Pernille Skipper (EL), 2016-02-05:
Som flere ordførere har fortalt om heroppefra, er der stadig plejefamilier, som får afslag på at få den støtte, de mener de har brug for, og der er historier om plejefamilier, som enten direkte eller indirekte bliver truet med, at de bliver fyret, eller at barnet bliver flyttet til et andet sted, hvis de kræver ekstra eller anden støtte.
Og det er urimeligt.
Selv om det går godt rigtig mange steder, og det skal man huske at sige, så er det ikke okay, at vi hører om de oplevelser.
Jeg synes, at fru Pernille Rosenkrantz-Theil faktisk foldede en ekstremt vigtig pointe ud – og hun gjorde det meget bedre, end jeg ville kunne gøre det – og det er pointen om, at plejefamilier laver et stykke omsorgsarbejde for vores velfærdssamfund, og at det stykke omsorgsarbejde er helt, helt særligt, fordi de ikke har de samme forudsætninger, som andre grupper i vores samfund har, for at kræve deres ret på arbejdsmarkedet; rigtig mange af dem vil ligesom fremhæve glæden ved at lave det omsorgsarbejde, som det er, at have et plejebarn hos sig.
For langt de fleste plejefamiliers vedkommende opstår der jo både kærlighed og en familiefølelse, som er helt ægte, selv om den ikke er biologisk; man gør en stor forskel som plejefamilie, man føler, at arbejdet er rigtig vigtigt.
Samtidig lever plejefamilier jo også med de negative sider af det her omsorgsarbejde, altså dårlige arbejdsforhold, ringe løn og høj grad af belastning – de har aldrig muligheden for at tage hjem, de har aldrig muligheden for at lukke døren, de har åbnet deres hjem for et barn, og det er en særlig stor belastning.
Hvis de så endelig skulle kræve deres ret og derefter opleve at blive indirekte truet med, at man så må finde et andet sted til barnet, er det jo at udnytte menneskers gode hjerte i stedet for at give dem den anerkendelse og de rettigheder, som de har fortjent.
Jeg synes, at vi generelt set oplever, at plejefamilier bliver brugt som en spareøvelse.
Siden Barnets Reform har man sendt flere og flere børn i familiepleje i stedet for på institution, og det synes jeg som udgangspunkt er en god idé, men samtidig presser man kommunerne på pengepungen; vi ved, at det omprioriteringsbidrag, som regeringen aftaler og Liberal Alliance, Konservative og Dansk Folkeparti har tænkt sig at bakke op om, vil betyde milliarder af kroner i nedskæringer i kommunerne ud over det, vi allerede har oplevet.
De to ting sammen betyder jo, at flere og flere af de mere belastede børn vil komme i pleje hos plejefamilierne.
Og det betyder alt andet lige, at der vil være mere af det belastende arbejde, og at plejefamilierne får behov for mere støtte, mere uddannelse og mere supervision.
Så det siger sig selv, at når plejefamilierne får så lidt uddannelse, som de får i dag, går ligningen simpelt hen ikke op.
Derfor er det Enhedslistens helt klare udgangspunkt, at plejefamilierne skal have nogle meget, meget gennemskuelige og sådan set ufravigelige rettigheder, og derfor er det også dejligt, at der er et afklaringsarbejde i gang omkring vederlagene.
Samtidig synes vi, at der mangler den anden del af ligningen, kan man sige, for kommunerne mangler at blive sikret de økonomiske midler, der egentlig skal til, dels for at kommunerne kan sikre plejefamilierne ordentlige vilkår, dels for at de kan bære det kredsløb, der er omkring plejefamilierne, altså at sagsbehandlerne f.eks. får et loft over antallet af sager, de sidder med, så der faktisk er tid og ressourcer til den enkelte; at man får nogle socialforvaltninger, som har ordentligt fokus på helhedsorienterede indsatser; at der også er adgang til ekstern supervision og plejefamiliekonsulenter med ordentlig tid til det og kontinuitet i forløbene, som der så også er andre, der har påpeget.
Og vi har råd til velfærden.
Det handler om prioritering.