som FN-regimet tilsiger.
Ikkebæredygtig biomasse skal anses som den begrænsede ressource, den er, og vi skal kun benytte den andel, vi kan, på en miljømæssigt forsvarlig måde.
Når vi politisk skal blive enige om at adressere alle vores udledninger, hænger det sammen med, at vi i dag kun kigger på dem i et nationalt perspektiv, mens sandheden jo er, at vores adfærd og forbrug er forbundet med store udledninger i hele verden.
Derfor er der brug for ambitiøse og reelle reduktionsmål for både 2020, 2025 og 2030, og derfor er det desværre heller ikke godt nok med et reduktionsmål på 55 i 2030, hvilket nogen for tiden taler om, når dette ikke inkluderer vores reelle udledning i form af arealanvendelse, biomasse og det faktum, at langt de fleste af de goder, vi omgiver os med, er produceret i udlandet.
COP21 var det nødvendige bevis på, at verden godt kan finde fælles løsninger på grænseoverskridende problemer, men også en aftale uden de mest nødvendige tal og datoer.
Men som vi forstår Parisaftalen, ligger disse tal og datoer implicit i teksten.
Hvis vi skal nå at bremse klimaforandringerne, inden vi når 1,5 graders global opvarmning, fortæller videnskaben os, at vi har travlt, og vi har allerede nu overskredet 1 grad.
Diplomaterne gjorde deres arbejde i Paris, og det er nu op til os politikere, erhvervsfolk, forskere og hele civilsamfundet at gå i gang med vores opgave.
Nu har vi den politiske og juridiske ramme og den fælles globale vision at navigere ud fra, og COP21 bør dermed blive startskuddet på en epoke, hvor den grønne omstilling for alvor bliver præmissen, vi måler alt op imod – politik, forretning, velfærd og hverdagen.
Parisaftalen kræver, at vi fremover indtænker klima- og miljøhensyn i al vores politik, mens regeringen indtil nu desværre har gjort det stik modsatte.
Det så vi bl.a. i finansloven for 2016 og i regeringens landbrugspakke, som er på vej.
Med de nuværende nationale klimaplaner, der er indmeldt til FN, skal der ifølge Det Internationale Energi Agentur investeres 13,5 billioner dollar i energieffektivisering og low carbon-teknologier fra i dag og frem mod 2030.
Beløbet er enormt, men det er ikke engang i nærheden af, hvad der reelt skal til.
For som vi har hørt mange gange før, under og efter COP21, vil de nuværende klimaplaner ikke bringe os i mål.
Det er kun det fundament, hvorfra ambitionerne skal vokse.
Og det skal gå hurtigt.
Der er ikke plads til selvtilfredshed efter COP21.
Der er ingen plads til nølen, fordi nogle har den forkerte opfattelse, at vi i Danmark skulle være nummer et.
Efter at have analyseret vores klimaindsats i forhold til de omkringliggende landes konkluderede Klimarådet, at Danmark ikke er nogen klimaduks.
Men det kan stadig nås at komme foran igen.
I Alternativet mener vi ikke, at den grønne dagsorden skal være en markeringskamp, heller ikke i oppositionen.
Samarbejdet om omstillingen skal være så dybt og omfattende som aldrig set før.
Det kræver meget af os, og det kræver også, at vi tager fat der, hvor det gør ondt: i landbruget, i transporten, i selve forbruget.
Her har vi store udfordringer foran os.
Jo før vi går i gang, jo bedre.
I 2016 skal vi have gang i en seriøs debat om, hvordan fremtidens landbrug bliver bæredygtigt på alle tre bundlinjer, nemlig den sociale, den økonomiske og den miljømæssige.
Vi skal i gang med at elektrificere og effektivisere hele transportsektoren, mens vi i forhold til vores forbrug skal turde tage den politiske debat om, hvordan vi hver især lever mere klimavenligt.
Der er i nær fremtid kun plads til, at vi hver især udleder mindre end 12 pct. af den CO2, vi i dag udleder.
Et klimaaftryk på således mindre end en ottendedel af det, vi har i dag, lyder måske urealistisk for mange.
Det virker måske håbløst og som et kedeligt liv i afholdenhed at leve klimavenligt.
Det har ikke hidtil været en politisk vindersag at fortælle folk, at vi bliver nødt til at ændre radikalt ved vores hverdag.
Men bare fordi store dele af det etablerede politiske system ikke tør tage debatten, betyder det ikke, at den ikke skal tages, måske tværtimod.
I Alternativet tror vi på, at et klimavenligt samfund gør livet kvalitativt bedre.
Vi tror på nye måder at være sammen på og nye måder at være til på, hvor det materielle forbrug fylder mindre, og hvor det, det giver mening, fylder mere.
Vi tror på, at, at tiden er inde til en seriøs genforhandling af måden, vi opfatter velfærd og velstand på.
Vi har brug for nye politiske strategier, og vi har brug for at gå i gang med at debattere, hvad der kommer efter den udgave af kapitalismen, som vi kender i dag.
Klimakrisen er blot ét bevis på, at vores økonomiske system har spillet fallit.
Forpligtelsen til at handle over for denne udfordring bør gennemsyre alle politiske debatter.
Vi har helt konkret brug for at omstille samtlige af samfundets sektorer og sætte os reduktionsmål, der tager højde for vores reelle udledning svarende til opgaven, som så står mål med behovet.
Parisaftalen hævede det globale ambitionsniveau, og det bør stå klart for os alle, at der skal gøres markant mere, hvis målsætningen skal nås.
Der er derfor både en forventning om og et behov for, at de rige lande går forrest og klart signalerer en villighed til at reagere på aftalen.
Det vil øge sandsynligheden for, at andre lande følger trop.
Det er den form for post-Paris-momentum, der er afgørende for, at vi fastholder muligheden for at reducere temperaturstigningerne til så langt under 2 grader, som vi overhovedet kan.
Det håber jeg vi kan få en konstruktiv debat om her i dag, altså hvordan vi derhjemme kan gøre det, der skal til, for at leve op til vores globale ansvar her efter COP21.