Per Clausen (EL), 2008-04-03:
Under ministerens redegørelse for, hvorfor regeringen overraskende nok ikke ville stemme for det her forslag, kunne man godt få indtryk af, at forholdene på de medicinske afdelinger var ganske gode.
Det var godt nok i ministerens indlæg lidt uklart, hvorvidt der skulle være flere eller færre sengepladser i fremtiden, og det var også lidt uklart, om der var problemer eller der ikke var problemer.
Der var det i hvert fald engang imellem.
Så må man spørge sig selv, hvad der kan være forklaringen på, at mennesker, som er ansat i sygehusvæsenet, ikke oplever, at det altid går godt.
Og man må spørge sig selv, om det skyldes, at de mennesker, der arbejder på de medicinske afdelinger, er særlig følsomme, siden de har en klar oplevelse af, at det ikke er deres indsats, der prioriteres højest i sundhedsvæsenet, og siden de også har et meget klart indtryk af, at de patienter, som de behandler, ikke er dem, der prioriteres højest.
For det kan jo skyldes, at der bare er tale om, at de mennesker, der er blevet ansat til at arbejde på de medicinske afdelinger, ved et sært uheld er særlig følsomme.
Det forudsætter imidlertid også, at vi ikke tror, at regeringens politik har nogen effekter, og jeg forstod på ministeren, at det mener man selv den har.
Der må man jo kigge på, hvad det er for nogle redskaber, man anvender.
Man anvender den såkaldte behandlingsgaranti, som jo betyder, at hvis man ellers er så heldig at have en sygdom eller lidelse, som et privathospital kan og vil behandle, skulle man kunne blive behandlet efter 4 uger.
Hvis man ikke har en sådan sygdom eller lidelse, må man jo vente, indtil der bliver plads et eller andet andet sted.
Det får jo den effekt, og den har givetvis været tilsigtet, at de offentlige sygehuse koncentrerer indsatsen på de her områder, fordi de ellers taber penge, og ingen sygehuse ønsker at tabe penge.
Altså, det betyder så, at hvis man bare er en lille smule fornuftig, bare tænker sig en lille smule om, må man prioritere det kirurgiske område.
Man vil oven i købet prioritere det forholdsvis enkle kirurgiske område, for det er jo mest der, privathospitalerne huserer.
Det har regeringen jo også opdaget, og derfor har den et supplement til den her sådan lidt markedsorienterede tilgang.
Den har sådan en om ikke 5-års-plans-tilgang ved siden af, men dog en plan.
Det er de nationale handlingsplaner.
Det er på de områder, hvor regeringen siger at der er brug for at gøre en særlig indsats som et supplement og måske endda et korrektiv til det, der sker som følge af vores behandlingsgaranti.
Så kan man stille sig selv det spørgsmål: Når nu der er enighed i Folketinget om, at de medicinske patienter ikke må forsømmes - det er nedrigt og vel også lidt ondskabsfuldt af forslagsstillerne at antyde, at en af grundene til, at de medicinske patienter er blevet lidt dårligere behandlet, er, at det meget tit er ældre mennesker og mennesker, der måske ikke har stor gennemslagskraft - hvorfor er det så, at man ikke vil lave en national handlingsplan på medicinområdet?
Det fortaber sig, synes jeg, i hvert fald i tågerne.
Det er selvfølgelig o.k., at ikke alle forslagene i det, vi har fremsat, er geniale.
Måske er der også enkelte forslag, der er set før.
Men jeg må indrømme, at da jeg hørte, hvad det var, man havde af konkrete forslag til, hvad man ville gøre i stedet for, var det mest noget, kommunerne og regionerne skulle tage sig af, og det er jo et godt tema, når man er folketingsmedlem, hvad andre skal tage sig af.
Så bare til allersidst: Et af problemerne, når vi snakker om flere ressourcer og flere sengepladser, er, at det er svært at rekruttere personale til sundhedsområdet generelt og i særdeleshed til det medicinske område.
Derfor bliver vi også nødt til at diskutere, hvilke vilkår vi byder de mennesker, der er ansat i sundhedsområdet.
Så kan man selvfølgelig godt henvise til, at det tager overenskomsternes parter sig af.
Lad mig så bare minde om atter en gang, at de økonomiske rammer, som regionerne forhandler med sundhedspersonalet om, de økonomiske vilkår, der skal være i fremtiden, er fastsat af regeringen og af dette Folketing igennem den finanslov, der bliver lavet.
Så hvis man for alvor mente, at det skulle være mere attraktivt at arbejde i sundhedssektoren, og hvis man mente, at det også havde noget at gøre med den løn, som f.eks. en sygeplejerske får, og som er 27 pct. lavere end den, mennesker med tilsvarende uddannelse inden for typiske mandefag i den private sektor får, ja, så ville man jo nok have sørget for, at der blev afsat nogle penge til det i finansloven.
