Sophie Løhde (V), 2010-02-25:
Hvor går grænsen mellem gøre godt-princippet og »vi ved, hvad der er bedst for dig«?
Hvorfor er det nogle gange nødvendigt at skulle forholde sig til en balance mellem frivillighed og nødvendighed?
Og hvordan sikrer vi, at mennesker med behov for hjælp og støtte til store dele af deres liv får den nødvendige omsorg, samtidig med at de får den personlige frihed og selvbestemmelsesret som alle andre i samfundet?
Problemet med den slags spørgsmål er nogle gange, at det er i krydsfeltet mellem, hvad der synes godt og ondt, rigtigt og forkert, at vi møder dilemmaet imellem på den ene side den omsorg, der fører til omklamring og dermed en omsorgstvang, og på den anden side den manglende omsorg og hjælp, der fører til et omsorgssvigt.
Lovforslaget, vi i dag behandler, er et håndgribeligt eksempel på et sådant dilemma – et dilemma, hvor der ikke nødvendigvis findes entydige svar, men hvor vi hele tiden må reflektere over hensynet til den enkeltes personlige frihed og hensynet til omsorg for dem, der har behov for hjælp og støtte, men som vi i dag ikke kan nå inden for rammerne af den eksisterende lovgivning.
Det er her, hvor det er lettest at fortrænge frem for at erkende, at vi i dag har en lille gruppe af patienter, som tvangsindlægges ikke bare én eller to gange, men seks, syv, otte, ni, ja, nogle gange flere gange.
Men det er også her, hvor det efter vores opfattelse er udtryk for omsorgssvigt, når mennesker måske uden sygdomserkendelse eller sygdomsindsigt får lov at synke dybere og dybere ind i deres sygdom, indtil den nuværende psykiatrilovgivnings kriterier for tvangsindlæggelse er opfyldt og politiet atter efter ordination kan hente patienten med tvang.
Med det udgangspunkt in mente
vil jeg gerne have lov at takke hele satspuljekredsen, dvs. alle Folketingets partier på nær Enhedslisten, for ikke alene at turde tage en svær debat ud fra fornyede overvejelser, men også i enighed at turde sætte handling bag det sørgelige faktum, at der i dag findes en lille gruppe af patienter, som gang på gang bliver tvangsindlagt, men som dropper behandlingen, når de velbehandlet bliver udskrevet, for efterfølgende at få det dårligere og dårligere, inden de atter indlægges med tvang.
Det er ikke alene udtryk for en enighed, som gør, at samtlige partier på nær Enhedslisten i dag bakker op om lovforslaget, som i en forsøgsperiode på 4 år giver mulighed for tvungen opfølgning efter udskrivning; det er vel i bund og grund også udtryk for en fælles erkendelse af, at det kan være nødvendigt med et alternativ, når alle andre muligheder er udtømt.
Jeg vil gerne i dag sætte en tyk streg under sætningen: når alle andre muligheder er udtømt.
For det er netop derfor, at alle partier for det første har lagt afgørende vægt på, at patienter kun skal kunne omfattes af tvungen opfølgning, hvis alle de relevante og nødvendige behandlingsog støttemuligheder har været tilbudt og forsøgt anvendt, og for det andet at vi i fællesskab er blevet enige om opstillingen af en række strenge betingelser, som alle skal være opfyldt, for at tvungen opfølgning overhovedet kan anvendes, og for det tredje at der i lovforslaget er opstillet krav til den medicinske behandling samt en række retssikkerhedsmæssige garantier.
Et centralt formål med nærværende lovforslag er derfor også at medvirke til at forebygge og undgå mere indgribende tvang i form af gentagne tvangsindlæggelser for lovforslagets målgruppe.
Eller som Lægeforeningens formand for Etisk Udvalg og medlem af Lægeforeningens bestyrelse skrev i den seneste leder i Ugeskrift for Læger – og jeg citerer: »Vi støtter denne lovændring, fordi det gør det muligt at gribe ind, før skaden er sket, og inden patienten har skabt uoverstigelige problemer for sig selv og sine omgivelser.«
Samtidig vil jeg dog også gerne understrege, at lovforslaget her også er vigtigt at se i sammenhæng med alle de mange andre initiativer, som vi i fællesskab er blevet enige om i satspuljekredsen i forbindelse med den seneste satspuljeaftale, herunder også den meget ambitiøse psykiatriplan, som regeringen har lagt frem.
Det er nødvendigt at se alle de ting i en sammenhæng, for det er netop summen af alle de ting, der som helhed skal gøre, at vi nu kan skabe og give nogle bedre tilbud til en gruppe patienter i psykiatrien.
Så foruden regeringspartierne, Dansk Folkeparti og Liberal Alliance vil jeg gerne takke oppositionspartierne, altså Socialdemokraterne, Socialistisk Folkeparti og Det Radikale Venstre, for at være gået konstruktivt ind i forhandlingerne om det her forslag og for ikke mindst jo også i sidste ende at støtte det her lovforslag.
Vi ser på den baggrund frem til den videre udvalgsbehandling i Sundhedsudvalget og herunder også behandlingen af alle de mange indkomne høringssvar.
Jeg skal på den baggrund meddele, at vi i Venstre støtter det fremsatte lovforslag.