Margrethe Vestager (RV), 2013-11-14:
Tak for forespørgslen.
Man kan vel ret beset koge spørgsmålet ned til det meget enkle: Hvorfor skal man have styr på sine udgifter?
Det er der i hvert fald tre gode grunde til.
Hvis man har styr på sine udgifter, stifter man for det første ikke en uoverskuelig gæld – en gæld, man risikerer at skubbe videre, så andre må betale den, og det er så det, de kan, de kan betale gælden.
For det andet er det at have styr på sine udgifter den bedste ramme for at få en rolig og ordentlig og tryg udvikling af vores samfund, ikke mindst den velfærd, som jo er kernen for nogle af de mest udsatte og sårbare borgere.
Er der styr på økonomien, ved de også, hvad de kan regne med.
Sidst, men måske ikke mindst, i en sag som denne, afspejler det at have styr på økonomien jo også, at man overholder sine politiske aftaler.
For det budget, som nu er lagt i kommuner og regioner inden for den sidste måned og vedtaget, er udtryk for en politisk aftale om, hvordan man synes ens kommune, ens region skal være.
Desforuden kan man sige, at i de her år giver det sådan set også mulighed for, at vi har de højeste offentlige anlægsinvesteringer i mange, mange år, og at ingen kommuner er i risiko for at blive sat under administration.
Det tror jeg både de ansvarlige politikere, men sandelig også deres borgere sætter pris på.
Dermed skal jo være sagt, at der med budgetloven er skabt et system, som sørger for, at man kan netop det, altså have styr på sine udgifter.
Der var et behov for det, fordi de seneste årtier har været kendetegnet ved, at det skete ganske, ganske tit, at de offentlige budgetter, de rammer, man egentlig havde aftalt, blev overskredet.
Det er jo det, der bliver gjort op med med budgetloven, altså de vedvarende skred i udgifter, udgifter, som ikke var aftalt, aftaler, som ikke blev holdt, og det er en klar forbedring.
Det er også et centralt element i en ansvarlig økonomisk politik med sunde finanser, der har det helt grundlæggende i sig, at vi så også får en forudsigelig og tryg ramme om udviklingen af vores samfund.
Budgetloven sikrer, at vores finanspolitik og udgiftspolitikken tilpasses det, vi har råd til, at der faktisk er penge til de udgifter, vi gerne vil afholde.
Det er jo sådan set et ret jordnært princip, men ikke desto mindre er det jo meget rart at vide, at der også, når vi ser 2 og 3 og 4 år frem, er penge til at afholde de udgifter, som vi har forpligtet os til.
Det tror jeg er meget godt for de mennesker, som er afhængige af, at de udgifter bliver afholdt, og det er jo som oftest de mest udsatte og de mest sårbare mennesker i samfundet, der for alvor har brug for, at der er styr på udgifterne, sådan at det, vi har lovet dem, kan blive til virkelighed.
Det andet, som budgetloven jo også sikrer, er, at gælden bliver holdt på et niveau, som er håndterbart, så vi ikke bare skubber det foran os, så vores generation af politikere i realiteten tager forskud på fremtiden og dermed begrænser næste generations mulighed for at være politikere og ikke kun dem, der afdrager på gælden.
De positive effekter af at have styr på sin økonomi skaber flere positive effekter, fordi de giver tillid.
Det giver tillid til, at dansk økonomi er et sundt og godt sted.
Sådan en tillid kan godt virke som en lidt abstrakt og lidt flyvsk sag, men den omsætter sig jo i noget, som er helt konkret; i hvert fald, hvis man er boligejer og gerne vil omlægge sit lån, så omsætter den sig i lavere renter, end man ellers behøvede at have.
Hvis man er en virksomhed, der gerne vil investere, omsætter den tillid sig i lavere renter, end man ellers behøvede at betale, og når vi låner penge for at finansiere det underskud, som vi har, omsætter det sig i, at vi ikke behøver at betale så høj en rente af gælden, som vi ellers skulle have gjort.
