Anders Fogh Rasmussen (V), 2008-11-12:
Jeg vil takke initiativtagerne til denne forespørgselsdebat.
Det gælder både de politiske omkostninger og de økonomiske omkostninger.
Den største omkostning er helt utvivlsomt tabet af politisk indflydelse.
Danmark har ikke samme adgang til at øve indflydelse på væsentlige politiske og økonomiske beslutninger i EU, som hvis vi deltog i eurosamarbejdet.
Vi har gennem længere tid set, at eurolandene drøfter og koordinerer deres synspunkter på møder, hvor kun eurolandene deltager.
Det er fast praksis, at eurogruppen holder separate møder umiddelbart før hvert EU-finansministermøde, men det nye er, at den finansielle krise forstærker den udvikling.
Det så vi et meget konkret eksempel på for ca. en måned siden, hvor eurogruppen for første gang nogen sinde holdt et topmøde på stats- og regeringschefsniveau.
Det blev holdt i Paris, og man traf vigtige beslutninger vedrørende den finansielle krise.
På det møde fastlagde man reelt det overordnede svar på krisen for alle EU-lande, også selv om det altså kun var eurolandene, der deltog.
Man traf beslutninger, der også vedrører Danmark, men vi sidder ikke med ved det bord, hvor beslutningerne bliver truffet.
Og der er ingen tvivl om, at når vi kaster blikket fremad, vil vi se, at eurolandene fremover vil forstærke deres politiske samarbejde yderligere også på andre områder, end når det drejer sig om en finansiel krise.
Præsident Sarkozy har allerede tilkendegivet, at der vil blive tale om flere møder på stats- og regeringschefsniveau i eurogruppen.
I det hele taget bliver eurogruppen mere og mere et forum, hvor man drøfter og koordinerer synspunkter på en bred vifte af økonomiske spørgsmål.
På sigt er det muligt, at også emner som f.eks. handelspolitik, udviklingssamarbejde og klimapolitik vil blive drøftet i eurogruppen.
Vi kan ikke forudsige, præcist hvordan og hvor hurtigt eurogruppen udvikler sig i fremtiden, men vi kan konstatere, at finanskrisen har forstærket en udvikling, som allerede var i gang.
Og vi ved, at jo større rolle, eurogruppen kommer til at spille, jo større bliver selvfølgelig også den politiske omkostning ved at stå udenfor.
De økonomiske omkostninger ved at stå uden for euroen har i den seneste tid stået lysende klare.
Finanskrisen har sat kronen under pres, vi har set et markant rentespænd mellem Danmark og eurolandene - rentespændet mellem Nationalbanken og Den Europæiske Centralbank udgør for øjeblikket 1,75 procentpoint - og renterne på lån mellem banker og på statsobligationer er steget markant.
Det betyder, at danske virksomheder og private husholdninger betaler en betydelig merpris for deres lån i forhold til prisen i eurozonen.
At det forholder sig sådan, er jo egentlig ikke overraskende.
Faktisk forholder det sig præcis, som det blev beskrevet i redegørelsen om de danske EU-undtagelser fra Dansk Institut for Internationale Studier.
Der står nemlig om konsekvenserne af at stå uden for euroen: »Med hensyn til de økonomiske konsekvenser må der yderligere skelnes mellem økonomisk stabile og ustabile perioder.
Under økonomisk stabile perioder er der begrænsede men uundgåelige økonomiske omkostninger ved at stå uden for eurosamarbejdet. «
Rapporten siger altså klart, at det koster at stå uden for euroen selv i stabile perioder, men at disse omkostninger dog er begrænsede.
