Margrethe Vestager (RV), 2008-06-11:
Egentlig er det et paradoks, at vi kalder den her debat for en afslutningsdebat, for der er jo rigtig mange sager, som ikke er afsluttet.
Tværtimod tårner sagerne sig op på regeringens skriveborde, lad mig bare give nogle få eksempler:
Der er kun en helt sporadisk begyndelse på forhandlingerne med kommuner og regioner, forhandlinger, som skal finde sted i en atmosfære præget af regeringens udprægede mistillid til vores kommunestyre.
Der er fortsat en strejke, som har en stærkt negativ påvirkning af mange, mange menneskers ve og vel.
Det bør parterne løse, det er deres ansvar, men afsluttet er situationen bestemt ikke, hverken hvis man venter på en undersøgelse eller en operation eller har børn, der ikke bliver passet.
Spørgsmålet om afregningen mellem offentlige og private hospitaler er bestemt heller ikke afsluttet.
Regeringen har indført en såkaldt behandlingsgaranti, som vel desværre nærmest fungerer som en garanti imod, at de mest syge behandles først.
Forholdet mellem offentlige og private sygehuse er fortsat helt uafklaret, og spørgsmålet om en langt mere socialt afbalanceret fordeling af de nuværende private sundhedsudgifter på ca. 20 pct. tør regeringen slet ikke røre ved.
Der er ikke taget hånd om den truende mangel på arbejdskraft.
Tværtimod er skattereformen i kommission, arbejdsmarkedsreformen er i kommission, og selv sygefraværet har været i udvalg.
Tværtimod bliver der i gennemsnit hver tredje dag - jeg tror faktisk, det er hver anden -
givet humanitært ophold til mennesker, som er blevet nedbrudt af at sidde og vente i asylcentrene.
Der er ingen, der ved, om regeringen vil standse tørklædeforbuddet for de juridiske dommere.
Tværtimod er der meget, der tyder på, at regeringen vil ende med at udvide forbuddet til andre grupper af medarbejdere.
Værdidebatten er i frit fald.
Venstre gik til valg på et dobbelt løfte om velfærd og skattelettelser, kvikt suppleret med et løfte om et bredt samarbejde om vilkårene for asylansøgerne.
Det, vi kan konstatere i dag, er et dobbelt svigt.
Vi har hverken fået de reformer, der skaber tilstrækkelig arbejdskraft, eller en værdipolitisk linje, der er et liberalt parti værdigt.
Der er virkelig noget at gå i gang med, når denne afslutningsdebat er overstået.
Kommunerne først: Der er brug for at genetablere den grundlæggende ligeværdighed mellem folkevalgte politikere i Folketing, regioner og kommuner.
Vi deler vilkår, for det er et fælles vilkår, at der er en ordentlig styring af økonomien.
Vi har forskellige opgaver, vi har forskelligt ansvar, men stilles alle til ansvar over for vælgerne.
Der er brug for at sikre et reelt kommunalt selvstyre.
På baggrund af en etablering af den gensidige tillid kan man opbygge et flerårigt aftalesystem, der indarbejder ordentlige reaktioner ved nye opgaver eller overskridelse af budgetter.
Det kan sikre kommunerne rimelige vilkår.
Det ansvar, som regeringen og især Dansk Folkeparti påtager sig, er at fremme en gammeldags, dårlig budgetadfærd, hvor det er bedre at følge budgettet, end det er at løse opgaverne f.eks. gennem at spare op til år, der kommer, eller finde billigere og mere målrettede måder at løse opgaverne på.
Regeringen er helt galt afmarcheret.
Der bør gives plads til, at man kan tage ansvar lokalt.
Det, at der er helt urimelige rammer for det politiske arbejde og for ansvaret i kommunerne, bliver fremhævet af de individuelle og kollektive straffeaktioner, som regeringen har givet sig selv mandat til.
Og det er endda på baggrund af forventninger, som regeringspartierne selv har skabt, bl.a. under valgkampen.
Det gør jo en forskel for børnehaver, skoler og plejecentre, alle de steder, hvor kommunerne har ansvaret og bør kunne løfte det.
