Søren Espersen (DF), 2014-01-21:
Dansk Folkeparti takker udenrigsministeren for redegørelsen.
Inden jeg går ind i et enkelt af de aktuelle forhold, som redegørelsen nævner, så vil jeg lige kort indlede med at forklare, hvad der overordnet altid bør prioriteres, når det gælder Danmarks udenrigs- og sikkerhedspolitik: Vores vigtigste målsætning bør til enhver tid være at sikre Danmarks frihed og selvstændighed.
Det er historisk ret bemærkelsesværdigt, at vi ikke for længst er blevet opslugt af mere magtfulde naboer, og det skyldes, at vi har haft viljen og evnen til at bevare selvstændigheden.
Det betyder ikke, at Danmark på noget tidspunkt har kunnet føre en politik, der var helt uafhængig af verden uden om os, men det betyder derimod, at vi har formået at varetage vore egne forhold på en måde, som har tjent vore interesser og vores selvstændighed bedst.
Udviklingen er nu om dage hurtigere end tidligere.
Vi har historisk altid haft behov for alliancer, og det har vi også i dag.
Det betyder imidlertid ikke, at vi skal lade den omgivende verden diktere, hvilken politik Danmark skal føre.
Vi må fortsat med de nødvendige midler hævde Danmarks selvstændighed og suverænitet, og vi må anvende de nødvendige ressourcer til dette formål.
I den forbindelse vil jeg fremhæve, at det er Dansk Folkepartis holdning, at vi ad åre bør komme op på at anvende 2 pct. af BNP på forsvaret, som NATO anbefaler.
Det kræver noget at være med i NATO, og for os er det en æressag at yde det nødvendige militære bidrag.
Derfor må Danmark til enhver tid stå med et troværdigt og effektivt militær med tiptop moderne hær, flåde, flyvevåben og hjemmeværn.
I den skriftlige redegørelse nævnes kun med fire små linjer situationen i Det Østkinesiske Hav og Det Sydkinesiske Hav – og det kan undre.
Overskriften kunne være: Kinas stigende aggressivitet.
Da Japans statsminister forleden besøgte en mindelund for de japanske faldne, blandt disse en håndfuld notoriske krigsforbrydere, skete det til akkompagnement af harmfulde og tårevædede protester fra Kina.
Og harmen er jo forståelig, for mange kinesere led for 70 år siden under japanernes herredømme.
Men da Kina samtidig lod tårerne ledsage af en grædekoncert om menneskerettigheder og forbrydelser mod menneskeheden, så forstod man snart, at den kinesiske gråd var indstuderede krokodilletårer, som alene havde til formål endnu en gang at fuppe ikke mindst den europæiske opinion.
Tankerne går jo uvilkårligt i den forbindelse til Kinas politiske indespærrede i de tusindvis af koncentrationslejre, til landets nedrige organhøst, til Tibets undertrykte, til det stigende kvælertag på Hongkongs demokrati, der finder sted, til arrogancen over for Taiwan, til Kinas nådesløse tromlen igennem Afrika, til chikanen over for alle de små lande, som ikke makker ret, herunder Danmark, og senest til den utålelige aktivitet i forhold til nabolandene i Asien.
Ja, Kina spiller nu for alvor med musklerne på præcis samme måde, som vi husker det med Sovjet.
Historien gentages, for i årtier var det med enkelte storslåede undtagelser reelt kun USA, der forstod alvoren i truslen fra Sovjet, mens Europa ikke fattede en brik.
Ja, hvor latterligt det i dag må lyde, var der faktisk europæiske parlamenter, der dengang troede på, at Sovjet mente det seriøst, når de i Helsinki underskrev menneskerettighedserklæringer, når de påstod, at Warszawapagten var en forsvarsalliance, eller når de gik ind for atomvåbenfri zoner.
Men heldigvis – midt i al Europas fjogede naivitet – var vi i den lange periode begunstiget af, at der i USA sad skiftende præsidenter, som helt anderledes pragmatisk og køligt var i stand til at gennemskue, at man som udgangspunkt aldrig bør stole på et kommunistisk diktatur og – vigtigst – forstod, at en hvilken som helst imødekommelse af et diktatur som oftest bliver betragtet som svaghed.
Så mens det officielle Danmark smilende sender den lille havfrue på rejse, afbryder kontakten til Dalai Lama og brutalt maler et kryds hen over Tibet, så har USA heldigvis forstået, hvad der egentlig er i gang i Kina.
Dette kan man se af, at præsident Obama har ladet offentliggøre, at USA nu drosler sit militære engagement i Europa, Mellemøsten og Nærøsten ned, mens man i stedet vil rette al sin opmærksomhed mod Fjernøsten.
For så hurtig og kostbar er Kinas militære oprustning, at hvis der ikke foretages modtræk, vil landets militære formåen allerede om 20 år kunne matche USA's.
Aktuelt er det nogle småøer, der udgør den voksende konflikt mellem Kina og Japan, og hvor jo også Taiwan som følge af sin geografiske beliggenhed er involveret.
Men det er netop i den situation, at det er så afgørende vigtigt, at USA og Japan står fast for ikke at blive betragtet som svage.
Og som så ofte før må de små asiatiske lande samt os i Europa forlade os på, at USA vil vide at vise styrke, for det er kun USA, der genkender lugten af et kommunistisk diktatur.
Jeg kunne godt tænke mig, at USA og Europa i lyset af den dramatiske kinesiske oprustning i højere grad forstod fornuften i at søge tilnærmelse til Rusland, som i den her situation kunne blive en formidabel allieret i det opgør, der synes i gang i forhold til Kina.
Og man kunne jo sagtens forestille sig, at det netop er den vej, USA kommer til at gå – og det vil man hilse velkommen.
Men under alle omstændigheder er det vigtigt for Danmark og de øvrige medlemmer af NATO, at vi – i en situation, hvor USA bliver nødt til militært at satse på Fjernøsten – tager vores del af det sikkerhedspolitiske ansvar.
Og her mener jeg sådan ret lokalt, at det nu må være slut med, at ethvert indgået forsvarsforlig nødvendigvis skal være et spareforlig.
Vi må nu i Danmark fremover gå den modsatte vej for langsomt at nærme os det 2-procentskrav, som NATO stiller.