Margrethe Vestager (RV), 2009-05-11:
Jeg har en drøm om et Danmark, der er fri for kul, olie og gas - et Danmark, der har bidraget til at løse og håndtere den globale klimakrise, og et Danmark, der har gjort det godt for sig selv.
Det er en omstilling, som vores demokrati skal håndtere, og som sker i et ubrydeligt samspil med alle lande i verden.
2050: Det er et ambitiøst, men også et realistisk mål for at virkeliggøre drømmen om et Danmark, som er fri for kul, olie og gas.
Men omstillinger af den type er set før, og vi vil se det igen.
Der 41 år til 2050.
Det er præcis lige så længe, som jeg har levet, og de 41 år har bragt enorme forandringer.
Da jeg blev født, var en mobiltelefon noget meget, meget eksklusivt, som dyrlægen havde for at kunne ringe i helt ekstraordinære tilfælde.
Telefonnumrene var sekscifrede, når man ringede lokalt, hvilket man som regel gjorde, fordi det var meget, meget dyrt at ringe helt til Sjælland.
I dag har hjemløse mobiltelefoner, som oplades ved solceller.
Og langt, langt uden for hovedfærdsel kan man selv i de mindste afrikanske landsbyer finde en mobiltelefon og et tv, hvor man kan følge med i de mest gængse amerikanske serier.
Man måtte i banken - og det inden klokken 15 - og på stationen for at købe en togbillet, selv om jeg nu nok gad vide, om ikke togene var lige så forsinkede dengang.
Det er måske en af de ting, der ikke har forandret sig så meget.
I dag har vi internet, i dag kan vi følge begivenheder, mens de sker, på hele kloden, fra hele kloden.
Jeg fik min første pc
jeg tror, det var en Commodore med sort skærm og gule prikker - da jeg var omkring de 20. I dag har en 3-årig en Nintendo med en farveskærm, der er langt, langt bedre end det sort-hvide tv, som mine forældre fik, da jeg var i børnehavealderen.
Da jeg blev født, havde den første mand netop været på Månen, og der var ikke noget, der hed rumturisme.
Det er der i dag.
Rumfærgen flyver, hvis du har penge nok.
Vindmøller - ja, det var vist det, man kan kalde for en begyndende hippiefantasi.
Nu står de både på vestkysten og i Københavns havn, og fra min plads dernede i Folketingssalen kan jeg se vingerne snurre derude.
Osv. osv.
Ser jeg 41 år tilbage på forandringskraften og iderigdommen, ser jeg med fortrøstning og realisme på de 41 år, vi har til at virkeliggøre drømmen om et Danmark, der er fri for kul, olie og gas.
Jeg forstår godt, at regeringen er glad for energiaftalen.
Det er vi også, ellers havde vi ikke indgået den.
Vi er selvfølgelig ærgerlige over regeringens ønske om at ophæve kulstoppet.
Det trækker den forkerte vej, den sorte vej, og derfor er fru Anne Grete Holmsgaards spørgsmål jo selvfølgelig også et af de helt centrale og relevante som en prøve på regeringens intentioner: Skal vi have flere kulkraftværker?
Ja eller nej?
Det, der var det ærgerlige ved energiaftalen, var, at regeringen ikke ville sætte mål.
Næ, næ, det er ikke nu, det er, når vi laver transportaftalen.
Så lavede vi transportaftalen.
Og jeg forstår godt, at regeringen er glad for transportaftalen.
Det er vi også, ellers havde vi ikke indgået den.
Det ærgerlige er bare, at regeringen ikke ville sætte mål.
Næ, næ, det er, når vi kommer til næste aftale.
Nu er vi så kommet til den næste aftale, og jeg forstår godt, at regeringen er glad for sit oplæg til ny landbrugspolitik - det, de kalder »Grøn Vækst«.
Det er landbruget vist også.
Men mit bud er, at regeringen heller ikke her vil sætte mål.
I de aftaler, jeg har nævnt, og selvfølgelig især dem, Det Radikale Venstre indgår i, bliver der ganske rigtigt taget fat.
Spørgsmålet er, hvor vi skal hen, og hvad målet er.
Regeringen henviser til sin kommission.
Det er rigtig dygtige folk, der sidder der.
Men det er en rigtig svær opgave, de er blevet sat til at løse.
Det er en meget bred opgave og en meget kompleks opgave, og kommissionen er ikke blevet bedt om at sige, hvornår Danmark kan være fri for kul, olie og gas.
Den er blevet bedt om at sige, hvordan vi kan blive det på lang sigt.
På lang sigt er vi alle døde, sagde den klassiske og anerkendte økonom Adam Smith.
Jeg håber altså, at jeg når at opleve et Danmark, der er fri for kul, olie og gas.
Og det kan lade sig gøre, i hvert fald hvis perspektivet er 41 år.
Den grundlæggende strategi er jo enkelt og dobbelt: nye energiformer som det ene og langt, langt større effektivitet i vores energiforbrug og mindre spild som det andet.
Nye energiformer kræver forskning, udvikling og et marked, der er klar.
Større effektivitet i energiforbruget og mindre spild kræver forskning, udvikling og et marked, der er klar.
Og det kræver vilje til at omstille vores samfund, og det er også en politisk opgave.
Jeg er ked af, hvis opremsningen var trættende, men det er alle de ting, som Klimakommissionen skal tage stilling til som en helhed.
Nu venter regeringen så på kommissionen.
Men kommissionen kan jo ikke foretage den politiske afvejning, der skal til.
Det er et politisk ansvar at prioritere og sætte mål.
For det marked, vi har brug for, har brug for de politiske målsætninger, det har brug for ambitionen for at vide, hvad det er for nogle ting, der vil kunne begå sig på et marked.
Der var aldrig kommet noget marked for CO2-kvoter, hvis ikke der havde været en politisk ambition, og hvis ikke det marked var blevet skabt.
Derfor venter vi stadig på regeringen.
Jeg synes ikke, der er nogen grund til at vente på at sætte et mål, for det er en politisk opgave.
Processen derimod bør netop være kendetegnet ved åbenhed, inddragelse, forskning, udvikling, ejerskab hos hver enkelt af os, fordi de næste 41 år i den grad kommer til at ændre vores hverdag og vores virkelighed.
Og man behøver jo bare at spørge, om ikke det ejerskab allerede er ved at være til stede, når man ser på de oplæg, der kommer - gennemarbejdede, seriøse, gode bud på, hvad det er, der skal til, fra Concito, fra kommunerne, fra ingeniørerne, fra andre tænketanke.
Ja, selv når jeg spørger via Twitter, er der på facebook folk, som ambitiøst har ideer til, hvad det er, der skal til.
Det er nu, tiden er til at sætte en målsætning.
Det er ikke en kommissionsopgave, det er en politisk opgave.
Den bør nogen påtage sig.
Hvis ikke regeringen vil, så bør og vil oppositionen.