Eva Kjer Hansen (V), 2007-05-10:
Vold i hjemmet er et alvorligt problem, og derfor har regeringen de sidste mange år igangsat både forebyggende og støttende aktiviteter, som løbende så også er blevet styrket og effektiviseret.
Indsatsen er på mange områder planlagt i fællesskab med Folketingets partier, og det er en styrke, for vi skal sikre os, at indsatsen over for vold er både langsigtet og holdbar.
Vi er også nået langt, men jeg vil også være den første til at slå fast, at vold mod kvinder og børn i hjemmet stadig er et stort problem, et problem, som vi fortsat skal have fokus på, og som vi fortsat skal udvikle nye metoder til at formindske.
Selv om volden ofte foregår inden for hjemmets fire vægge, så er det ikke kun den enkeltes problem.
Det kræver også en samfundsmæssig indsats.
Fordi vold i hjemmet i vidt omfang foregår i det skjulte, er det nok så vanskeligt at gribe fat om det, og meget af den vold, vi ved finder sted i hjemmet, bliver aldrig en sag for hverken de sociale myndigheder eller politiet.
Men det betyder ikke, at vi skal lade problemet ligge.
De seneste tal tyder på, at omkring 65.000 kvinder hvert år bliver udsat for fysisk vold.
I to ud af tre tilfælde er volden begået af den nuværende eller den tidligere partner.
Det anslås, at ca. 29.000 børn årligt overværer, at deres mor udsættes for vold.
Problemet kommer bl.a. til udtryk ved, at der er ca. 2.000 kvinder og 2.000 børn, der hvert år må søge ly på et af landets krisecentre.
Vi ser også problemet i kraft af de mange henvendelser, der bliver rettet til krisecentrene, hvor kvinder efterspørger råd og vejledning til, hvad de skal gøre.
Statistikken viser, at antallet af henvendelser og overnatninger på krisecentrene ikke har ændret sig bemærkelsesværdigt over de seneste år, og det er jo på trods af den massive indsats og kampagner, der er kørt for at forebygge volden.
Evalueringen af den landsdækkende kampagne mod vold fra 2005 viste, at flere i befolkningen er blevet klar over voldens negative konsekvenser, end før kampagnen kørte.
Evalueringen viser også, at kampagnen har bidraget til at nedbryde det tabu, som tidligere har omgærdet volden og har gjort, at vold stiltiende er blevet accepteret.
Men at antallet af kvinder og børn på krisecentre fortsat er så højt, gør det klart, at vold imod kvinder og børn er et omfattende problem, og der er ikke nogen enkel løsning.
Når en stor del af problemerne er skjulte, ja, så må indsatsen bredes ud, så må vi tage mange forskellige redskaber i anvendelse.
Vi må have en bred vifte af tiltag både i form af forebyggelse som f.eks. bekæmpelse af den negative sociale arv og oplysningskampagner imod vold.
Men samtidig er det også vigtigt, at der er relevante, målrettede tilbud til kvinder og børn, når skaden er sket.
Justitsministeren vil senere redegøre for en række nye tiltag på det politimæssige område og retshåndhævelsesområdet, herunder tiltag, som sikrer, at der sker en samlet og koordineret indsats mellem den sociale og den politimæssige indsats i forhold til at dæmme op for volden.
Turen tilbage til et almindeligt liv kan være meget lang, når man som voldsramt kvinde sidder på et af landets krisecentre.
Og derfor er det så vigtigt at forebygge og bekæmpe volden, før den udvikler sig og politiet skal tilkaldes for at rede trådene ud.
Som det første i rækken af initiativer, som regeringen har igangsat, vil jeg nævne, at vi jo sidste år i november diskuterede, hvordan vi kunne styrke indsatsen over for voldsramte kvinder og ikke mindst over for de voldsramte børn, og efter en grundig diskussion af, hvilke initiativer der allerede var søsat, blev vi enige om, at regeringen skulle tage nogle yderligere initiativer og bevilge flere ressourcer til området.
Baggrunden var, at vi fik en ny undersøgelse, der viste, at 29.000 børn vokser op i familier med vold.