Genetablering af tilliden og ligeværdigheden mellem stat, regioner og kommuner kan også give sig udslag i en massiv regelforenkling, afbureaukratisering og fjernelse af unødig regulering, og det kan både give plads til det menneskelige engagement og den faglighed, der er bærende for kvaliteten af arbejdet i den offentlige sektor.
Det er det, der er kernen.
Massiv afregulering kan også give tid til opgavernes løsning, til det egentlige arbejde, det arbejde, som gjorde, at man i sin tid valgte en uddannelse, der ledte frem til en ansættelse i det offentlige - frihed til at arbejde, frihed for bureaukrati.
Den er speciel, skræddersyet af regeringen: Man har ansvar for opgavernes udførelse, men ikke for økonomien.
Regionerne har et fast loft over udgifterne, samtidig med at der er en stigende efterspørgsel efter behandling.
Det er en helt umulig model: en fast sum penge, en efterspørgsel, som ikke kan prioriteres, og adgang til et privat sundhedsvæsen, som regionerne også skal finansiere direkte og indirekte.
For mange, mange mennesker er sygdom et vilkår, men uden en åben diskussion om, hvorvidt det, vi gerne vil have, er rimeligt og ønskværdigt, bevæger vi os i retning af et stadig mere privat sundhedsvæsen.
Fra radikal side savner vi en ordentlig, åben prioritering, sådan at de mest syge mennesker behandles først, og vi savner en afregning mellem offentligt og privat, der reelt afspejler omkostninger og forpligtelser.
Hvor bliver det af?
Den vej, det går for kommunerne, er reelt den samme vej, som det går for regionerne, og det er ikke rimeligt.
Vi har fået de store kommuner.
Nu må kommunalreformen og økonomimodellen snart ses efter i sømmene, for det er en regeringsopgave at gennemføre de reformer, der giver plads og råderum for kommunerne.
Ellers ender de med at skulle sidde og prioritere mellem tvangsfjernelser og ældrepleje, begge dele uomgængelige opgaver.
Det er en umulig situation.
Reformerne kan ikke udsættes.
Det er jo ikke kun den offentlige sektor, som mangler arbejdskraft.
Så sent som i går hørte jeg, at der med en ledighed på 1,8 pct. er 32.000 ledige stillinger.
Dermed gælder det også private virksomheder, mangelen på arbejdskraft er en bremse for væksten.
Det betyder reformer: En skattereform, der sænker skatten på arbejde og øger skatten på forurening, så vi samtidig kan gøre noget for klimaet; en arbejdsmarkedsreform, der gør dagpengene højere og dagpengeperioden kortere; og en udlændingereform, der gør Danmark til en oplagt og mulig arbejdsplads for kvalificerede mennesker, som virksomhederne gerne vil ansætte.
Dernæst asylansøgerne: Vi har lige haft forespørgselsdebatten, og den skal jeg på ingen måde repetere, kun minde om, at regeringen synes, at alt er godt.
Alt er godt, trods det at der i gennemsnit bliver givet en humanitær opholdstilladelse hver anden dag.
Siden valget har 87 mennesker fået humanitært ophold, fordi de eller et medlem af deres nærmeste familie er blevet syge af at vente i et asylcenter, fordi de ikke kan vende hjem.
Regeringen har ikke levet op til sit løfte om en hurtig løsning for de afviste irakiske asylansøgere.
Det var ellers det, der var løftet.
De fleste af os har ikke engang været indkaldt til forhandlinger, men vi har brug for forhandlinger til at sikre, at det kun er de allerfærreste, dem, som ikke selv vil, der sidder i de centre i mere end 6 måneder, og til at sikre, at asylansøgere får mulighed for selvforsørgelse i den periode, de opholder sig i Danmark, hvis ikke ansøgningen vurderes som umiddelbart eller åbenbart grundløs.
De bør selv have adgang til at tjene det, de skal leve af.
Det er langt bedre end lediggang.
Den korte version er, at forældre skal arbejde, og børn skal gå i skole.
Det er nogle af vores værdier, og dem bør vi stå inde for også for denne lille gruppe af mennesker.
Det Radikale Venstre betragter sig som en del af arkitektgruppen bag den aktive udenrigspolitik.
