Lissa Mathiasen (S), 2007-01-11:
Jeg tror, det står meget klart for de fleste, at arveloven fra 1963 ikke lever op til nutidens krav, hvad angår familiemønstre.
Så meget mere er der også grundlag for at glæde sig over, at den socialdemokratiske justitsminister, hr. Frank Jensen, allerede tilbage i 1998 var så fremsynet at få sat det her arbejde i gang med en revision af arveloven.
Det er på høje tid, den kommer.
Vi ønsker i Socialdemokratiet at få gjort arveloven nutidig.
Dermed skal den på den ene side svare til, hvad det brede flertal af befolkningen med rette må forvente af en arvelov, og vi skal på den anden side sikre, at loven også bliver så overskuelig, at den enkelte får en reel mulighed for at kunne finde ud af, hvad den dækker, hvordan den dækker og i den situation også, hvis der eventuelt måtte være behov for at skulle oprette et testamente.
Udvalgets betænkning, som kom i 2006, finder vi rigtig god.
Den leverer nydannelse, herunder særlig med hensyn til forholdene omkring forbedring af ægtefællens retsstilling og indførelse af arveret for ugifte samlevende.
Generelt finder vi også god balance i den samlede betænkning.
Langt hen ad vejen følger ministeren også udvalgets forslag.
Det betyder jo bl.a., at ægtefællens arveretlige stilling bliver forbedret væsentligt ved, at ægtefællen fremover vil få ret til halvdelen af først afdøde ægtefælles ejendele mod i dag kun en tredjedel.
Det betyder meget i en given situation.
Det er set med vores øjne rigtig godt.
Rimeligt må det også være, at længstlevende får mulighed for at kunne fortsætte et rimeligt økonomisk liv, hvor hensynet til andre arvinger må komme i anden række.
Godt er det også, at beløbet til suppleringsarv bliver sat op.
Men jeg vil alligevel godt spørge: En stigning fra 200.000 kr. til 500.000 kr., er det nu nok?
Det er der også flere af høringssvarene der sætter spørgsmålstegn ved.
Hvis det beløb f.eks. skal forholde sig til erhvervelse af en bolig, og hvis vi kigger på boligpriserne, så må vi nok sige, at 500.000 kr. ikke batter så forfærdelig meget ret mange steder i landet.
Det vil jeg godt have vi kigger lidt på under udvalgsarbejdet.
Det skal selvfølgelig også ses i forhold til, at forsikrings- og pensionsbeløb, hvilket også ligger i det andet forslag, skal modregnes i de 500.000 kr.
Vi deler også udspillets synspunkt om at give afdødes ægtefælle en arvehenstand på et længere åremål.
Vi mener nemlig, at de ændringer, jeg her har nævnt, meget gerne skulle betyde, at afdødes ægtefælle i hvert fald ikke økonomisk bliver bragt i en klemme, når ægtefællen afgår ved døden.
For rigtig mange mennesker har det en stor betydning.
Så lægges der op til at kunne begrænse livsarvingers tvangsarv til 1 mio. kr., ligesom det bliver muligt at stille krav til kontant betaling.
Det indebærer bl.a., at det bliver lettere at ligestille sammenbragte børn i arveretlig henseende, og at virksomhedernes generationsskifte også lettes.
Det er positive tiltag, synes vi.
Glædeligt er det også, at det bliver gjort mere smidigt at oprette nødtestamenter, blot det sikres, at testamentet er oprettet af den angivne arvelader og er udtryk for dennes beslutning.
Vi ved jo godt, at når der er behov for at oprette nødtestamenter, er det udtryk for akutte situationer, hvor vi i dag alt for ofte oplever det som noget, der er besværligt, hvilket man mindst af alt har brug for i netop sådan nogle situationer.
Arvelovudvalget har også meget grundigt beskæftiget sig med ugifte samlevendes arveretlige stilling.
Også her kommer udvalget med en enig indstilling til klare forbedringer.
Her har vi et meget klart udtryk for, hvordan samfundsforhold og familiemønstre har forandret sig, siden 1963-arveloven blev vedtaget.
Men i modsætning til udvalget og dets enige indstilling har justitsministeren valgt kun at medtage en lille, ja, en endog meget lille andel af anbefalingerne ved kun at give ugifte par mulighed for at oprette et fælles testamente om, at de vil arve hinanden, som om de var ægtefæller, også kaldet et samleverarvetestamente.