Men alt er selvfølgelig ikke penge.
Det handler også om at organisere arbejdet på en sådan måde, at de, der er ansat, selv føler, at de har indflydelse på det, og det synes jeg da også er et vigtigt element i det fremtidige arbejde på det her område.
Debatten i dag har været en lille smule anderledes, end den var sidste år.
Sidste år havde vi faktisk en lang række udvekslinger af synspunkter om, hvad der nu var natur, og hvad der var samfundsskabt og socialt skabt.
Jeg vil bare sige, at en af baggrundene for det her forslag fra Enhedslistens side jo er et forsøg på ligesom at understrege, at vi synes, at man i den kultur, vi lever i, og i det samfund, vi lever i, gør alt for meget ud af at understrege nogle forskelle, som man hævder er naturligt betingede, kønsligt betinget, men som efter vores opfattelse på mange områder er socialt betinget, og at kønsforskelle bruges til at undertrykke nogle mennesker med.
Det er jo ikke, fordi vi benægter, at der i de fleste tilfælde er forskel på de mennesker, også fysisk, der opfatter sig som kvinder og mænd, men man skal bare passe på med at lade disse naturlige forskelle fungere som en meget begrænsende faktor.
Jeg vil bare give et enkelt eksempel, inden jeg går over til det mere konkrete indhold af det her beslutningsforslag.
I min ungdom kunne kvinder ikke løbe mere end 1.500 m.
Det var i strid med deres natur, og på OL-programmet var det sådan, at de ikke løb mere end 1.500 m.
Så begyndte de lige pludselig at løbe maratonløb, og i dag ved vi godt, at der intet er ved den kvindelige natur, der forhindrer dem i at løbe maratonløb.
De fleste kvinder løber maratonløb hurtigere, end jeg gør, uden at jeg vil påstå, at det så skulle være særlig naturligt.
Så til selve debatten i dag, som jo i stedet for blev meget konkret, og det tror jeg for så vidt kan være godt, hvis man nu i den her sammenhæng går efter at opnå resultater.
Det tror jeg faktisk er vigtigt, for der er tale om mennesker, som har reelle problemer.
Der er ikke tale om mange mennesker, men der er tale om mennesker, der har reelle problemer.
Der vil jeg så knytte nogle enkelte bemærkninger til de enkelte dele af forslaget.
Jeg bemærkede jo, at Socialdemokraterne vel sådan set stort set var enige i forslaget, men dog ville have nogle ting undersøgt lidt grundigere først, og jeg er sådan set enig i, at man skal undersøge ting grundigt først.
Det er også derfor, at vi har fremsat et beslutningsforslag og ikke sådan et færdigt lovforslag, hvor man bare kunne gå i gang i morgen.
Jeg forstod også, at andre var lidt bekymrede over noget af det, men lad os tage en ting ad gangen.
Hvad angår det omkring navnet, så ved jeg godt, at man jo i dag som transseksuel kan søge om at få lov til at få et andet navn.
Og så kan man igen sige, at folk er følsomme, for nogle mennesker synes faktisk, at det er ubehageligt, at de skal søge om at få et navn, som modsvarer det køn, de mener de har.
De synes, at de burde have den ret.
Jeg forstår godt, hvorfor man har en navnelov, der siger, at man skal forsøge at sikre, at forældre f.eks. ikke giver deres børn et navn, som kan være dem til besvær og skade senere hen i livet.
Det er jeg helt med på.
Men jeg synes bare, at det ville være meget nemt og meget enkelt at lave lovgivningen sådan, at når man er fyldt 18 år, så anmeldte man det navn, man gerne ville have ifølge de regler, som i dag gælder, hvis man skifter navn inden for de navne, som nu engang er anerkendt som hørende til ens eget køn.
Jeg forstår sådan set slet ikke, hvorfor vi ikke bare kan gøre det, andet end at vi nu har en anden lovgivning.
Det andet er så spørgsmålet om cpr-nummeret og passet og kønsneutraliteten her.
Der må man jo sige, at vores udgangspunkt er, at vi siger, at man ikke skal operere med en opdeling af mennesker og de muligheder, de har i samfundet, der er baseret på køn.
Det er så baggrunden for at sige, at vi heller ikke ønsker, at cpr-nummeret skal udsende det signal.
På den anden side medgiver jeg jo gerne, at det, når vi ser på den konkrete virkelighed, som den er i dag i Danmark, ville være til fordel for de forkerte, hvis vi ikke var i stand til at påvise, at der faktisk var forskel på den måde, vi behandler kvinder og mænd på lønmæssigt, arbejdsmæssigt osv.
Så jeg anerkender sådan set, at Det Radikale Venstres ordfører og også andre har en pointe her, som vi nok bør overveje nøje, og jeg tror også, at vi kan finde en løsning på de problemer, der er, uden at vi behøver at gå så langt.
