Carolina Magdalene Maier (ALT), 2016-03-29:
Tak for det.
Først vil jeg gerne takke ministeren for redegørelsen, som jeg har læst med stor interesse.
Ved første øjekast sigter den her redegørelse jo mod at adressere flere centrale elementer af de ligestillingsproblematikker, som vi har i Danmark, og vi er sådan set enige med ministeren i, at vi i Danmark formelt set er nået ret langt med ligestillingen.
Men samtidig er det uformelle gab rigtig stort, hvis vi ser på de lande, vi normalt sammenligner os med.
I Alternativet er vi enige med regeringen i, at ligestillingspolitikken bør sigte mod at sikre den enkeltes frie ret til selv at bestemme sin egen livsvej.
Og som ligestillingsordfører, der også har ansvaret for skoleområdet, glæder det mig, at folkeskolen er nævnt i redegørelsen som en central arena for at ændre på de strukturer, der til stadighed skaber ulighed i det danske samfund.
Når det er sagt, er det også vores klare vurdering, at størstedelen af de initiativer, der fremlægges af ministeren i redegørelsen, er af symptombehandlende karakter.
Derfor vil vi gerne invitere regeringen til at grave et spadestik dybere, så de strukturer, der understøtter mangelen på ligestilling, adresseres.
I tråd med Dansk Folkepartis ordfører, som også nævnte noget om at grave et spadestik dybere, vil vi gerne invitere til det i den her debat.
Et eksempel er, at når piger og drenges kønsopdelte uddannelsesvalg adresseres i redegørelsen, fastslås det, at forældre har forskellige forventninger til deres børns uddannelsesvalg, hvilket kan være en del af problemet.
Der peges også på, at et af ligestillingsproblemerne er, at drenge fagligt halter efter pigerne, mens pigerne trivselsmæssigt halter efter drengene.
De starter, lige fra børnene er født, ja, nogle gange faktisk ofte næsten før børnene fødes, for de bliver institutionaliseret i vores syn på børneopdragelse, i vores forventninger til børn, i vores praktisering af opdragelsen, i skolerne, i fritidshjemmene, i børnehaverne, i medierne; alle de steder, hvor børn og unge konfronteres med, hvordan det er rigtigt at være en dreng, og hvordan det er rigtigt at være en pige.
Så hvis det her problem virkelig skal adresseres, skal vi turde se i øjnene, at der er normer, også i det danske samfund, som meget tidligt fastlåser børn og sætter dem i en bås, der giver en meget snæver definition af deres køn.
Det gør vi altså kun ved at starte helt nede i den masse, nemlig hvorfra vores kønssyn og vores forestillinger og vores antagelser og tilsyneladenheder kommer, og den masse består altså af nogle ret fastlåste normer og forestillinger.
Et rigtig godt eksempel på nogle, der forsøger at adressere det, er Normstormerne, som har projekter i Københavns Kommune og i Aarhus, hvor de er ude på folkeskoler og underviser børn og også lærere i, hvordan man hele tiden kan angribe de forestillinger og de antagelser, som vi har, i forhold til køn og kønssyn.
Jeg vil gerne anbefale regeringen, at de tager det med i deres betragtninger og ind i arbejdet, når der skal nedsættes en arbejdsgruppe, som skal kigge på den her udfordring i forhold til folkeskolen.
Nu har jeg talt om normer.
Det eneste sted, jeg faktisk i redegørelsen kan læse ordet normer, er i afsnittet, der handler om uddannelse til flygtninge.
Der står bl.a. om uddannelsesinitiativet, at det skal lære flygtninge, at – og jeg citerer: »... far sagtens kan gå hjemme med børnene«.
Så længe ikke engang halvdelen af de nybagte fædre i Danmark tager en længere barsel end de første 14 dage, så synes jeg, at enten ministeren eller retskrivningsordbogen burde revidere definitionen af ordet sagtens.
Jeg arbejder rigtig gerne for et Danmark, hvor far sagtens kan gå hjemme med børnene.
Et sådant samfund ville skabe de bedste forudsætninger og rollemodeller for de nye danskere, der kommer til landet, men også for vores egne kommende generationer.
For hvis der er noget, som særlig små drenge har brug for, er det faktisk at få nogle mandlige rollemodeller, der praktiserer omsorg og viser, hvordan man er et empatisk væsen.
Når vi ikke forstår, at nogle mænd nogle gange kan opføre sig voldeligt eller sexistisk, så reagerer vi ofte med forargelse og med afstandtagen.
Det er fuldstændig forståeligt, og det er også helt okay.
Men der er forskel på at tage afstand fra noget og så på at prøve at forstå en handling.
Måske er det ikke så svært at forstå, at nogle unge mænd kan have svært ved at finde et udtryk for deres frustrationer, deres vrede, deres utryghed, deres angst, deres usikkerhed, når mange er vokset op uden nogen mandlige rollemodeller, som er tæt på, og som faktisk viser, hvordan man praktiserer omsorg, og hvordan man praktiserer empati, og hvordan man behandler andre mennesker empatisk og omsorgsfuldt.
Jeg ved godt, at det lyder lidt karikeret.
Jeg står ikke heroppe og siger, at mænd ikke er omsorgsfulde og empatiske, for det er de i hvert fald også.
Men jeg siger, at der er mange mænd, som nok finder det sværere end kvinder.
Det tror jeg sådan set hænger sammen med de manglende mandlige omsorgsfulde rollemodeller til drengebørnene.
Men det betyder, at vi skal turde at tage de værktøjer i brug, som skaber forudsætningerne for de normer, vi gerne ser, sådan som en »sagtens«-far.
