Martin Lidegaard (RV), 2014-11-28:
Mange tak.
Lad mig starte med at takke alle Folketingets partier for, hvad jeg egentlig synes har været en god debat.
En stor tak til den borgerlige opposition med Venstre i spidsen, som jeg synes viser, at vi i det her Folketing nogle gange kan se ud over de snævre partiinteresser og have en helt konstruktiv, lødig, balanceret debat om substansen, dilemmaerne.
Jeg tror, hr. Søren Pind brugte ordet paradokserne, som er til stede i udenrigspolitik nogle gange, og som gør det til et spændende område, men også et svært område, når man skal træffe svære valg for Danmark.
En tak til regeringsordførerne, som jeg synes var med til at understrege Tyrkiets positive rolle uden på nogen måde at lægge fingrene imellem, når det handler om de problematiske sider af Tyrkiets adfærd i de sidste måneder.
Og en tak til SF, der jo meget præcist gjorde rede for dilemmaet i forhold til PYD og det kurdiske spørgsmål.
Så var der, kan man sige, to andre stemmer i debatten.
Der var Enhedslisten, som jo er af den faste overbevisning, at vi skal lægge et yderligere pres på Tyrkiet.
Og det, der jo er det helt afgørende spørgsmål der, som mange var inde på, er: Hvad er det, vi skal gøre?
Der blev nævnt to ting.
Vi skal trække nogle NATO-soldater tilbage, altså nogle danske soldater, der er ude for NATO i Tyrkiet.
Jeg har altså svært ved at se logikken i det forslag.
Det ville bare betyde, at NATO skulle sende nogle andre soldater ind, og det ville bare pålægge andre NATO-allierede en yderligere udgift uden nogen som helst betydning for Tyrkiet.
Det er en mærkelig måde at lægge pres på Tyrkiet på.
Så var der tanken om at rejse sagen for Menneskerettighedsdomstolen.
Der må jeg sige, at det har både Justitsministeriets og Udenrigsministeriets jurister kigget på, og som sagen umiddelbart fremstår, ser vi altså ikke, at der skulle være overtrådt nogen menneskerettigheder, som man kunne indberette for domstolen.
Så det tror vi ikke er nogen gangbar vej.
Så kunne man gå videre og sige: Skulle vi afprøve de diplomatiske forbindelser, trække ambassadøren hjem, eller hvad ved jeg?
Det tror jeg egentlig ikke er Enhedslistens indstilling at vi skulle.
Det var i hvert fald ikke noget, vi gjorde, dengang vi havde tegningsagen kørende.
Det var ikke noget, vi gjorde, dengang Rusland invaderede Ukraine.
Og derfor må man også spørge sig selv, om det ville være et klogt træk, når man så i øvrigt gerne vil pågribe den formodede gerningsmand og har brug for Tyrkiets hjælp der, og når vi gerne vil påvirke Tyrkiet i en mere fornuftig retning.
Så det, der udestår, er jo: Hvad er det præcis for et pres, Enhedslisten forestiller sig der rent faktisk ville være et pres, ud over det, regeringen allerede har gjort?
Jeg må også sige, at jeg lidt ligesom hr. Holger K. Nielsen nogle gange har svært ved at forstå den meget, jeg vil ikke kalde det sekteriske, men i hvert fald meget fokuserede tilgang til hele det her meget komplekse spørgsmål, som Enhedslisten har, med udgangspunkt i kurderne.
Jeg har også stor respekt for det, man har gjort i det nordlige Irak.
Men jeg har det altså også sådan, at fordi man er kurder, er man ikke nødvendigvis demokrat.
Og fordi man er sunni- eller shiamuslim, er man ikke nødvendigvis ekstremist.
i min tid mødt
både, om jeg så må sige, demokratiske og ikkedemokratiske kræfter med enhver etnisk eller religiøs baggrund.
Og det med, at det kun er kurderne, vi skal satse på, og kun kurderne, der kan sikre fred og demokrati i Syrien, køber jeg ikke.
Jeg synes, man skal passe på med at fokusere så meget på én befolkningsgruppe som værende det eneste saliggørende.
Og det må være det vedvarende budskab fra vores side både til sunnierne og til shiaerne og til kurderne, som også bærer et stort ansvar her.
Det andet spor, der har været,
har så været hr. Søren Espersens.
Det var et meget, synes jeg, veloplagt indlæg, der kom fra hr. Søren Espersen i dag.
Jeg må forstå hr. Søren Espersen, som jo er medforslagsstiller til det fælles forslag til vedtagelse, derhen, at han sådan set i det store hele er enig i de konkrete skridt, regeringen har taget, og at han sådan set også er enig i, at det er svært at gøre meget mere, men at man måske kunne have trukket en ambassadør hjem.
Jeg tror, hr. Søren Espersen vil medgive mig, at det nok heller ikke ville have gjort en revolution til forskel.
Som sagt synes jeg, at i forhold til at vi hverken bruger det over for Rusland eller over for mange andre nationer, der har begået større, i mine øjne i hvert fald, forbrydelser end den, vi taler om her, ville det måske være lidt ude af proportion.
Men lad det nu være.
Det, som i virkeligheden er hr. Søren Espersens anke, og som gør, at han drager paralleller tilbage til både førkrigstiden og Kina, og jeg ved ikke hvad, er, at jeg offentligt har udtalt, at der er grænser for, hvor langt vi skal gå.
Det er interessant, for det viser jo virkelig en forskel på Dansk Folkepartis og Det Radikale Venstres og regeringens politik.
Lilleputradikalt traumemaner tror jeg det blev kaldt fra hr. Søren Espersens side, og det vil jeg gerne arbejde for kommer ind i Nudansk Ordbog, næste gang der skal optages nye begreber og ord.
Der var også referencer tilbage til Peter Munch.
Det får jo sådan en som mig til at rødme.
Jeg takker mange gange for det.
Det varmer dybt inde i mit hjerte.
Men mener hr. Søren Espersen i ramme alvor, at hvis man har en udenrigspolitik, som man mener skal balancere imellem på den ene side at have en god og kritisk dialog med en tæt allieret og på den anden side selvfølgelig at gøre opmærksom på, når man virkelig er utilfreds med noget, så siger man det højt, og man siger det åbent, så der ingen tvivl er om det, så skal man helst ikke fortælle befolkningen om den balance, den udenrigspolitiske afvejning, og at den den danske befolkning i virkeligheden er bedre tjent med, at man ikke fortæller om de paradokser og de dilemmaer, der nu engang er i udenrigspolitikken.
Der er jeg i hvert fald meget uenig med hr. Søren Espersen.
Jeg synes ikke, det er udtryk for svaghed.
Jeg synes ikke, det er udtryk for, at man er en lilleputtænker, at man tør udstille de dilemmaer, som er hele udenrigspolitikkens væsen.
Og jeg tror ikke, Danmark bliver mindre af, at man indgår aktivt i en dialog både med Tyrkiet, med Kina og med alle mulige andre, end hvis man står bag en grænsebom og råber i en megafon ned til dem i stedet for.
Jeg diskuterer det gerne, men jeg forstår ikke det der med, at man ikke åbent skal fortælle om de overvejelser, man har.
Tak for debatten, og tak for, at vi har kunne samle så bred en kreds bag forslaget til vedtagelse.
Det vil jeg også gerne takke Dansk Folkeparti for, selv om vi kan have en diskussion om stilen og formen.
Jeg tror, det sender et meget stærkt signal, både til vores soldater og til alle de andre danskere, der yder en indsats i området, og til Irak, til Syrien og ikke mindst til Tyrkiet.