Morten Messerschmidt (DF), 2008-12-12:
Jeg vil sige, at der jo er grund til sådan indledningsvis at glæde sig over, at man da stadig væk kan finde ud af at lave strafferetligt samarbejde inden for det mellemfolkelige.
Når vi hører japartierne tale om Lissabontraktaten, er det jo nærmest, som om alting er kaos, at der er stilstand, at vi slet ikke kan noget, fordi vi skal sidde der og slås med et samarbejde, hvor alle lande skal være enige, og hvor det ikke er Kommissionens embedsmænd, der har initiativretten, og hvor Domstolen ikke kan være progressiv og ligesom sørge for at give dem ret, der vil mest EU osv.
Det her forslag lægger jo op til, at man skal sikre nogle grundrettigheder, når man udveksler informationer myndighederne imellem mellem EU-landene.
Det handler om, at man skal udveksle informationer i forbindelse med efterforskning af straffelovsovertrædelser, andre retlige og administrative procedurer, afværgelse af alvorlige trusler mod den offentlige sikkerhed og historiske, statistiske eller videnskabelige formål.
Det lyder jo selvfølgelig meget fornuftigt, i hvert fald det første.
Jeg er lidt i tvivl om, hvorvidt det med de historiske og videnskabelige formål i virkeligheden burde være noget, der blev reguleret under EU’s regler om retligt samarbejde.
Men lad det ligge.
Når Dansk Folkeparti sådan grundlæggende er skeptisk over for hele det udvekslingscirkus af informationer, der finder sted, er det selvfølgelig ikke, fordi vi ikke kan se en idé i at samarbejde over grænserne.
Det er helt åbenlyst, at i en tid, hvor EU jo i kraft af Schengenaftalen nærmest har kapituleret over for de kriminelle kræfter og sagt, at vi bare nedlægger vores grænser, og at vi lader EU være det åbne slaraffenland for alt lige fra våbensmuglere til menneskehandlere og narkobaroner, jamen så er det da klart, at man er nødt til at finde i hvert fald nogle regler at sætte i stedet for.
Når nu man har valgt så konsekvent at overhøre Dansk Folkepartis ønske om bare at genindføre grænsekontrollen, så er det klart, at man er nødt til at finde noget at sætte i stedet for.
Der må det efterfølgende spørgsmål jo bare være: Hvad skal det så være?
Hvordan skal man så gøre det?
Man må sige, at EU altså ikke dér har opfundet den mest geniale mekanisme.
Det, man baserer sig på, er nemlig det, der hedder gensidig anerkendelse, altså det forhold, at landene umiddelbart uden videre prøvelse, uden videre kritik, er forpligtet til at udlevere oplysninger til alle de andre medlemslande.
I den ideelle verden ville det jo være smukt og godt, hvis alle de 27 medlemslande fungerede lige godt; hvis retssikkerheden var lige god i alle landene, jamen så havde vi jo sådan set ingenting at frygte.
Men igen har man jo valgt at overhøre Dansk Folkepartis advarsler imod f.eks. østudvidelsen og har altså taget lande ind, som vi bare må se i øjnene på det retssikkerhedsmæssige område ligger milevidt fra det, vi kender fra Danmark og fra Norden generelt.
Hvis man ser på, hvor mange overtrædelser af f.eks. retten til en retfærdig rettergang, som de forskellige EU-medlemslande har, altså menneskerettighedskonventionens artikel 6, vil man kunne konstatere, at mens vi i Danmark har ganske få overtrædelser - jeg mener, at det er to eller tre gange, vi er blevet dømt - så er et land som Frankrig blevet dømt 438 gange, et land som Italien er blevet dømt 1.150 gange, og i Østeuropa er det fuldstændig den samme udvikling, hvad i øvrigt justitsministeren i et skriftligt svar til undertegnede har bekræftet.
Derfor må man bare sige, at retstilstanden er vidt forskellig imellem de EU-lande, som man altså har valgt at samarbejde med.
Der er det måske ikke det smarteste i verden, at man så har sagt nej til at ville sige nej; at man ikke i det mindste, hvis en eller anden tilfældig politikommissær i Bukarest kommer med en anmodning om udlevering af oplysninger om en dansker, så måtte bede om en begrundelse for det.
Det ville måske være det mest fornuftige.
Det har man valgt at sige nej til, for vi tror jo på, at EU er Paradisets genkomst på jord, og derfor er der ingen problemer, og det er det, man baserer hele sin lovgivning på.
Det her forslag bygger så oven på de regler, man allerede har om udveksling af informationer, og forsøger ligesom at lappe nogle af de huller, som man har skabt.
Der vil jeg sige, at det jo ikke er dårligt at give borgerne nogle retsgarantier.
Når nu de har taget garantien bort fra, at man kan få en begrundelse for, hvorfor der skal udleveres nogle oplysninger til et eller andet korrupt land i Østeuropa, så er det selvfølgelig meget godt at sætte nogle begrænsninger i stedet for, selv om man måske oprindelig skulle have grebet det an fra den anden side.
Jeg vil sige, at der er nogle positive takter i det her forslag.
Det forsøger at løse nogle af de problemer, som der er i de regler, man i EU har gennemført fra starten, og det er vi selvfølgelig positive over for og vil se på i udvalgsbehandlingen.
Vi er en smule kritiske over for hele det regime, man er ved at bygge op, og vi deler i øvrigt også en række af de bekymringer, som bl.a. Advokatsamfundet har, om, hvorvidt det er fornuftigt, at det meste af implementeringen sker ved, at justitsministeren bemyndiges.
Men vi går positivt ind i det her.
Vi kan se nogle fordele, vi kan også se nogle ulemper, og dem skal vi så forsøge at få luget ud.
Med hensyn til energiforliget så mindes jeg forleden aften, da vi stemte om ændringsforslagene til finansloven, og et af de ændringsforslag, som alle vi andre partier stemte ned, var en meget spændende bevilling, som Enhedslisten havde foreslået - var det på 5 eller 10 mia. kr.? - til en fond, der skulle fremme forskning i vedvarende energi, altså noget, der jo givetvis er spændende og visionært, i hvert fald i Andeby, men ikke i den virkelige verden.
Pengene skulle selvfølgelig tages fra oliemilliarderne i Nordsøen - penge, som man vistnok efterhånden har fået brugt seks-syv gange i det her finansår.
Alene det ændringsforslag viser jo den fuldstændige omtågethed, som præger det parti, som hr. Per Clausen nu engang tilhører.
Men jeg må sige, at vi andre altså ikke ønsker at sætte noget så afgørende som vores energiforsyningspolitik ind i en tåge af demagogi og ideologi, næ, vi fører den faktisk ud fra nogle rationelle synspunkter.
Derfor vil jeg bare sige helt afslutningsvis, at når jeg siger, man skal differentiere, handler det om, at man skal fremme de teknologier, som kan føre til den bedst mulige anvendelse af energien, ikke om, at man skal spilde energi.