Vedtagelsen resulterede i en sekspunktsplan med initiativer som opkvalificering af fagpersoner i skoler og daginstitutioner, skærpelse af fagpersoners underretningspligt i forhold til vold mod børn, erfaringsudveksling og praksisgennemgang kommunerne imellem samt en styrket indsats i forhold til kvinder og børn, der forlader krisecentrene, og endelig vedtog et samlet Folketing, at der skulle evalueres på regeringens handlingsplan mod børnemishandling.
Handlingsplanen mod børnemishandling blev lanceret i 2004.
Den har indeholdt en række kampagner og kurser, f.eks. kurser til sårbare familier, med stærke signaler om, at konflikter og stress ikke håndteres med vold.
Nogle af initiativerne i denne handlingsplan løber fortsat, og evalueringerne tyder på, at bevidstheden om f.eks. nødvendigheden af at reagere, når man får mistanke om, at et barn er mishandlet, er nået ud til en rigtig stor andel af befolkningen.
I forhold til vedtagelsen af de seks punkter redegjorde jeg i mit svar til Folketinget i april måned for, hvor langt vi er nået med indsatsen.
Jeg kan bl.a. nævne, at både pædagoguddannelsen og læreruddannelsen er revideret, og vi har afsat en pulje på 200 mio. kr. i år til at løfte kvaliteten i dagtilbud, f.eks. til at opkvalificere personalet i forhold til at spotte problemer med vold hos udsatte børn og unge.
Derudover vil jeg naturligvis også gerne nævne vores højt prioriterede indsats i forhold til at bryde den negative sociale arv.
Her har regeringen bl.a. afsat midler til behandling af børn i voldsramte familier, og en del af denne indsats hænger også sammen med indsatsen for at forbedre kvaliteten i dagtilbuddene samt gennem anbringelsesreformen få en endnu bedre håndtering af sager, hvor børn er udsat for vold og omsorgssvigt.
Og vedtagelsen af sekspunktsplanen kan også ses som et supplement til regeringens handlingsplan til bekæmpelse af mænds vold mod kvinder og børn i familien.
Handlingsplanen løber fra 2005 til 2008 og bygger videre på det, vi tidligere har sat i værk.
Handlingsplanen til bekæmpelse af mænds vold mod kvinder og børn fokuserer sine aktiviteter på forebyggelse og forankring af indsatsen inden for fire hovedmål.
Og det er at støtte ofrene, at kunne tilbyde aktiviteter rettet mod voldsudøveren, at igangsætte initiativer, som opkvalificerer fagfolk på området og få mere viden og sørge for informationskampagner på området.
Der er afsat 64 mio. kr. til formålet, og pengene er udmøntet i 37 konkrete initiativer.
Hvis jeg skal fremhæve nogle af de enkelte initiativer i den her store samlede pakke, så er det jo bl.a. akut psykologhjælp til voldsramte kvinder, handicaptilgængelighed på krisecentre og oplysningskampagner over for de etniske kvinder på krisecentre på en række forskellige sprog.
Der er oprettet et chatroom, hvor voldsramte børn kan kommunikere med hinanden, og der er behandling af voldsudøveren.
Endelig er der også indsamling af statistisk materiale, sådan at vi kan følge udviklingen på området.
Og særlig vil jeg gerne fremhæve et initiativ, som kan forbedre den støtte, der skal gives til kvinder og børn, som udsluses fra krisecentrene.
Det omfattende projekt, der foregår i samarbejde med både kvindekrisecentrene og kommunerne, skal simpelt hen sørge for at hjælpe kvinder og børn, der udsættes for vold, ikke bare mens de er i krisecentret, men også efterfølgende.
Der har igennem flere år vist sig at være et meget stort behov for at hjælpe disse personer især i udslusningsfasen.
Og projektet vil derfor sætte særlig fokus på støtte og vejledning, psykologhjælp til kvinder og børn i det omfang, de har behov for det.
Og frem for alt er målet at undgå, at mønsteret gentager sig.
Vi ved fra undersøgelser, at det er meget belastende for børn at overvære vold, og derfor er en del af projektet også at skabe netværksgrupper for børn, så de har mulighed for at få bearbejdet det, de har været udsat for.
Et andet vigtigt element i projektet er, at børn, der opholder sig i længere tid på krisecentrene, bibeholder tilknytningen til deres daginstitution eller deres skole.
