Özlem Sara Cekic (SF), 2013-01-31:
Det er hver eneste gang en fornøjelse at drille dem, der sidder i formandsstolen, med udtalen af mit efternavn ...
Jeg vil gerne starte med at fortælle om en episode, som § 71-udvalget blev bekendt med, da vi var i Trieste.
Overlægen dernede fortalte, at de var blevet ringet op og havde fået at vide, at der var en patient, som er meget udadreagerende og voldelig, på vej ind til skadestuen.
Overlægen vil gerne have, at patienten får taget sine håndjern af, fordi man gerne vil have patienten med op på første sal, hvor den psykiatriske afdeling er, så man kan prøve at snakke med ham om, hvad der er gået galt.
I mellemtiden har man ringet til nogle pårørende for at høre, om ikke de kunne komme ind til skadestuen.
For der er jo tale om en ung mand, som pludselig er gået amok – og hvad er der nu egentlig sket?
Sundhedspersonalet fortalte os, at det, der så sker i den situation, er, at når man tager håndjernene af den unge mand, bliver han mere voldsom, men med den menneskelige ring, man har lavet omkring ham, går man i gang med at forhandle med ham.
Man snakker og forhandler og lytter, og på et tidspunkt bliver han faktisk så rolig, at der kun behøver at være to sygeplejersker omkring ham – alle andre har trukket sig.
Sygeplejersken kan lægge hånden på hans skulder, og de kan sammen gå op på første sal.
Hans mor er kommet ind til skadestuen, og hun fortæller, at det er anden gang, de oplever, at han bliver sådan.
Det hænger lidt sammen med den mavesårsmedicin, han får.
Da han har fået sovet, kan man dagen efter godt se, at det er sådan en reaktion, han får.
Det er meget interessant, for da vi siger til dem, at de da må gøre noget med de her patienter, de skal da være et sted, og vi spørger om, hvad de gør, hvis der kommer en og vil slå tænderne ud på dem, så siger overlægen stille og roligt: Vi snakker med dem.
Vi kan også med de eksempler, der er i Danmark, se, at når man laver det, der hedder Gennembrudsprojektet, dvs. snakker om tvang, så sker der det, at nogle afdelinger halverer anvendelsen af tvang, og at nogle afdelinger faktisk får tvangen ned med 75 pct. ved at snakke om tvang.
Så håbet er der, visionen er der.
Det her handler om, hvad vi så kan gøre i fællesskab for faktisk at skabe en psykiatri, som først og fremmest mere baserer sin behandling på dialog, på at nå de her mennesker, end på magt.
Det er ikke kun V og K's skyld.
SR-regeringen var heller ikke bedre til at prioritere psykiatrien, det medgiver jeg gerne, og så er den diskussion ovre.
Der er ingen tvivl om, at der skal flere midler til psykiatrien,men vi skal også have en politisk drøftelse af, hvad pengene skal bruges til.
Skal det være mere af det, vi altid har haft, eller skal vi gå nogle nye veje og finde nogle nye løsningsmodeller?
Derfor håber jeg også, at regeringens psykiatriudvalg, hvor der både sidder eksperter og borgere med en sindslidelse og ngo'ere og pårørende- og patientgrupper, kan blive tvunget til i fællesskab at finde en løsning.
Derfor bliver det rigtig interessant at se, hvad der vil ske der.
Så kan jeg forstå, at man fra Dansk Folkepartis side – og også fra Liberal Alliances side, som jeg hører det – i forhold til vores forslag til vedtagelse måske havde ønsket, at vi kunne lave noget i fællesskab.
Jeg hører her fra talerstolen en sætning, som udtrykker et ønske om løsninger og løsningsmodeller, som kan nedbringe anvendelsen af tvang i psykiatrien.
Men, altså, hvis det er den sætning, der skiller os, så lad os skrive den, så lad os tage den sætning med i en tekst.
Og jeg skal nok lade være med at kalde det vores tekst eller jeres tekst.
Lad os lave en tekst i fællesskab.
Vi trækker de her forslag til vedtagelse tilbage og sætter os ned og laver en tekst, hvor den her sætning også indgår.
Jeg vil være meget, meget åben over for at tage det med, hvis det kun drejer sig om den ene sætning.