Vi har i mange år stået bag Danmarks medlemskab af NATO, bidraget til omstillingen af dansk forsvar til en langt mere international profil og stillet op, når FN har kaldt, f.eks. i Afghanistan.
Vi arbejder for at fjerne forsvarsforbeholdet i vores medlemskab af EU, og vi glæder os over Lissabontraktaten, som vil give EU en langt stærkere udenrigspolitisk profil.
Derigennem kan det lykkes os, også via EU, at bidrage og gennem EU at varetage danske interesser.
Det viser også vores samlede og fælles fordømmelse af terrorangrebet i Pakistan.
Den militære indsats i Afghanistan er sikkerhedspolitik.
Det er truslen fra fattigdomsproblemerne i Afrika, klimaforandringerne og energiafhængigheden også, som statsministeren selv var inde på i sin tale.
Derfor er det vigtigt, at den danske indsats på de områder balanceres med den militære indsats.
En samlet strategi vil give en større grad af koordination mellem de mange forskellige aktører på området og gøre det nemmere at skabe et overordnet billede af mål og midler i dansk sikkerhedspolitik.
Sikkerhedspolitikken påvirker i stigende grad hele det danske samfund, og derfor bør den jo også forankres i befolkningen gennem en løbende sikkerhedspolitisk debat i Folketinget, en debat på baggrund af et regeringsudspil om den danske sikkerhedspolitiske strategi.
Temaerne kan f.eks. være en vurdering af de langsigtede udfordringer, Danmark står over for, en prioritering af de sikkerhedspolitiske muligheder og udfordringer samt ikke mindst løsninger.
Det er vigtigt, at vi lærer, specielt i lyset af at opgaven med at varetage danske interesser ændrer sig, når vi nu er i en mere udsat position.
Men Danmark er hverken Israel eller USA, når det kommer til udenrigspolitik.
Hvordan skaber vi et retvisende billede af Danmark og vores værdier, som statsministeren så stærkt fremhævede?
Det er jo f.eks. ikke rigtigt, at Danmark er antimuslimsk.
Der er så meget at bygge på.
Det, som udenrigsministeren har bygget op, et aktivt, opsøgende diplomati, som kan give et retvisende, mangfoldigt billede af Danmark, er vigtigt og godt.
Der er netop også afsat penge til både øget sikkerhed ved ambassader, til arbejde for Danmarks brand og vores image og til Det Arabiske Initiativ for at skabe dialogen.
Og jeg håber, at de gode erfaringer viser en retning for regeringen, selv om jeg godt kan være bekymret for det modsatte.
Jeg er ikke et øjeblik i tvivl om, at det er i dansk interesse at afskaffe forbeholdene.
Senest må det være oplagt, at vi bedst kan bidrage og varetage fælles interesser gennem EU, hvad angår både forsvars- og udenrigspolitik.
Retlige og indre anliggender og euroen er to andre områder, hvor det er løfterigt at afskaffe forbeholdene.
Hvorfor kun tage pligterne og ikke rettighederne?
Hvorfor ikke også løse problemer på det område i fællesskab, uanset om det handler om politisamarbejde, konkurser, asylpolitik eller skilsmisse på tværs af landene?
Vi er europæiske uden forbehold.
Afslutningsdebat?
Nej, fortsat debat.
Det er i debatten og forankringen af debatten, at vi kan skabe muligheder, der løser problemer og skaber nye muligheder, og der er meget mere at tage fat på: indvandring af arbejdskraft, muligheden for at bo i Danmark med ægtefælle og børn, erhvervslivets forhold, frisindet, tilliden og ansvaret.
Det er en debat, der begynder løsningen af problemer og tegner nye muligheder.
I denne korte tid efter valget har vi jo blot set begyndelsen til det reformarbejde, der skal til.
Vi skal bidrage til, at der er kvalificerede medarbejdere i offentlige og private virksomheder, bidrage til, at tilliden og ansvaret kan folde sig ud, og bidrage til forankringen af sikkerhedspolitikken, for blot at nævne nogle få ting.
Der er så meget at komme med, når debatten fortsætter.