Og så skal der ses på hele kvindens og barnets situation, så man også får tænkt beskæftigelse, uddannelse, økonomiske forhold og andre praktiske forhold ind med hensyn til: Hvad er det for en hjælp og støtte, de måtte have brug for?
De kommuner, som har et krisecenter, vil blive inviteret til at deltage i projektet, og det indebærer, at pengene vil følge den enkelte kvinde, uanset hvilken kommune hun kommer fra eller flytter til efter opholdet.
Formålet er, at alle kvinder får den hjælp og støtte, de har brug for.
Jeg tror, at projektet vil være med til at forbedre samarbejdet mellem kommuner og krisecentre, og at det kan bidrage til, at flere får den hjælp, de skal have til at kunne komme i gang med en ny tilværelse, så de ikke ender med at flytte tilbage til voldsudøveren.
Sidste år havde jeg et møde med borgmestre fra de byer, hvor der er krisecentre, og det var for at sikre, at kommunerne lever op til deres ansvar og får hjulpet de kvinder og børn, der er på krisecentrene.
Det var et meget positivt møde, og jeg tror, at det har medført en meget større bevidsthed om det ansvar, man har i kommunerne for at støtte op om de problemer, kvinderne måtte have.
Så vil jeg endelig gerne nævne, at kommunalreformen jo ikke har ændret spor ved kvinder og børns mulighed for at henvende sig på krisecentrene.
Der gælder stadig væk det såkaldte selvmøderprincip, hvor det er forstanderen af kvindekrisecenteret, som træffer afgørelse om, hvorvidt man kan blive optaget.
Så kommunerne har ikke indflydelse på, om en kvinde kan bede om hjælp på et krisecenter.
Det er sådan, at selvmøderprincippet betyder, at kvinden til enhver tid vil kunne henvende sig og bede om hjælp på krisecenteret, uden at det først skal godkendes af kommunen.
Der har været historier fremme om, at kommunerne er begyndt at finde alternative løsninger
, fordi det nu er gået op for dem, hvad det koster at have en kvinde boende på et krisecenter.
Til det kan siges, at krisecentrene er landsdækkende, og det gælder, at kvinderne også anonymt kan henvende sig uden kommunernes samtykke og i øvrigt kan vælge frit, hvor i landet de vil benytte sig af krisecentrenes hjælp.
Krisecentrene er et akut tilbud om midlertidigt husly og omsorg, og jeg synes, det har været meget afgørende, både at man kan henvende sig anonymt, og at der gælder selvmøderprincippet.
Med hensyn til økonomien så er pengene fra driften af landets krisecentre jo blevet overført til kommunerne fra amtskommunerne, så der er altså præcis de samme penge til rådighed som før kommunalreformen.
Med handlingsplanens initiativer sætter vi også rigtig meget fokus på, at mænd skal holde op med at bruge vold som en måde at løse konflikter på, og derfor er der sat midler af til at give behandling til den voldelige mand, så man kan hjælpe ham til at bryde den her negative spiral gående på at gribe til vold.
Jeg synes, det er vigtigt, at mænd tager ansvaret på sig i forhold til volden, og derfor er vi også i gang med at planlægge en kampagne, hvor der netop er fokus på mændene, og på den måde supplerer det jo fint de tidligere kampagner, der har været målrettet kvinder og børn.
Det kan aldrig være acceptabelt at slå sin kone eller sine børn, og når så mange kvinder og børn bliver udsat for vold i hverdagen, ja, så handler det også om, at vi mere generelt skal arbejde med en holdningsændring og få alle mennesker til at tage afstand fra det.
Vold skal bekæmpes, voldscirklen skal brydes.
Det er ikke acceptabelt, at der er så meget vold i vores samfund.
Som nævnt er der ingen lette løsninger, men jeg glæder mig over, at vi jo i et bredt samarbejde i Folketinget gennem satspuljeaftalerne har sikret en omfattende og en bredspektret indsats, som jeg faktisk mener vi kan være stolte af.
Med de forskellige initiativer, med de store handlingsplaner har vi sat massivt ind på mange fronter og følger op på de virkninger, der er.
Og der skal jeg så blot endelig understrege, at vi i regeringen løbende følger udviklingen og også sørger for at få dokumenteret indsatsen, så vi kan få bedre viden om, hvad det er, der kan gøre en forskel i forhold til at bekæmpe volden.