Til gengæld synes jeg, at vi skulle være meget åbne over for at diskutere, hvordan vi konkret kunne give den mulighed, at folk, som havde fået et navn af det køn, som man nu synes man tilhører, også kunne få et cpr-nummer, der var i overensstemmelse med det.
Måske skal vi i det arbejde, vi laver omkring det her beslutningsforslag, gå ind og se på, hvad det er for nogle reelle problemer, der vil opstå - altså reelle problemer, der vil opstå, ikke alle de tænkte problemer, som jeg er sikker på at jurister og andre kan sidde og udtænke, men de reelle problemer for den her gruppe.
Jeg synes, at det ville være meget, meget rart, hvis vi kunne gøre det.
Det er jo også min opfattelse, vil jeg så sige, at der blandt de fleste ordførere faktisk var en klar forståelse af, at selv om der er tale om en mindre gruppe mennesker, og selv om man kan sige, at problemerne kan være vanskelige helt at sætte sig ind i for os andre, så er det i hvert fald noget, som vi burde gøre et forsøg på at løfte.
Jeg tror, at jeg i vores beslutningsforslag oprindelig havde skrevet noget om, at hvis man gav nogle rigtig gode og ordentlige vilkår på det her område, kunne man måske i virkeligheden begrænse, hvor mange der mente, det var nødvendigt at få gennemført en operation, for netop fordi det her er meget følelsesmæssigt betinget og kun for nogle hænger sådan meget radikalt sammen med, hvordan deres krop er skruet sammen, kunne det være, at det ville føre til, at færre i grunden mente, de havde behov for en operation.
På den anden side skal man jo ikke beskrive det på en sådan måde, at man ligesom forsøger at gøre dem, der så stadig fastholder, at de vil have en operation, til noget særligt.
Det har så givet anledning til nogen diskussion, for vores udgangspunkt er jo, at det bestemmer mennesker selv, og jeg må sige, at det er et grundlæggende synspunkt, vi har, at det bestemmer mennesker selv.
I nogle tilfælde er jeg da med på, at vi pålægger mennesker, at de meget tydeligt skal vise, at de selv ønsker det her.
Derfor er jeg sådan set
helt med på, at der er rådgivning, der er vejledning, der er drøftelse, og der må gerne gå noget tid, fra man første gang siger, at man gerne vil have en kønsskifteoperation, og indtil det kan blive til noget.
Jeg synes så bare, at vi skal prøve at se på, hvordan man gør i andre europæiske lande, og se, om vi ikke kunne gennemføre en liberalisering i forhold til både regelsæt og praksis.
Mange transseksuelle i Danmark oplever - og jeg siger oplever, for jeg ved jo ikke, om det passer, jeg har ikke været der og slet ikke i den situation -
at Sexologisk Institut er et sted, hvor man i udgangspunktet har den opfattelse, at når folk kommer og ønsker at få en kønsskifteoperation, er de galt på den, og de skal overbevises om, at det er forkert.
Jeg synes, at det betyder, at vi er nødt til både at se på praksis og regelsæt med henblik på at få det revideret.
Jeg synes, at det i den sammenhæng ville være oplagt at indhente viden fra andre lande, hvor man måske også har lidt mere udfoldet viden om, hvad der faktisk sker med de mennesker, der har fået gennemført en kønsskifteoperation.
Jeg har jo spurgt sundhedsministeren om, hvilke publikationer og hvilke forskningsmæssige resultater der foreligger om den problemstilling i Danmark, og svaret er: nul.
Derfor tror jeg, det er forkert, at man ligesom udtaler sig fra sagkundskabens side om, om folk er lykkelige eller ikke lykkelige, og om det skulle føre til mere ulykke at få gennemført en operation, når man baserer det på, så vidt jeg har forstået, ikke de ganske få, der har været i Thailand, for det er måske lidt flere, men de ganske få, der har været i Thailand, og som efterfølgende har henvendt sig til Sexologisk Institut, hvor de jo alle sammen har følt sig dårligt behandlet eller i hvert fald ikke har lyst til at komme igen.
Jeg synes altså, det ville være fantastisk vigtigt, at man indsamler den viden, der er, og forsøger at få skruet en beretning sammen, der kan give nogle retningslinjer for, hvordan man kan arbejde videre med det her spørgsmål.
Jeg vil bare sige, at jeg er meget glad for i dag at kunne sige, at stort set alle ordførere har udvist en forståelse og en vilje til at gå ind i den proces på en positiv måde.
Jeg opfatter faktisk også, at ministeren gav udtryk for det.
Set i lyset af det vil jeg så undlade at insistere på, hvad skal man sige, også at få resultat på de sådan mere grundlæggende ideologiske elementer, der indgår i vores forslag.
Det kan vi sikkert få anledning til at diskutere mange gange ud i fremtiden.