Søren Espersen (DF), 2014-12-11:
Det er fortsat Dansk Folkepartis opfattelse, at anerkendelse af en ikkeeksisterende stat uden en omfattende fredsslutning vil være en ulempe for alle parter i konflikten, som nu har varet i næsten 100 år, og i den forbindelse vil jeg rose statsministeren for hendes klare tilkendegivelser, såvel i EU-regi som i Nordisk Råd.
For lad mig lige slå fast, at det her med at anerkende et nyt land aldrig må blive føleri, men at det skal baseres på noget faktuelt.
Så er det sådan, at for at et område skal kunne anerkendes som et land, er det nødvendigt, at det lever op til bestemte kriterier, som Danmark altid har henholdt sig til.
Anerkendelse er altså ikke bare noget, man kan beslutte for at være flink mod et folkeslag, som føler sig undertrykt.
Nej, før en eventuel dansk anerkendelse af et nyt land er der nogle objektive fakta, som skal opfyldes.
Det allervigtigste af disse objektive fakta er, at det nye land har et velfungerende styre, som rent faktisk også regerer området.
Det behøver ikke være hele territoriet, som det nye land kræver at holde, men det må nødvendigvis være en markant del af det.
Det er årsagen til, at nationale selvstændighedsbevægelser rent faktisk arbejder på at få uafhængighed, således at de kan blive anerkendt som stater.
Der er mig bekendt ingen historiske eksempler på, at Danmark har anerkendt et nyt land, før dette de facto havde forladt det land, som det tidligere havde været underlagt.
Således kan fra for nylig nævnes Kosovo og Sydsudan som eksempler på, at der rent faktisk blev udøvet herredømme over en meget væsentlig del af de territorier, som de hævdede.
Sveriges nu afgående regering gjorde af den grund meget ud af at forklare, at det palæstinensiske styre rent faktisk kontrollerede territorier, som de beskrev det, selv om de altså bevidst for ikke at risikere at komme i forklaringsproblemer ikke nævnte hvilke territorier.
Dette skyldes, at definitionen på at kunne kalde sig et land er, at den palæstinensiske regering faktisk kontrollerer et territorium.
Modsat er definitionen af besættelse, at den besættende magt udøver faktisk kontrol.
Så et territorium kan ikke opstå som et land midt under en besættelse, altså som et besat land, som jo stort set alle her i Folketinget har besluttet at Palæstina er.
Det har jeg ikke selv, men det har et stort flertal i Folketinget besluttet.
Så hvis det officielle Danmark på den ene side betragter Palæstina som et besat land, kan man ikke på den anden side beslutte at anerkende Palæstina.
Det hænger ikke sammen, det er hinandens modsætninger, for der bliver ikke udøvet herredømme inden for det område.
Man er med hensyn til en anerkendelse af Palæstina fra det officielle Danmarks side nødt til at vente til det øjeblik, hvor den såkaldte besættelse ikke længere eksisterer.
Palæstinenserne vil gerne have den bedste af to verdener; de vil gerne have anerkendelse som en stat og samtidig kunne hævde, at de er et besat land.
Men det kan man ikke, og det er jo heldigvis også det, tror jeg, som statsministeren og hendes regering har indset og erkendt.
For Dansk Folkeparti er sagen klar: Vi ser gerne en oprettelse af en palæstinensisk stat, men først efter at parterne har forhandlet en tostatsløsning, og efter at samtlige arabiske stater har anerkendt Israel og oprettet normale diplomatiske forbindelser.