Tom Behnke (KF), 2011-01-13:
Lige nøjagtig, og det er også derfor, at der i det forslag, som kommissionen lægger frem i sin betænkning, faktisk er bestemmelser, som der ikke er enighed om i kommissionen.
Det gælder f.eks. i forhold til spørgsmålet om, hvorvidt der skal være aktindsigt i kommunikationen mellem ministre og folketingsmedlemmer.
Der er kommissionen ikke enige.
Der er det selvfølgelig sådan, at det er Folketinget, der træffer en afgørelse om, om der skal være eller ikke skal være det.
Der har jeg som folketingsmedlem den opfattelse, at der ikke skal være indsigt i den kommunikation, der sker.
For hvis man virkelig tænker tanken til ende, forstår man, at der jo opstår det absurde, at fordi jeg som medlem har skrevet noget til ministeren, er der aktindsigt i det, men hvis jeg har talt med ministeren om præcis det samme, er der ikke aktindsigt.
Så hvis man virkelig ønsker, at der skal være aktindsigt i al kommunikation mellem folketingsmedlemmer og ministre, så skal alt, hvad der kommer ud af min mund optages på bånd og lægges ud i offentligheden.
Det tror jeg der var mange der ville betakke sig for.
Men det er det, der er konsekvensen af det, hvis man virkelig skulle tænke den tanke til ende, som fru Meta Fuglsang er i gang med at give udtryk for her.
Så kan alle jo høre, hvor absurd det er.
Selvfølgelig skal man have lov til at drøfte ting, både mundtligt og skriftligt, uden at der skal være aktindsigt i dem.
Men hvis der er faktuelle informationer, og når der bliver truffet afgørelser, skal der være aktindsigt.
Altså, man kan blive ved med at stille de samme spørgsmål igen og igen, og man vil få de samme svar igen og igen.
På et eller andet tidspunkt bliver det trivielt for en af parterne, og hvis det så er den, der skal svare, det bliver trivielt for, lyder det, som om man ikke kan svare på det, der bliver spurgt om, og det er jo noget vrøvl, for der er blevet svaret.
Det, vi skal huske på, er jo, at pressens bevågenhed omkring det, der foregår i den offentlige forvaltning, også har skiftet karakter over årene.
Efterhånden er det jo mere interessant at finde ud af, hvem der sagde hvad, hvem der mente hvad, og hvad processen var, end det er at forholde sig til, hvad resultatet blev, og hvad der så kom ud af det.
Så det er også den måde, der arbejdes på.
Jeg føler mig ikke hæmmet som sådan, men jeg tænker da over, hvad det er, jeg skriver, når jeg sender mails rundt til folk.
Når man ved, at der kan være aktindsigt i det, man sender frem og tilbage, er man da sådan lidt ekstra grundig med, hvordan man lige præcis formulerer sig, for man tænker, at hvis der nu på et tidspunkt var en, der syntes, det kunne være interessant at få aktindsigt, er det så noget, der skal kunne tåle dagens lys.
Men det synes jeg ikke er hensigtsmæssigt.
Jeg synes, det skal være muligt for os som mennesker, som politikere, som medlemmer af Folketinget, at vi kan drøfte ting frit, uden at hele Danmark skal sidde og følge med i ens tanker, for ellers bliver man med tiden hæmmet i sin tankevirksomhed, for så er det kun meget velovervejede tanker, man overhovedet tør tænke.
Det er ikke hensigtsmæssigt, og jeg kan simpelt hen ikke forstå, at der er så mange medlemmer af Folketinget, der lige nu rejser præcis den debat.
Altså, den der mind control troede jeg faktisk vi alle sammen var enige om at vi i hvert fald ikke ville have, og nu kan jeg forstå, at man lige fra de yderste liberalister til de yderste socialister har den holdning: Jo, jo, offentligheden skal vide alt, hvad vi går og tænker, alt, hvad vi snakker om.
Der skal vel så også sættes mikrofoner op på gangene, sådan at der, hvis vi taler om tingene i stedet for at skrive til hinanden, også kan være aktindsigt i det, eller hvad?
Nej, selvfølgelig skal der ikke være det.