Men så siger rapporten videre: »Under økonomisk ustabile perioder, f.eks. et asymmetrisk stød til dansk økonomi i form af en større økonomisk lavkonjunktur, er omkostningerne ved at stå uden for eurosamarbejdet sværere at vurdere, men de kan være store. I tilfælde af en større krise og et stort pres mod kronen vil Danmarks Nationalbank skulle hæve den pengepolitiske rente for at forsvare fastkurspolitikken, ligesom de lange renter vil stige, hvilket kan forværre krisen. «
At vi står i den situation nu skyldes, at Nationalbanken har været nødt til at hæve renten for at forsvare den fastkurspolitik, som skiftende danske regeringer har ført i over 25 år.
Danmark fører altså en politik, som er skræddersyet til medlemskab af euroen, men vi høster ikke de fulde fordele.
Til gengæld betaler vi prisen i form af en højere rente.
I takt med at vi kommer ud af den finansielle krise, må vi selvfølgelig forvente, at rentespændet mellem Danmark og eurozonen vil aftage igen, men vi ved ikke, hvor hurtigt det vil komme til at ske.
Den finansielle krise har altså tydeliggjort omkostningerne ved at stå uden for euroen, men der er ikke tale om en ny udvikling.
Regeringens ønske om, at Danmark skal deltage i eurosamarbejdet, er heller ikke nyt, og det er heller ikke et resultat - om man så må sige - af den finansielle krise, men den finansielle krise har styrket regeringen i det synspunkt, at Danmark bør være med i eurosamarbejdet.
Euroen har nu eksisteret i næsten 10 år.
For borgere og virksomheder i Europa er den blevet det helt naturlige daglige betalingsmiddel; et betalingsmiddel, som har skabt en række praktiske fordele.
Samtidig har den fælles mønt skabt større gennemsigtighed om priserne fra land til land og på den måde været med til at øge konkurrencen.
Internationalt har euroen udviklet sig til en stærk og stabil valuta; en valuta, som oven i købet er blevet til en af de vigtigste globale valutareserver.
Euroen er ikke et eksperiment, den er en solid og velafprøvet valuta, der dagligt anvendes af mere end 320 millioner borgere i Europa.
Finanskrisen har så i øvrigt også tydeliggjort behovet for at styrke reguleringen af de internationale kapitalmarkeder og pengestrømme.
EU har fra starten udvist stor beslutsomhed.
I oktober blev EU-landene enige om en fælles ramme for at sikre størst mulig koordination mellem de krisepakker, som landene besluttede.
På det seneste EU-topmøde var der bred enighed om en fælles EU-linje i de kommende drøftelser om internationale reformer.
Der var opbakning til, at EU skal arbejde for langt større gennemsigtighed og ansvarlighed på de finansielle markeder.
Den finansielle krise har altså vist et handlekraftigt EU, som går forrest i arbejdet for en forbedret finansiel regulering på globalt plan.
Vi må forvente, at der også i eurogruppen vil være drøftelser om Europas tilgang til reformer af det internationale finansielle system, og vi må forvente, at eurogruppen vil føre selvstændige drøftelser om håndteringen af den finansielle krise med økonomiske nøglelande som f.eks. USA og Kina.
Det kan f.eks. være ved de såkaldte G8-møder, hvor eurogruppen nu er fast repræsenteret, og når eurogruppens formand mødes med internationale samarbejdspartnere.
Der er ingen tvivl om, at vores indflydelse ville være større, hvis vi deltog fuldt og helt i eurogruppen.
Se, det har nogle gange været hævdet, at den måde, eurosamarbejdet er bygget op på, tager for lidt hensyn til beskæftigelsen og begrænser landenes mulighed for at imødegå økonomisk afmatning.
Erfaringen viser imidlertid, at de grundlæggende rammer om eurosamarbejdet tværtimod understøtter vækst og beskæftigelse.
Men jeg vil godt understrege, at der overhovedet ikke er noget modsætningsforhold mellem høj beskæftigelse og lav inflation, tværtimod.
Med den rette økonomiske politik er det muligt at fastholde en meget høj beskæftigelse og en lav inflation.
Det er jo præcis det, vi har oplevet i Danmark i de seneste år.