Som nævnt finder vi udvalgets anbefalinger veldokumenterede.
Vi synes også, de er seriøse, og så meget desto mere undrer vi os faktisk over, at justitsministeren med, synes jeg, ikke særlig vægtige argumenter har valgt ikke at følge udvalgets forslag.
Jeg synes også, at der sættes spørgsmålstegn og kan sættes spørgsmålstegn ved de krav, der stilles til det udvidede samlevertestamente.
Jeg kan godt se situationen, hvor f.eks. et par lidt oppe i årene med eventuelt hver deres voksne børn ønsker at flytte sammen og de måske køber et hus i fællesskab ved samflytningen.
Et sådant par kunne meget vel have en interesse i at sikre hinanden økonomisk fra starten, hvor de køber huset og flytter sammen.
Vi synes, det er noget, vi bør kigge lidt grundigere på under udvalgsarbejdet.
Det er ikke os herinde, synes vi, der skal bestemme, hvordan familiemønstrene skal være.
Det bestemmer folk, og så længe de gør det inden for lovens grænser, synes jeg også, at de skal have muligheden for at kunne sikre hinanden og endda sikre hinanden på en ordentlig måde.
Så lad os kigge på det under udvalgsarbejdet.
Jeg håber også, at ministeren vil være lidt åben i forhold til at få kigget på de her ting.
Lovforslaget om ændring af forsikringsaftaleloven m.v. vil jeg ikke kommentere her.
Vi ser det som en naturlig forlængelse af arvelovforslaget og har derfor ikke specielle bemærkninger til det.
Jeg vil godt slutte med at konkludere, at vi overordnet ser nogle både gode og længe efterspurgte ændringer til en ny arvelov, men at vi også under udvalgsarbejdet vil gå lidt mere i dybden med de enkelte elementer, hvilket tiden ikke tillader her i dag.
Set i forhold til både den tykke betænkning og forslaget her er det jo meget omfattende ting, som jeg egentlig tror vi får langt mere ud af at kigge på under udvalgsarbejdet.
Men altså en positiv støtte overordnet, men samtidig følgende melding: Her er nogle ting, vi lige skal have kigget på.
Det er i hvert fald vores ønske.
Når jeg hører hr. Tom Behnke komme med udtrykket naturligvis efter at have sagt, at samboende er nærmeste pårørende, er jeg da enig i det, men hvis det naturligvis skal have en logisk sammenhæng og egentlig have den konsekvens, som der bør ligge i det,
hvad er så begrundelsen for, at man ikke mener fra konservativ side, at vi også skal give dem den samme mulighed som nærmeste pårørende, som udvalget altså lægger op til – give dem muligheden for legal arveret, give dem muligheden for at kunne sikre hinanden bedst muligt, hvis ulykken skulle ske?
Det lyder jo flot, at man har mulighed for at kunne få lov til at overtage det fælles bo, men det kræver altså, at man har pengene.
Derfor vil jeg godt høre, om man ikke også fra konservativ side vil være med til, at vi kigger lidt på det her, for det er vel ikke os, der skal bestemme, om folk skal gifte sig eller ikke skal gifte sig.
Vi har omkring 300.000, der lever papirløst, og det synes jeg vi skal respektere, men vi skal også respektere deres ønske om, at de meget gerne vil have lov til at sikre hinanden.
Jeg kan se, at hele det samlede udvalg er totalt enige om at sige, at i det øjeblik, hvor man vælger at bo sammen, at være et par, men af andre årsager har valgt ikke at gifte sig – og det kan typisk være den der med ikke at ville skifte med børnene – så er det vel rimeligt, at det er det, der er udgangspunktet.
Hvis vi så til gengæld siger, at man har et helt andet praktisk samliv, hvor man ikke ønsker at sikre hinanden, så må man gå ind og foretage sig noget aktivt, for at det ikke sker.
Men der er jo ikke parallelitet, som hr. Tom Behnke siger, for man kan godt oprette det udvidede samlivstestamente den dag, man flytter sammen, men det træder først i kraft efter 2 år.
Og så er der jo kun at sige, at så må man håbe for de mennesker, at den ene i et sådant parforhold ikke falder bort inden for de 2 år, for i den periode er man ikke sikret – det er måske næsten det værst tænkelige, at man tror, at man har sikret hinanden, men at der skal gå 2 år, før det træder i kraft.
Det er næsten sådan en musefælde at lave, synes jeg, eller måske det, der er værre.