Høgni Hoydal (T), 2007-05-08:
Jeg vil gerne først takke både ministeren og ordførerne for bidragene til debatten, som jeg synes har været saglig og også, kan man sige, har sat lys på, hvad der egentlig er formålet med forslaget.
For jeg vil da med det samme understrege, at dette beslutningsforslag blev fremsat som en konsekvens af lov nr. L 121, fordi det ikke var teknisk muligt at komme med et ændringsforslag til loven om at lade hele fonden overgå til Færøerne, fordi lovforslaget var sammenskruet på den måde, det var.
Og på grund af forslagets tid i systemet er der selvfølgelig kommet en overhaling af overdragelsen af lufthavnen, og jeg kan kun glædes over, at lufthavnen er overdraget.
Jeg vil gerne understrege: Der er ingen uenighed, tror jeg, hverken her i salen eller i det færøske parlament om, at lufthavnen skulle overdrages; det har man ønsket meget længe.
Jeg skal ikke gentage alle argumenterne, men helt kort fortalt har vi i 30 år stået med en lufthavn under dansk ansvar, som ikke er blevet udbygget i forhold til kravene i et moderne samfund.
Som ordførere har sagt og ministeren også siger, er det her det vigtigste trafikale knudepunkt i Færøerne.
Og i hele den her periode, hvor Danmark har haft ansvaret, har man så ikke, kan man sige, brugt de nødvendige midler til at opdatere lufthavnen for.
Vi er for længst kommet til den konklusion i Færøerne, at det får vi ikke igennem, selv om det er fuldstændig rigtigt, som fru Line Barfod var inde på, at princippet burde være, at når vi overlader et aktiv eller et anlæg eller et område til en anden, om det er en kommune, eller om det er Færøerne eller Grønland, så bør det selvfølgelig være i hvert fald i rimelig stand og ikke i nedslidt stand, ligesom en bil, når vi sælger den, vel skal være synet og ikke være et gammelt vrag, der kræver store investeringer.
Men vi har opgivet den sag.
Vi tror ikke på, at vi kan få Danmark til at betale for den forsømmelse, der er sket i forbindelse med lufthavnen.
Derfor har man sagt: Jamen så kan vi finde en løsning, hvor vi får overdraget lufthavnen og bruger af de midler og aktiver, vi selv har at råde over, til at udbygge lufthavnen og vælge vores egen løsning for.
Desværre er der så sket det, at man ikke er kommet til enighed om det, og vi har fået konstateret i svarene fra ministeren under lovforslagets behandling, at der jo ikke har været tale om nogen forhandlinger.
Lagmanden og den danske statsminister har mødtes i København én dag til et såkaldt møde.
Der var ikke nogen forhandlinger, men så aftalte man denne løsning, som jeg har sagt flere gange egentlig er en teknisk set meget genial løsning fra det danske embedsværks side, hvor man siger: Okay, Danmark slipper for at betale noget, og færingerne må så bruge af deres egen fond og deres egne hushold ningspenge til at udbygge lufthavnen, og Danmark står som den glade giver.
Jeg forstår godt, at man kan vælge sådan en løsning, men den er ikke værdig.
Det eneste værdige ville selvfølgelig være, at mens vi overtager ansvaret for det her forsømte lufthavnsanlæg, så overgår hele beslutningskompetencen samtidig over den her investeringsfond, som jo har en længere historie.
Jeg skal ikke gå i detaljer med den, men den blev oprettet efter anden verdenskrig i et samfund, der var fuldstændig uudbygget – der var ikke bygget havne, der var ikke bygget veje, der var intet.
Og Færøerne var et dansk amt.
Danmark bruger så forholdsvis meget små midler til at lave en investeringsfond.
Og denne fond har så senere fungeret som en færøsk fond, hvor færingerne selv vælger bestyrelsen, laver vedtægterne og selvfølgelig har lånt penge ud og fået flere penge ind.
Man kan diskutere, hvor fonden har ligget henne rent formelt, men under den færøske bankkrise i 1992 blev fonden brugt til at indskyde penge i den færøske bank, Sjóvinnubankin, og der var der intet forslag i Folketinget om, at der skulle nogle lovændringer til i den forbindelse.