Det vil jo være sådan, at hvis inflationen får lov til at løbe løbsk, så vil det tværtimod kunne true beskæftigelsen, for hvis inflationen løber løbsk, så bliver vores konkurrenceevne ringere, så bliver der større arbejdsløshed og lavere beskæftigelse.
Det er jo det, der er kendsgerningen.
Lav inflation er afgørende for at fastholde forbrugernes købekraft.
Danske forbrugere har i den seneste tid oplevet prisstigninger på især energi og fødevarer.
Og så vil jeg godt understrege, at alle EU-lande, ikke kun eurolandene, men alle EU-lande, også Danmark, allerede er omfattet af fælles regler for finanspolitik.
Navnlig må offentlige underskud som følge af traktaten som udgangspunkt ikke overskride 3 pct. af landenes samlede produktion, bruttonationalproduktet.
Det er det, der er indeholdt i traktaten, og den såkaldte stabilitets- og vækstpagt opstiller nogle nærmere regler for, hvordan det mål i praksis så bliver nået.
Det er regler, som skal sikre, at landene ikke har så store underskud, at det får negative konsekvenser for nabolandene, og reglerne er under alle omstændigheder fornuftige, for erfaringen viser, at sunde offentlige finanser og høj beskæftigelse går hånd i hånd.
Det er sådan, at de EU-lande, som fører den sundeste finanspolitik, typisk også er de lande, der har den højeste beskæftigelse, og man kan sige, at det viser det danske eksempel bedre end noget andet.
Det er da klart, at en ekspansiv finanspolitik kan bruges til at stimulere beskæftigelsen under en lavkonjunktur, og netop af den grund er et af hovedformålene med stabilitets- og vækstpagten at sikre, at landene under normale forhold undgår store underskud på de offentlige finanser.
For det er jo kun, hvis man sparer op i de gode tider, at man har et råderum til at sætte gang i aktiviteter og beskæftigelse i de dårlige tider.
Samtidig er det også vigtigt at sige, at reglerne i stabilitets- og vækstpagten er meget fleksible.
Og for Danmarks vedkommende er situationen altså den, at vi skal leve op til nøjagtig de samme finanspolitiske regler som eurolandene, men at vores finanspolitiske handlefrihed faktisk ville være større inden for eurosamarbejdet end udenfor.
Det skyldes jo, at den danske fastkurspolitik kræver en finanspolitik, som stiller større krav til os end til eurolandene, for hvad enten vi er inden for eller uden for euroen, ja, så skal der føres en troværdig og ansvarlig finanspolitik, men uden for euroen stilles der større krav til, hvad troværdig og ansvarlig finanspolitik er, end hvis man er inden for euroen.
Det er kendsgerningen.
Så der er større fleksibilitet inden for end uden for. Se, derfor er det regeringens konklusion, at Danmark bør være med i eurosamarbejdet.
Det er i Danmarks interesse.
Der er ikke truffet nogen beslutning om, hvornår og hvordan en folkeafstemning vil finde sted.
Regeringen lægger stor vægt på, at der er så bred opbakning i Folketinget som muligt bag et forslag om at ophæve undtagelserne.
Det gælder så meget desto mere i spørgsmålet om euroen, hvor befolkningen tidligere ved folkeafstemninger har sagt nej til at deltage i eurosamarbejdet.
Så på den baggrund vil regeringen i den kommende tid sondere terrænet for at vurdere, om der er mulighed for at skabe bred politisk opbakning til dansk deltagelse i eurosamarbejdet.
Regeringen vil samtidig lægge op til, at der til januar i Folketinget afholdes en høring om eurosamarbejdet efter samme model som høringerne om Lissabontraktaten.
Jeg tror, at det sammen med rapporten fra Dansk Institut for Internationale Studier om konsekvenserne af den danske undtagelse over for euroen vil give et solidt grundlag for en god og grundig debat om Danmarks deltagelse i eurosamarbejdet.