Sophie Løhde (V), 2009-05-05:
Spørgsmålet om klassekvotienter er efterhånden en af de gode gamle travere, som fra tid til anden bliver hevet op af hatten af ikke mindst Socialistisk Folkeparti.
Og det samme kan man vel roligt sige om de argumenter, der bliver fremført, for det er jo næsten, som om man fuldstændig ignorerer kendsgerningerne, alt imens man stædigt traver rundt i de gamle, sædvanlige argumenter om, at høje klassekvotienter skader de svageste elever og er med til at øge frafaldet.
For at starte med det første, nemlig myten om, at høje klassekvotienter skader de svageste elever, er det jo en smule påfaldende konstant at skulle høre på det argument, når undersøgelser dels fra år tilbage, dels fra sidste år, rent faktisk viser - som ministeren også var inde på det i sin tale - at der absolut ingen sammenhæng er mellem klassekvotienterne og de faktiske resultater på elevernes eksamensbeviser.
Undersøgelserne, som i øvrigt også burde være forslagsstillerne bekendt, al den stund de er oversendt gennem udvalget, viser jo nemlig det stik modsatte, nemlig at elever i store klasser ikke klarer sig dårligere end elever i små klasser.
Ja, faktisk er der på såvel stx som hhx både bedre karakterer og højere gennemførelsesprocent for elever i klasser med flere end 29 elever end for elever i klasser med færre end 25 elever.
Det udgangspunkt får mig naturligvis ikke til at stå her og argumentere for, at vi så bare skal sørge for at få smidt nogle flere elever ind i klasserne, for så stiger karaktererne.
Nej, det gør det ikke, men eksemplet viser jo, at det at tage udgangspunkt i en klassekvotient og så se på de faktiske resultater bare viser, at der ikke er noget bevis for, at selve klassekvotienten er en afgørende faktor for, hvordan gymnasieeleverne rent faktisk klarer sig i praksis.
Og sidstnævnte må vel være det afgørende.
Dernæst er der jo så oppositionens påstand om, at høje klassekvotienter kan være med til at øge frafaldet.
Det vil sige, at holdstørrelsen ifølge forslagsstillerne skulle have en væsentlig indflydelse på elevernes mulighed for at fuldføre og gennemføre en uddannelse.
Også her har ministeren og ministeriet foretaget analyser, som han også var inde på i sin tale, og som klart viser, at der ikke er nogen sammenhæng mellem klassekvotienter og antallet af elever, der fuldfører deres uddannelse.
Eller sagt med andre ord: De små klasser har ganske enkelt ikke højere fuldførelsesprocenter end de store klasser.
I modsætning til forslagsstillerne lægger vi i Venstre stor vægt på, at gymnasierne skal kunne tilrettelægge undervisningen på den måde, der passer bedst til de lokale forhold og ønsker.
Det er, uanset om vi taler om størrelsen på idrætsbanen eller størrelsen på stamklassen.
Og derfor er vi i Venstre helt generelt imod, at vi fra centralt hold og i lovgivningen skal fastsætte bestemte klassekvotienter.
I forlængelse heraf skal jeg selvfølgelig nok lade være med at gentage, hvad ministeren også sagde, nemlig at klassekvotienten rent faktisk ikke er steget, ligesom jeg også nok skal lade være med at henvise til OECD's undersøgelse, som viser, at gennemsnittet af elever i danske gymnasieklasser er meget lavere end i andre vestlige lande.
Men i stedet for at tærske rundt i de ting vil jeg hellere spørge forslagsstillerne, hvorfor 28 lige præcis er det magiske tal.
Jeg kunne eksempelvis godt tænke mig at vide, hvordan forslagsstillerne lige præcis er kommet frem til de her magiske 28, herunder, hvorfor tallet ikke hedder 27, 26, 29 eller 24 for den sags skyld.
Altså, hvori består den dybere mening i og forklaring på, at tallet 28 lige præcis er det rigtige tal, når nu forslagsstillernes egen argumentation, som vi har hørt her i dag, jo overhovedet ikke holder vand?
Derudover noterer jeg mig, at det fremgår af beslutningsforslaget, at forslagsstillerne er bekymrede for, at ambitionerne i gymnasiereformen ikke kan realiseres på grund af klassekvotienterne.
I betragtning af at hovedparten af forslagsstillerne jo selv har været med til at vedtage gymnasiereformen, burde det ikke komme som den helt store overraskelse for nogen, at der i den nuværende gymnasiereform lægges op til, at gymnasierne kan eksperimentere med varierende arbejds- og undervisningsformer, dvs. også afprøvning af forelæsningslignende seancer, mindre arbejdsgrupper, holddannelser, valghold eller projektarbejde.
Samtidig vil forslagsstillernes forslag om et fast loft også have den konsekvens, at flere elever ganske enkelt ikke vil blive optaget på den skole, som de ønsker, og dermed ikke få den studieretning, som de ønsker sig allermest.
Eller som rektor for Egedal Gymnasium, Henrik Madsen, udtalte i en af de regionale aviser om at skulle ned på 28 elever: »Men hvis vi skulle derned med de nye 1.g-klasser, så skulle vi have afvist 12 elever fra lokalområdet, og det ønskede vi ikke.«
I artiklen peger rektoren så også på, at klasserne erfaringsmæssigt bliver mindre, fordi nogle elever flytter og nogle simpelt hen vælger en anden uddannelse.
Omvendt kan man læse i artiklen, at det var et bevidst valg for rektor for Frederiksværk Gymnasium, at de gerne ville have de mindste klasser i hele Nordsjælland.
Og sådan er valg og præferencer jo så forskellige rundtomkring, og jeg vil ikke stå her fra talerstolen og påstå, at den ene skole har truffet et bedre valg end den anden skole.
For det er jo netop et lokalt valg og en prioritering, og sådan ønsker vi, at det fortsat skal være.
Vi har med andre ord fuld tiltro til, at ledelsen på det enkelte gymnasium selv kan tilrettelægge undervisningen, så den passer til den måde, man helst vil tilbyde den på.
Med de ord skal jeg jo så meddele, at Venstre ikke kan støtte beslutningsforslaget.