Og et oplagt værktøj, som vi også har diskuteret her i Folketingssalen i dag, og som vi fra andre lande ved virker, er øremærket barsel.
Ministeren skriver, og det har vi også været inde på
, at rammerne for, at mænd tager fædre- og forældreorlov, er til stede, og at familierne i dag fleksibelt kan fordele forældreorloven, som de vil.
Ja, hvis der var ligeløn, kan man sige, så var det måske tilfældet.
Men faktum er jo, at det stadig væk er manden, der tjener flest penge, og at det oftest derfor er kvinden, der tager barslen.
Det er altså kun 20 pct. af de danske mænd, der tager den barsel, der kan fordeles.
I f.eks. Island har man 3 måneders øremærket barsel til mænd ud af 9 måneder i alt, og det er over 90 pct. af fædrene, der tager de 3 måneder, og mange tager mere end de 3 måneder.
Så det virker.
SFI lavede det her studie, som vi også har været inde på, om øremærket barsel til mænd, og det viste, at lovgivningen om øremærkning faktisk kan have en normsættende virkning og være med til at normalisere, at fædre tager orlov.
Så hvorfor går vi ikke den vej i Danmark?
Når jeg har spurgt fædre i min omgangskreds – det har jeg tit, for jeg er faktisk interesseret i at høre, hvad de egentlig tænker – så siger mange, at jeg ville gerne have taget mere barsel, men der var hensynet til familiens økonomi, og min families økonomi kunne ikke bære det.
Og mange siger også: Jeg ville gerne have taget mere barsel, men det var en lille smule svært for mig at komme hen på min arbejdsplads og sige det, for det er ikke særlig almindeligt der, hvor jeg arbejder.
er der altså ikke frihed i familierne til at fordele barslen frit mellem forældrene.
Derfor er der brug for, at vi for alvor tør spørge os selv, hvordan vi frisætter familien til at træffe de frie valg.
For os i Alternativet er øremærket barsel ikke en pligt, det er en rettighed.
Det er en rettighed til fædrene og derfor en øget mulighed for flere frie valg i familierne.
I afsnittet om flygtninge er der en anden ting, jeg føler er nødvendigt at adressere.
Ministeren skriver i redegørelsen, at flygtninge og indvandrere skal oplyses om ligestilling og om kvinders og seksuelle minoriteters rettigheder i det danske samfund.
Det har vi også været inde på tidligere.
Det nævnes bl.a., at regeringen vil iværksætte det her obligatoriske modul til undervisning i asylcentre, som bl.a. omhandler de her emner.
Det er vi sådan set enige i.
Men hvis man husker lidt tilbage på sin gamle danskundervisning og læser det her afsnit, går det hurtigt op for en, at alt det, der står om det her, står i passiv form.
Der står, at flygtninge og asylansøgere skal gives information om, skal få viden om, skal oplyses om osv.
: Hvor er deltagelsen?
Hvor er inddragelsen?
Hvor er civilsamfundet?
Hvor er koblingen mellem flygtninge og danskere?
Hvor er incitamentet til at inddrage danske frivillige i det arbejde – venskabsfamilier, lektiehjælp, sportskammerater osv.?
Det er mennesker, som faktisk kan inddrage og hjælpe flygtninge og indvandrere i praksis med at blive indført i de normer – kønsnormer, ligestillingsnormer – vi har i Danmark.
Det er vores overbevisning i Alternativet, at ligestilling og respekt for kvinders rettigheder ikke kun kan læres i et klasselokale.
Det skal også læres i praksis.
Så går jeg tilbage til normerne for en kort bemærkning.
De normer i det danske samfund, som vi tager så meget for givet, hvad angår kønssyn og ligestilling, går jo ikke kun ud over familien.
Det viser også redegørelsens afsnit om hverdagssexisme og sexisme på bl.a. de sociale medier.
Det skal vi have mod til at adressere.
Det er nemlig de normer, der får det til at virke naturligt og uundgåeligt og derfor okay, når nogle mænd forgriber sig på kvinder i de sene nattetimer, for sagde kvinden nu også nej med en stemme, der var fast nok?
Det er også de normer, der gør det svært for mænd, der udsættes for vold, at søge hjælp.
Det er de normer, der gør det svært at adressere sexisme og racisme på arbejdspladsen, uden at ødelægge den gode stemning eller komme til at virke snerpet.
Det er også de normer, der gør, at man kan se ordet smatso eller luder i en kommentar på Facebook, og at den kommentar endda får likes.
Det er først, når vi tør se de danske kønsnormer i øjnene, at vi reelt kan gøre noget ved den uformelle mangel på ligestilling, der gennemsyrer det danske samfund.
Det er en mangel på ligestilling, som skader både kvinder og mænd og alle dem, som ikke føler sig som enten-eller.
Så vi i Alternativet ser rigtig gerne, at vi kan tage en debat om det her, som graver et spadestik dybere, og at vi bruger noget af den viden, som findes på området, som gør det klart, ikke bare hvad problemerne er, men også hvad problemerne skyldes, og hvor vi derfor får sat rammerne for en grundigere debat, men også en modigere debat, fordi vi alle sammen tvinges til at debattere de normer, som vi alle sammen er med til at fastholde.
Så kan vi have en åben debat om, hvorvidt de grundlæggende årsager til de problemer, som vi så identificerer, er noget, vi politisk skal adressere.
Det kan vi godt være uenige om.
Men lad os tage debatten.
Og med det vil jeg gerne sige tak for ordet.