Kristian Jensen (V), 2016-04-01:
»Kært barn har mange navne«, er der et gammelt ordsprog, der siger.
Det gælder så også for den terrororganisation, som regeringen ønsker Danmark skal gøre en større indsats for at bekæmpe.
Hr. Martin Lidegaard brugte det internationale udtryk, nemlig Daesh, andre har kaldt dem Islamisk Stat, nogle kalder dem IS.
Sagen er, at de kalder sig selv for ISIL, og derfor er det også det navn, som regeringen har valgt at bruge for dem.
ISIL's brutalitet rundtomkring i verden chokerer.
Den måde, som de i de områder, de har holdt besat, har slagtet kristne, yazidier, kurdere – folk, som var imod deres religion, imod deres fanatisme, imod deres livssyn, er blevet brutalt slået ned.
Derfor har kampen mod ISIL også regeringens højeste prioritet, og med den foreslåede pakke af tiltag, som Danmark og regeringen lægger frem, vil vi rykke frem i den allerforreste række i kampen mod ISIL.
Det gælder direkte, det gælder indirekte, det gælder på kort og på lang sigt.
Derfor er der en lang række forskellige aspekter, der skal i brug, og det vil jeg vende tilbage til senere.
Men truslen mod os her i Vesten er konkret, og det har vi set ved de par angreb, der har været i Paris, i Bruxelles, hvor ISIL enten har været direkte udfarende kraft, eller de har været inspirationskilde for andre, der har gennemført terrorangreb.
Derfor er vi nødt til at gøre mere.
Danmark skal levere yderligere et bidrag i kampen mod ISIL af tre grunde.
For det første er der nu momentum i kampen.
Det betyder, at den internationale koalition har haft succes med at trænge ISIL tilbage på store landarealer både i Irak og i Syrien.
Faktisk er det sådan, at ISIL har mistet 40 pct. af de arealer, de i sin tid besatte, da de havde deres maksimale størrelse i Irak.
Derfor er der behov for nye operative indsatser, og Danmark skal bidrage til at løse dem.
For det andet er det sådan, at vores tætte allierede, både USA og Frankrig, har anmodet os om at være med til at styrke yderligere, og min og regeringens indstilling er sådan, at når vores allierede i en fair kamp beder os om at hjælpe, skal vi, hvis vi har evnen, også have forpligtelsen og leve op til forpligtelsen til at bidrage med den hjælp, vi kan.
Vi skal gøre, hvad vi kan, gøre det, der er i vores magt, for at sætte en stopper for ISIL. Lad os bare være ærlige, det bliver ikke nemt.
Som flere var inde på, er det en meget kompliceret situation i Irak og i Syrien, og man skal ikke undervurdere, hvad det er for et mikadospil af alliancer, der foregår i Irak og i Syrien i øjeblikket.
Men at noget er svært, at noget er kompliceret, er ikke et argument for at lade være med at gøre det eneste rigtige, nemlig at bekæmpe ISIL.
Der er ikke nogen lette løsninger, men det er ikke en undskyldning for ikke at engagere sig.
Tværtimod skal vi gøre, hvad vi kan, for at være med til at levere det rigtige.
Jeg skal sige et par ting om debatten.
Allerførst vil jeg sige, at jeg faktisk undervejs overvejede, om alle rent faktisk har læst beslutningsforslaget.
Jeg kunne i hvert fald på hr. Christian Juhls indlæg høre, at han ikke har læst beslutningsforslaget i bund.
Det er sådan, at det, vi lægger op til, er en langsigtet løsning, hvor vi går ind på alle de fem ben af koalitionens strategi, som vi fra starten af har levet op til.
Det første ben er et militærben, og det andet er et genopbygningsben, hvor Danmark er med til at gøre en stor indsats for at genopbygge de arealer og de områder af Irak, som vi har fået skubbet ISIL ud af, sådan at lokalbefolkningen får et trygt samfund at vende tilbage til, så der er vand, der er elektricitet, der er ryddet for miner.
Det er en svær opgave og en stor opgave, men en opgave, som vi skal være med til.
Det tredje ben drejer sig om, at vi skal bekæmpe muligheden for, at man kan rekruttere de såkaldte foreign fighters, altså unge fra Vesten, fra Danmark til at komme ind og være soldater i ISIL's hær.
Det har Danmark gjort meget for, og vi er faktisk i gang med at udvide vores erfaringer og at udveksle vores erfaringer med andre lande, for noget af det, Danmark via den såkaldte Aarhusmodel og Københavnmodel har gjort, er efterspurgt ude i verden.
Det fjerde ben er at få stoppet deres finansiering.
Det er noget af det, vi bl.a. gør ved at gå, som det er blevet sagt fra andres side, efter deres oliesalg, ved at fjerne olieinstallationer, ved at fjerne tankbiler, gennem militærindsatser, men det er også ved gennem efterforskningsindsatser at styrke den kapacitet, der skal være, til at stoppe finansieringen af ISIL.
Der gør Danmark også meget, og vi styrker i øjeblikket ved den tidligere chef for PET, som er med til at oparbejde kapaciteter i landene omkring for at stoppe finansieringen.