Og senere afskrev man de penge.
Da var budskabet fra den danske regering: Det er jeres fond, det må I selv klare.
Derfor er det utrolig, kan man sige, uværdigt, at man nu vælger en løsning, hvor man for det første overdrager lufthavnen uden nogle udbygninger eller nogle danske penge bag ved – det er så, hvad det er, men samtidig siger man: Nu stadfæster man formelt, at Folketinget har den fulde råderet og beslutningsret over, hvad der sker med fonden.
Det er egentlig det, man har besluttet nu.
Og det her forslag går egentlig bare ud på at ændre denne del af aftalen til at sige: Lad nu også denne fond komme under færøsk myndighed og færøsk kompetence, så kan det færøske parlament, de færøske, ansvarlige ministre og den færøske offentlighed selv debattere, hvordan man vil udbygge det nyovertagne område, nemlig lufthavnstrafikken.
Jeg skal ikke her forsøge at være objektiv formidler af, hvad der sker på Færøerne, men der er ingen tvivl om, at der står et samlet Lagting bag sådan et ønske.
Så hele det her spil med sådan nogle sager som den her, som har stor betydning for Færøerne og for forholdet mellem Danmark og Færøerne, kommer til at blive en slags skib, der sejler i en Bermudatrekant.
Alt, hvad der kommer ind i det her system, bliver væk.
Ansvaret bliver væk.
Så ligger ansvaret på Færøerne, så ligger det her, så er det Færøerne, der har besluttet det, så er det regeringen, og det bliver umuligt at holde fast på en værdig løsning.
Så derfor vil jeg appellere til, at vi i udvalgsbehandlingen får undersøgt disse muligheder.
Nu er der selvfølgelig lidt kort tid, til Folketinget tager hjem, men det er da ikke umuligt for udvalget at få afprøvet, om også det færøske landsstyre støtter sådan en ordning, og om det virkelig bare er, som jeg siger, en asymmetrisk forhandlingssituation, hvor man er blevet desperat på Færøerne og besluttet at acceptere en aftale, som egentlig, sådan som jeg ser det, går ud på, at vi i går havde 800 mio. kr., som vi kunne udbygge infrastrukturen på Færøerne for.
I dag har vi 500 mio. kr., og de er danske.
Sådan ser jeg sagen, og det synes jeg er en meget lidet attråværdig løsning for Danmark og Færøerne.
Som jeg hører ordførerne her, og det vil jeg gerne takke for, er der stor forståelse for sagen, men som altid bliver det til tekniske finurligheder, kan man sige, og usikkerhed om, hvor ansvaret ligger, som ofte kommer til at afgøre sagerne.
Derfor skal min sidste appel være, at man i udvalgsarbejdet vil prøve at se på substansen i sagen og få afprøvet, om det her ikke er en løsning, som også ville nyde fuld opbakning fra et samlet færøsk parlament og endog fra det siddende færøske landsstyre og den siddende færøske regering.
Jamen jeg tror, vi sejler lidt i ring her.
Altså, problemet med disse sager – også med denne sag – er for det første, at når man overtager et område, så følger beslutningsretten vel også med.
Det er mit første spørgsmål til ministeren.
Det, der sker her, er, at vi overtager et anlæg i Vágar, hvor den, der overdrager området, har været med til at fastlåse, hvordan det skal udbygges.
Det er vel for det første et problem.
Det andet er, at det færøske Lagting selvfølgelig også tager beslutning på baggrund af, hvad der er nødvendigt for Færøerne, og når man får oplyst i Lagtinget, at der intet er at gøre, at det her er det eneste, man kunne opnå, så får vi jo en situation, hvor det næsten bliver et fait accompli og man siger, at det bliver man nødt til at gøre, selv om de allerfleste ville ønske, at den løsning, som her er foreslået, ville blive gennemført.
Jeg må konstatere, at der har været en forhandling mellem lagmand og Lagting og den danske stat, og jeg har også noteret mig, hvordan man har stemt på Færøerne i den her sag.
Så jeg tror ikke, vi kommer det nærmere.