Özlem Sara Cekic (SF), 2010-02-12:
Når vi snakker om de mest udsatte grupper i Danmark, har vi jo en tendens til at moralisere med hensyn til, hvad vi synes er rigtigt for dem; det er ikke at høre efter og lytte til dem og spørge dem, hvad de synes er det rigtige for dem.
Det er jo også derfor, at debatten herinde er meget karakteristisk i forhold til den her meget udsatte gruppe af stofmisbrugere, som har brug for et sted, hvor de kan være, hvor de kan indtage deres stoffer, hvor der er sundhedspersonale, og hvor der er mulighed for, at man kan tage kontakt til dem og mobilisere deres mestringsstrategier, der er, men også gå ind og sige: Hvad er det for nogle ressourcer, du har?
Hvad er det for nogle drømme, du har for din fremtid?
Hvordan kan vi hjælpe dig videre i dit liv?
Det er ikke det, man gør.
Jeg har arbejdet med de her stofmisbrugere på gadeplan på Nørrebro, og jeg har arbejdet med dem i hele København, også på Vesterbro.
Det, der var kendetegnende for dem, var, at de gemte sig.
De steder, hvor man vidste at de ville hænge ud, fjernede kommunen de bænke, de sad på, og de steder, man vidste de ville komme, gjorde man det, at man lukkede dørene og etablerede nogle nye tilbud med nogle højere krav, så man vidste, at de ikke kom.
Det er, fordi vi skammer os over dem.
Det er jo det, det her handler om.
Det her handler om, at vi ikke er i stand til at tage deres problemer alvorligt.
Det er derfor, vi her fra Folketinget nægter at etablere nogle tilbud, som reelt kan gå ind og hjælpe dem, fordi vi tror, vi ved, hvad der er det bedste for dem.
De har brug for et sted, de kan være, hvor de kan indtage deres stof – og det stof indtager de, uanset om vi herfra synes, de skal, eller de ikke skal; de indtager det stof.
De indtager det også i diverse opgange, og de bruger kanyler, som ikke er rene, de deler kanyler, og de smider de her kanyler alle mulige steder, hvor der også er børn; det gør de.
Men problemet er bare, at man jo her har besluttet – det er der i hvert fald et flertal der har – at man ikke vil give de samme tilbud til de mest udsatte grupper i samfundet, som man vil give til alle andre.
Det er derfor, at ordet fixerum bliver nævnt igen og igen, selv om det i bund og grund handler om sundhedsrum; det handler om at kunne række hånden ud og sige: Vi vil gerne hjælpe dig videre i dit liv.
Men det vil man ikke.
Og hvorfor vil man ikke det?
Det er, fordi vi, når vi diskuterer de udsatte borgere, i bund og grund så ikke synes, at de skal have den samme værdighed.
De er ikke ligestillede ligesom alle andre borgere, og det er derfor, de bliver nægtet adgang til rigtig mange ting.
Jeg forstår simpelt hen ikke argumentet med, at alting så bare vil flyde, og at kriminaliteten vil stige.
Det var jo de samme argumenter, man brugte, da man indførte lægeordineret heroin.
De mennesker, som var dybt, dybt modstandere af det, endte faktisk også med at stemme for det, som jo gør, at det er en mulighed for de her dårligt stillede.
Og når ordføreren for Dansk Folkeparti siger, at vi jo har indført lægeordineret heroin for de allerdårligst stillede, må jeg sige, at det ikke er enten-eller.
Det er jo meningen, at vi skal komme med så mange tilbud som muligt, som er så fleksible som muligt, så vi kan fange alle de mennesker, som er så ramt og plaget af deres afhængighed, og hjælpe dem ud af det.
Det er også derfor, vi fra SF's side synes, det er et rigtig, rigtig godt skridt og den rigtige vej i forhold til at kunne hjælpe de her stofmisbrugere ud af deres problemer, og derfor glæder vi os til, at der snart kommer et regeringsskifte, så vi kan indføre mange af de ting, som vi går og snakker om her i hverdagen.