Det femte ben, måske ikke det mindst vigtige ben, er at få stoppet den propagandasejr, det har været for ISIL at fremstå som værende de sande forsvarere af en islamisk trosretning, at få dokumenteret de uhyrligheder, de har gjort sig skyldige i, og få givet irakerne og den syriske opposition evnerne og redskaberne til at imødegå den propaganda, der er.
Det militære spor, som vi snakker om i dag, er ikke det eneste, men et af fem spor.
Og det står i øvrigt ganske tydeligt beskrevet på side 3 og 4 i beslutningsforslaget.
Så når hr. Christian Juhl tidligere har sagt, at der ikke er et eneste ord om finansieringen, er det enten tegn på en hukommelse, som er dårligere, end jeg forventer, eller tegn på manglende evne til at læse hele beslutningsforslaget. Det er sådan, at vi har vurderet en række spørgsmål meget nøje, inden vi gik ind i det her, også spørgsmål omkring tilbagetagelse af fanger.
Det er nemlig sådan, at ingen af landene i koalitionen har fået lavet en aftale med Irak, der lever op til de standarder, der er fra den vestlige verdens og fra dansk side, om en garanti for, at fanger overleveret til Irak ikke bliver udsat for overgreb.
Og vi kommer ikke til at udlevere fanger, hvis ikke der er en sikkerhed for, at de har garanti mod at blive udsat for overgreb.
Men der er tre ting at sige til spørgsmålet om fanger.
For det første er de opgaver, de danske soldater skal løse, af en sådan karakter, at det er usandsynligt, at vi kommer til at stå i en situation, hvor de skal tilbageholde modstandere.
Det er træningsopgaver, det er vejledningsopgaver, det er eventuelt målpejlingsopgaver for vores fly, der er tale om.
Må jeg bare i forbindelse med alle de soldater, der nu har været nede og træne indtil videre på den hidtidige mission, minde om, at vi ikke har stået i den situation, at danske soldater skulle tilbageholde fanger.
Hvis det så alligevel skulle ske i udviklingen af den militære indsats, at vi kom i den situation, er der to muligheder.
Den ene mulighed er, at man bringer fangerne hen til et sted, hvor de ikke længere kan gøre skade, og frigiver dem der.
Den anden mulighed er, som vi har lagt op til, at der kan ringes til en taskforce i Danmark, der så giver mulighed for at træffe en beslutning, så det ikke er den enkelte soldat på landjorden i Irak eller i Syrien, der har ansvaret for, hvad der sker, men folk fra Forsvarsministeriet, Justitsministeriet og Udenrigsministeriet her i Danmark.
Vi har endda også beskrevet, at hvis det måtte ske, ville der kunne fremsendes et yderligere bidrag til at kunne håndtere den situation.
Et andet spørgsmål, der har optaget mange, er, hvad vi gør for at hjælpe kurderne.
Hvis man lytter til nogle af dem, der har deltaget i debatten her, lyder det, som om kurderne vil vi slet ikke røre ved, dem vil vi slet ikke hjælpe.
Det er jo en fuldstændig vanvittig fremstilling, undskyld den grove sprogbrug.
Kurderne er faktisk den del af vores alliancepartnere på landjorden, som koalitionen har gjort allermest for, og Danmark har gjort meget.
Danmark har været med til at uddanne kurdiske peshmergastyrker, og koalitionen er nu i gang med at uddanne soldaterne i to kurdiske bataljoner for at styrke dem, fordi vi ved, at det er nogle af de mest effektive soldater på landjorden.
Men spørgsmålet er, om Danmark kun skal løse de opgaver, som vi synes er nemme og rare, eller om vi skal løse de opgaver, som vi har evnerne og muligheden for at være med i?
Og vi mener det sidste.
Derfor er det, at det i øjeblikket ikke er de danske styrker, men andre, der har opgaven med at hjælpe og uddanne kurderne.
Jeg skal sige til sidst, da jeg kan se, jeg er ved at løbe tør for taletid – og jeg håber faktisk, jeg får rigtig mange spørgsmål, for der er meget mere, jeg gerne vil sige – at ja, det her er kompliceret, men når man kommer til bundlinjen, til enden af beslutningsprocessen, er man nødt til at stille sig selv spørgsmålet: Er det, at noget er kompliceret, en undskyldning for at undlade at tage ansvar og gøre det nødvendige?
Vil det være muligt uden et militært ben ved siden af de fire andre ben at kunne trænge ISIL tilbage og fjerne dem fra Irak og Syrien, sådan at irakerne og forhåbentlig snart en fri syrisk regering valgt af det syriske folk vil være i stand til at håndtere deres egen situation?
Nej, det vil ikke være muligt, og derfor er man nødt til at tage ansvar.
Jeg glæder mig over, at så stor en del af Folketinget i dag er klar til at tage ansvar, men jeg ærgrer mig over, at SF og Alternativet ikke vil være med den her gang, og det undrer mig overhovedet ikke, at Enhedslisten igen tager en sikkerhedspolitisk fribillet i den her sag.
Men tak til det store, brede flertal, der støtter regeringens forslag.