Per Stig Møller (KF), 2008-11-12:
Som det indgående er beskrevet i regeringens analyse af klyngeammunition, som blev sendt til Folketinget den 1. april i år, finder de internationale forhandlinger om regulering af besiddelse og anvendelse af klyngeammunition sted i to spor, dels forhandlingerne inden for FN's konvention om konventionelle våben - det hedder CCW-sporet - dels den såkaldte Osloproces, der foregår i et parallelt forløb uden for FN.
Regeringen har tidligere over for Folketinget gentagne gange redegjort for, at Danmark deltager i begge - begge - forhandlingsspor.
Dette fremgår af analysen af 1. april, ligesom det blev lagt frem under det åbne samråd i Udenrigsudvalget den 17. april og under Folketingets seneste forespørgselsdebat om sagen, F 33, den 7. maj i år, og her tilsluttede et bredt flertal i Folketinget sig forslag til vedtagelse nr. V 48 om: »at Folketinget opfordrer regeringen til … at arbejde aktivt for hurtigst muligt at etablere et internationalt juridisk bindende forbud mod klyngeammunition, som forvolder uacceptable skader på civile…«
På dette grundlag har regeringen videreført sit arbejde i begge forhandlingsspor.
I Oslosporet nåede et stort antal lande, heriblandt Danmark, den 28. maj i år til enighed om et udkast til en ny international aftale om forbud mod de fleste typer klyngeammunition.
Som tidligere tilkendegivet betragter regeringen aftalen i Oslosporet som et meget vigtigt gennembrud for de internationale bestræbelser på at få fjernet klyngevåben, der volder uacceptable skader på civile.
Derfor er vi også i færd med at forberede dansk underskrivelse af konventionen i Oslo i starten af december.
Samtidig er det vigtigt at anerkende, at aftalen ikke indebærer, at alle - og det er problemet - problemer vedrørende klyngeammunition nu bliver løst.
Som supplement til Oslosporet er der derfor fortsat et udtalt behov for også inden for rammerne af FN's konvention at få et resultat, hvor de største producentlande og brugerlande deltager.
Derfor er det vigtigt med begge spor.
Osloprocessen opmuntrer FN-processen.
Jeg er fuldstændig enig.
Den skal holdes kørende.
Igen vil jeg bare gentage, hvad jeg tidligere sagde, at det jo ikke er efterretningstjenesterne, der afgør vores udenrigspolitik, og om vi skal handle eller ikke skal handle eller hvordan vi skal handle.
Men det skal indgå i vores overvejelser, f.eks. den efterretningsoplysning, ikke nødvendigvis fra FE, den kom jo fra alle steder i verden, omkring Niger.
Det vil sige, at vi også selv selvfølgelig som politikere skal vurdere, uanset hvor kilden kommer fra, om vi nu er helt sikre på, at det holder.
Men vi skal kunne være sikre på, at de oplysninger, vi får, er rigtige, for ellers kan vi ikke bruge dem til noget.
Når vi så er sikre på, at de er rigtige, kan vi jo enten vurdere at handle derefter eller at sige: Jamen det er fint nok, det er rart at vide, men vi handler nu sådan og sådan.
Man kan jo konstatere det med Colin Powell f.eks., for det er jo rigtigt, at udenrigsministeren ender med at sidde med problemet.
Uanset om det er forsvarsministeren, der har området, ender udenrigsministeren med problemet, som vi jo så det med Colin Powell, som jo prøvede at gennemtæske alle problemerne med CIA gennem 48 timer, før han holdt den tale, der jo altså viste sig at være meget fejlfuld.
Jamen det har da givet kolossal selvransagelse, også i det udenrigspolitiske system, at udenrigsministeren kunne blive sendt af sted på den måde.
Det var jo helt uacceptabelt.