Det er gode ting, for det er penge på bundlinjen, som vi ellers skulle have brugt til at betale høje renter for.
Det Økonomiske Råd har gentagne gange peget på behovet for at forbedre den offentlige udgiftsstyring og netop foreslået flerårige udgiftslofter.
Det er jo sådan set en af de ting, vi har været meget lydhøre over for, for budgetloven, som blev vedtaget af et meget bredt flertal her i Folketinget i juni 2012, forbedrer netop udgiftsstyringen, og det sker netop ved på den tekniske side at indføre 4-årige udgiftslofter, styrke sanktionerne og økonomistyringen.
Det Økonomiske Råd har samtidig fået rollen som finanspolitisk vagthund, og jeg hæfter mig ved, at vismændene her i efteråret vurderer, at de lofter, som vi har lagt over udgifterne, er lagt i overensstemmelse med vores mål for finanspolitikken, når vi ser bare en lillebitte smule fremad, og at de udgifter, som vi planlægger på de områder, hvor vi har lofterne, ligger, som de skal i 2014.
Vismændenes vurdering er altså, at når vi virkeliggør udgiftslofterne, er vi på sporet, og den måde, vi gør det på, bidrager til, at vi faktisk har styr på de samlede udgifter.
Det er godt.
Budgetloven styrker jo så også det, man kan kalde god budgetadfærd, ikke kun i kommunen og i regionen, men bestemt også i staten.
Uanset hvor man er politisk, må det da være sådan en umiddelbart god ting, at man har styr på sine budgetter, at man ved, hvad pengene går til.
Men en ting, som jeg synes er tankevækkende i forespørgslen, er, at det at have styr på sine udgifter skulle begrænse muligheden for at prioritere kernevelfærden. Der er jo ikke noget i det at have styr på sin økonomi, der forhindrer, at man prioriterer kernevelfærd, det er et politisk spørgsmål.
Tværtimod synes jeg næsten man kan sige, at så sikrer den stabilitet i ens udgiftsstyring imod, at man må give slip og så trække ind igen, give slip og så trække ind igen, med den selvfølgelige frustration, som borgere, institutioner, medarbejdere og ledere rundtomkring må opleve, hvis de oplever, at først kan vi køre, men så kunne vi ikke alligevel, så kan vi lidt igen, så kan vi ikke alligevel.
Det tror jeg hverken er godt for den faglige udvikling i den enkelte institution, for den gode ledelse eller for den sags skyld for forældre og børns oplevelse, hvis det er en daginstitution, eller for ældre og sårbare mennesker, som bor på et plejehjem.
Med budgetloven skal kommuner og regioner overholde de aftaler, økonomiske rammer og budgetter under et.
Der er således ikke rammer for den enkelte kommune eller region.
Dermed skal også være sagt, at der er en fortsat fleksibilitet.
For hvis kommuner og regioner koordinerer deres budgetlægning, kan de selvfølgelig holde sig inden for de aftalte rammer.
Den indbyrdes koordination, det, at man helt almindeligt, som man gør i et demokrati, taler sammen, betyder jo for en kommune, hvor man synes man er nødt til at afholde større udgifter – det kan f.eks. være, fordi man oplever, at mange ældre i kommunen får brug for omsorg og pleje – at man måske kan få lidt mere plads i servicerammen det år, fordi en anden kommune er i en anden situation.
Tilsvarende er der plads til videreførelse af opsparede midler og fleksibilitet mellem de enkelte institutioner inden for kommune og region.
Lige præcis det giver jo rum for at have styr på sine udgifter, men også rum for at prioritere på tværs i den enkelte kommune og region.
Det er jo ikke usædvanligt, at man skal vænne sig til nye måder at gøre tingene på.
Selvfølgelig skal man vænne sig til, at nu gør vi tingene på en anden måde.
Det tror jeg også tager tid, men jeg oplever, at vi bliver stadig bedre til det.
Sådan en bedre økonomistyring, også på det helt banale plan, giver jo også mulighed for, at man får en større klarhed over, hvilke penge man egentlig har brugt i løbet af budgetåret.
