Kristian Thulesen Dahl (DF), 2013-01-17:
Tak for det.
Allerførst skal jeg måske lige komme med en kommentar til det sidste, statsministeren er inde på, for det er jo fuldstændig uforståeligt, hvad statsministeren her siger.
er dagligdagen for danske arbejdere, at de bliver udkonkurreret af østeuropæiske arbejdere.
Dagligdagen for danske arbejdere er, at de har valget mellem enten at gå ned i løn eller miste deres arbejde.
Det har Dansk Folkeparti talrige gange sagt både i forhold til østudvidelsen, dengang man lavede den, og i forhold til hvilke regler der så skulle gælde for østarbejdere.
Vi har efterfølgende diskuteret det her i Folketingssalen, og vi siger: Det er uholdbart, det må høre op.
Det er faktisk en af de ting, vi har taget med i debatten her i dag om EU, altså at man i EU bør have mulighed for som nationalstat, som land, at agere imod det her løntrykkeri.
Statsministeren og regeringen har ikke ønsket at løfte en finger i EU for at ændre reglerne, så Danmark får den mulighed.
At høre statsministeren for et øjeblik siden stå heroppe og sige det, gør – og jeg undskylder over for statsministeren – at jeg må sige, at det er noget vås, der bliver sagt om bekæmpelse af social dumping.
Det synes jeg er helt utroligt at høre i den debat, vi ellers har her.
Det er da netop Dansk Folkeparti, der har sagt, at vi skal ændre reglerne, så vi har mulighed for at agere imod det her løntrykkeri, men regeringen løfter ikke en finger i EU for at få de regler ændret, så vi kan det.
Ud over det havde jeg egentlig planlagt at sige tak for debatten i dag, for jeg synes på mange måder, at store dele af debatten har været positiv i den forstand, at vi faktisk er rykket et skridt videre.
Det, vi har ønsket med den her debat, er jo, at vi kommer væk fra det der evindelige med, at der er nogle partier, der siger ja til alt i EU, og at der er nogle partier, der så bliver beskyldt for altid at sige nej til alting.
Har vi ikke netop nu en historisk mulighed for at diskutere indholdet af EU-samarbejdet, diskutere, hvad det er for et samarbejde, vi ønsker Danmark skal tage del i?
Hvad er det for nogle områder, vi mener vi skal miste selvbestemmelsesretten på, og hvad er det for nogle områder, vi skal fastholde som områder for national selvbestemmelse?
Er der områder, vi har afleveret suverænitet på til EU, til Bruxelles, og hvor vi har fortrudt og siger: Det var forkert, det ønsker vi at diskutere igen?
Eller er der områder, hvor vi ønsker at overdrage mere suverænitet, men hvor vi ikke har gjort det i dag?
Den indholdsmæssige diskussion tørster den danske befolkning efter at få.
Jeg synes faktisk, at det, der er det lille lyspunkt i debatten her i dag, er, at næsten alle accepterer, at nu diskuterer vi et mere fleksibelt europæisk samarbejde.
Vi kan bruge forskellige ord om det, men alle har i en eller anden forstand accepteret, at nu taler vi om et mere fleksibelt samarbejde som noget mere blivende.
Indtil nu har det jo været Romtraktatens ord, der gjaldt, om, at en stadig snævrere union betyder, at vi alle ender det samme sted; det er kun et spørgsmål om, med hvilken hastighed vi når derhen.
De danske forbehold har været taget som udtryk for, at Danmark lige er parkeret der et stykke tid, men når man kan få vredet armen om på den danske befolkning og få dem til at acceptere at fjerne forbeholdene igen, kommer det selvfølgelig.
Spørgsmålet om, hvornår det nu skal komme, ligger selvfølgelig stadig væk lidt i debatten.
Det er jo måske, fordi der et eller andet sted er en erkendelse af, at det måske ikke er særlig smart overhovedet at tage en folkeafstemning om de forbehold og forsøge at få danskerne til at fraskrive sig de forbehold, for de er nok et udtryk for en mere blivende tilstand i dansk EU-politik.
Det er et af de områder, hvor vi ønsker en mere fleksibel tilgang, altså et anderledes tilhørsforhold til EU, end andre EU-lande ønsker.
Den britiske premierminister, David Cameron, er mig bekendt landet i Holland, men under alle omstændigheder er det i hvert fald i morgen, han kommer med den store tale, altså den EU-tale, der jo ligesom har været en markering af den måske største britiske EU-positionering i forhold til de øvrige EU-lande i 25 år, siden Margaret Thatcher holdt sin store Brüggetale.
Vi har med den her forespørgselsdebat ønsket at markere, at vi mener, at Danmark bør følge den britiske vej.
Det er jo en vej, der drejer sig om område for område at diskutere med sig selv, altså i landet selv, hvad det er, man ønsker at være en del af, mundende ud i en diskussion i EU-kredsen af, hvordan der så sikres et EU, hvor samarbejdet for de enkelte landes vedkommende hviler på så bred en folkelig opbakning som overhovedet muligt.
Det her er en revitalisering af demokratiet.
Det er en revitalisering af folkestyret, vi taler om.
Det her er et forsøg på at bringe EU til at blive et folkeligt projekt, noget, som folk kan bakke op om, fordi landene er med i de dele af EU-samarbejdet, som landenes befolkninger bakker op om og er tilhængere af, i stedet for det modsatte.
Det er ikke helt blevet modtaget med den kyshånd, som vi ønskede, men jeg synes, at vi har haft en fornuftig debat om det.
Der er nogle lyspunkter, idet der nu er en større respekt for, at vi skal have et fleksibelt samarbejde.
Det her bliver ikke den sidste debat.
Jeg takker for debatten og ser frem til de fremtidige EU-debatter, vi får, også her i Folketingssalen.