Kristian Thulesen Dahl (DF), 2014-10-09:
Statsministeren må jo være glad for, at man savner hende.
Jeg vil i hvert fald først og fremmest sige tak til statsministeren for åbningsredegørelsen i tirsdags.
Jeg synes, det hører sig til under sådan en debat her, at vi minder hinanden om, at det, der jo skete i tirsdags, er en festligholdelse af vores demokrati, af vores folkestyre.
Det, at Folketinget åbner hver første tirsdag i oktober, minder os alle sammen om, at vi skal være glade for, at vi bor i et land, hvor der er demokrati, hvor der er folkestyre, og hvor der gælder nogle rigtig gode traditioner også omkring det, og det så vi i tirsdags, også under ledsagelse af vores dejlige kongefamilie, som var herinde, og der var blomster over det hele.
Også i en tid, hvor der rundt i verden er ganske, ganske store problemer, skal vi glæde os over de ting, vi kan glæde os over i det danske samfund.
Jeg vil også i forhold til indholdet af åbningsredegørelsen sige, at der bestemt også var steder, hvor der var positive takter.
Jeg vil gerne sige, at når det drejer sig om de ældre, var jeg jo glad for, at statsministeren i år havde valgt at medtage de ældre i åbningstalen i modsætning til sidste år, hvor der ikke blev nævnt ældres forhold med ét ord.
Det skyldes måske, at man siden så har fundet en bevilling på 1 mia. kr. til ældreområdet i finansloven for i år.
Men vi har jo tidligere diskuteret og vil også gerne i dag i forbindelse med åbningsdebatten diskutere, at det ser ud til, at kommunerne sparer mere på ældreområdet, end de får, så der netto bliver et minus på ældreområdet fra sidste år til i år ude i kommunerne.
Derfor er det også, at vi i vores finanslovsforslag for næste år foreslår, at man bruger det, vi kalder en ægte ældremilliard, som så kun kommer ud til kommunerne, hvis man garanterer, at man bruger pengene oven på det niveau, man har i år, så det bliver en reel forbedring af de ældres vilkår.
Når det drejer sig om sundhedsområdet, var jeg også glad for, at statsministeren nævnte meget om sundhedsområdet i sin åbningsredegørelse.
Vi forhandler meget gerne med regeringen om forbedringer på sundhedsområdet, også i forhold til kræftområdet, som selvfølgelig er utrolig vigtigt.
Vi synes så også, der skal lægges nogle ting oven i det, regeringen taler om.
Vi ser med bekymring, når de her nye sygehuse nu bygges, at man ikke ser ud til at have sengepladser nok.
Vi har jo allerede det problem og har haft det længe, at der er syge, der bliver anbragt ude på gangarealer og andre steder, og det er jo ikke en værdig måde at behandle syge mennesker på i vores samfund.
Derfor duer det jo ikke, at vi bygger en ny sygehusstruktur op, hvor der så er færre sengepladser til hjælp for de syge i forhold til det, man oprindelig havde regnet med der skulle være.
Det er ganske voldsomt i en situation, hvor kommunerne ikke er klar til at sætte noget andet i stedet.
Når vi kigger på sygehusstrukturen, ser vi, at der også er brug for at diskutere mad – altså noget så basalt som mad.
Vi ved, hvor vigtigt det er, jeg havde nær sagt i den almindelige dagligdag, men det er det i særdeleshed også, når man er syg.
Fire af de seks nye såkaldte supersygehuse, der bygges, bygges uden det, der hedder produktionskøkkener, altså uden mulighed for selv at kunne producere mad.
Det virker jo altså også paradoksalt, at det er den måde, vi indretter vores velfærdssamfund på.
Så det er nogle ting vi meget gerne vil diskutere med regeringen.
Jeg vil også gerne sige, at jeg synes, det var godt, at statsministeren i sin åbningsredegørelse nævnte de frivillige.
Der er ingen tvivl om, at der er rigtig mange, der i det danske samfund yder en kæmpe indsats hver eneste dag som frivillig.
Ældre Sagen har et helt netværk, der sørger for, at mange ældre, der ellers ville være ensomme og sidde efterladt tilbage, uden nogen en gang imellem ringede på døren eller ringede via telefonen, ikke er så alene, fordi det her netværk er sat op.
Det er noget, vi skal sætte meget stor pris på.
Vi skal sætte pris på de natteravne, der sikrer unge menneskers gang rundt i nattelivet ved at skabe tryghed i nattelivet.
Vi skal sætte pris på alle de frivillige i idrætslivet, som gør en kæmpestor indsats for unge og andre.
Så der er masser af ting der, som er vigtige at få nævnt, og det er jeg selvfølgelig også glad for at de blev i statsministerens åbningsredegørelse, og jeg vil også gerne gøre det her i dag.
Så vil jeg også sige, og det har vi jo diskuteret en del siden i tirsdags, at der er nogle positive takter at spore i regeringens udlændingepolitik.
Det er, som om der igennem de seneste uger har bredt sig en erkendelse i regeringen af, at der er behov for en grundlæggende ændring af Danmarks asylpolitik og indvandringspolitik.
Det er jo noget, vi længe har diskuteret, og vi har fået at vide, at hvis man lemper reglerne i Danmark, har det ingen indflydelse på, hvor mange der kommer til Danmark.