Derfor har regeringen i samarbejde med Kommunernes Landsforening og Danske Regioner, altså regionernes forening, sat et projekt i verden om god økonomistyring i kommuner og på sygehuse, sådan at vi bidrager til, at man faktisk kan overholde sine budgetter.
Der bliver spurgt til, hvordan regeringen forholder sig til Det Økonomiske Råds kritik af budgetloven.
Indledningsvis vil jeg gerne gentage, at Det Økonomiske Råd jo gennem årene gentagne gange har anbefalet en forbedret offentlig styring af udgifterne i form af flerårige udgiftslofter.
Kritikken går altså ikke på, at vi med budgetloven får bedre styr på de offentlige finanser.
Et element er, at der mangler et flerårigt perspektiv i sammensætningen af de enkelte dellofter, herunder hvor meget plads der er til drift i kommuner og regioner.
Det er udtryk for et bevidst valg, fordi vi synes, det er vigtigt at have det aftalesystem, som vi har, med kommuner og regioner.
Vi synes, det er fornuftigt, at man taler sammen og laver en aftale om året, der kommer.
Det er også en respekt for de demokratiske hensyn i forhold til at kunne prioritere på tværs af kommuner, regioner og stat og jo også, at når vi så bruger midlerne på de forskellige niveauer, gør vi det ud fra en konkret vurdering og ikke ud fra en teori fastlagt for flere år siden.
Det er klart, at den risiko kan der være, men en del af svaret er, at den enkelte offentlige institution og de enkelte institutioner har mulighed for at videreføre og forbruge opsparing, altså et både-og.
Det, der er vigtigt, er, at der er fleksibilitet, og at der er mulighed for langsigtet planlægning.
Igen, ligesom kommuner kan aftale med hinanden, at en kommune måske har brug for en lidt større del af servicerammen, end deres sådan almindelige nøgledata egentlig ville give anledning til, lige så vel kan det være sådan mellem forskellige institutioner, at den ene institution har brug for at investere i noget, hvor en anden institution kan holde lidt tilbage.
Den helt grundlæggende samtale om, hvem der gør hvad, er jo også med til at styrke viden om, hvad vi egentlig bruger vores penge til.
Den type af koordinering synes jeg er et gode, det skaber overblik, det skaber indsigt.
Indtil videre ser det ud til at fungere.
Det er selvfølgelig en foreløbig vurdering, fordi vi ikke har kendt det så længe.
Fra statens side har man gode erfaringer fra 2013, altså i år, som har fungeret som sådan en slags prøveår for de statslige udgiftslofter.
Jeg har ikke noget grundlag for at afvise, at nogle institutioner vælger at bruge flere penge sidst på året, end de måske normalt ville gøre.
Det kan der jo også være gode grunde til.
Hvis det er, fordi man fremrykker beslutninger, som man egentlig alligevel ville gennemføre senere, jamen så er det lige præcis udtryk for, at man har fået rum til det, og ikke for benzinafbrænding.
Afslutningsvis: Budgetlovens udgiftslofter er med til at sikre, at vi har styr på vores økonomi, og de betyder, at den måde, vi lægger budgetter på og følger budgetter på, og vores evne til det bliver stadig bedre.
Det er sådan set en grundlæggende pointe.
Vi vil gerne have styr på udgifterne, og det er ikke af tekniske grunde.
Vi vil gerne have, at der er styr på økonomien, så vi ikke stifter en uoverskuelig gæld, som næste generation så kan få fornøjelsen – i anførselstegn – af at betale.
Vi vil gerne have styr på økonomien, fordi vi dermed får en tryg ramme for udviklingen af velfærd i stedet for først at give og så måtte stramme og så måtte give og så måtte stramme – med den selvfølgelige frustration, der følger hos borgere, hos medarbejdere, hos ledere.
Sidst, men ikke mindst vil vi gerne have styr på økonomien, fordi det gør os bedre til at holde vores politiske aftaler, som vi laver dem i Folketinget, i det enkelte regionsråd og i den enkelte kommunalbestyrelse.
Tak for ordet.