Derfor kan man også gøre noget ved antallet ved at ændre på reglerne her i Danmark.
Jeg synes selvfølgelig, at det er rigtig godt.
Det er også godt, at der er kommet en erkendelse af, at antallet er relevant.
Det er også nyt, for det har tidligere været svært at få en diskussion af, om antallet simpelt hen kan blive for stort; at det simpelt hen kan blive for meget.
Det kan man åbenbart nu, og det er jo selvfølgelig også en erkendelse, som er rigtig god.
Det kommer måske også, fordi den politik, der har været ført, har nogle økonomiske konsekvenser.
Altså, man regnede med, at der kommer 7.500 asylansøgere til Danmark i år, og der er regningen på 1,4 mia. kr.
Da man opjusterede det til 10.000, blev regningen på 2,9 mia. kr.
Nu regner man med, at det muligvis er 20.000 asylansøgere, der kommer i år, og der regner man med en regning på 4,1 mia. kr.
Det er jo penge, der skal tages ud af de penge, vi ellers kunne bruge på de ældre eller sygehuse eller uddannelsessystemet, eller hvad vi ellers bruger penge på, så det her har jo en kæmpestor effekt.
Derfor er det måske også noget af det, der har fået regeringen til at se, at det jo ikke går på den her måde.
At der så har været noget slinger på vejen dertil, vil jeg kun bruge ganske få sekunder på, for vi skal glæde os over, at vi er kommet hertil.
Altså, i juni sagde man jo principielt nej til det her med mere midlertidighed i tildelingen af asyl; i september sagde man pludselig ja til, at man godt kunne operere med sådan en midlertidighed, men i september sagde man også, at når det drejede sig om familiesammenføringsreglerne, skulle de ikke ændres.
De, der kom hertil under den nye midlertidige ordning, var omfattet af de familiesammenføringsregler, der hele tiden har været gældende.
Men i åbningstalen i tirsdags var der igen sket et nybrud, for der sagde statsministeren så, at familiesammenføringsreglerne ikke skal gælde for de her folk, der kommer på den nye ordning.
Så man kan i sandhed sige, at regeringen i de seneste uger har flyttet sig i indvandringsspørgsmålet.
Jeg tror, det er helt nødvendigt, at den erkendelse af, at de gældende regler ikke er i orden, har bredt sig i regeringen.
Og det er selvfølgelig godt.
Det, der så er spørgsmålet, er jo så, om de regler, regeringen foreslår, er tilstrækkelige.
Og der må vi jo nok bare sige, at det er de ikke, men det kan de måske så blive om 1 uge eller 14 dage eller om 3 uger, som tiden går, for tingene bevæger sig jo.
Det er jo klart, at med det lovforslag, som man har bebudet – vi har ikke set det, men vi har lyttet os frem til, hvad det indeholder – er det jo noget med, at man laver en stramning, men en stramning for under en tredjedel af f.eks. de syrere, der kommer til Danmark.
Og hvis der kommer 20.000, er det altså ca. 14.000 af dem, der kommer, der ikke vil være omfattet af de nye regler.
Samtidig er det uforståeligt, at det tager lang tid for regeringen.
Hvis man forestillede sig, at det her var vigtigt for regeringen – at det virkelig var vigtigt at få lavet reglerne om – hvordan kan det så være, at man bebuder noget for 3 uger siden, men at der først kommer et lovforslag om måske en måneds tid?
Vi husker, at Folketinget var ca. en uge om at sende F-16-fly på vingerne.
Det var en meget, meget alvorlig beslutning at træffe.
Derfor virker det mærkeligt, at det her skal tage så lang tid.
Det er det samme, når vi taler om syrienskrigere, altså de folk fra Danmark, der tager til eksempelvis Syrien og kæmper.
Her har regeringen bebudet, at der skal være strammere vilkår, at man skal kunne tage opholdsgrundlaget fra dem, så de ikke kan vende tilbage igen, og at man i visse situationer skal kunne tage passet fra dem.
Det forslag skulle man også tro er vigtigt, og at det ville komme hurtigt.
Det har regeringen så bebudet vil komme omkring juletid.
Derfor vil jeg her i dag ved åbningsdebatten opfordre statsministeren til at indkalde Folketingets partier – alle Folketingets partier – med henblik på at lave et nationalt kompromis om asylpolitikken og en omlægning af Danmarks asylpolitik, simpelt hen i erkendelse af, at det, når vi lever i en verden med over 50 millioner flygtninge, kræver en virkelig gennemgribende ændring af Danmarks flygtningepolitik for at kunne hjælpe bedst muligt.
Vi har jo hundredtusindvis af flygtninge siddende i forskellige lejre tæt på de områder, hvor krige raser.
Det virker jo paradoksalt, at dem, vi hjælper bedst, er dem, der har råd til at betale en menneskesmugler for at komme til Danmark, i stedet for at se på, hvordan vi hjælper flest bedst muligt.
Derfor er det vores bøn, at der bliver indkaldt til sådan en forhandling, og at den bevægelse, som regeringen har lagt op til, er en bevægelse, der får lov til at fortsætte i den rigtige retning; at det på et tidspunkt kan udkrystallisere sig i en aftale mellem Folketingets partier, der markant lægger den danske asylpolitik om, så hensigten bliver at hjælpe flest muligt bedst muligt, i stedet for som det er i dag, hvor det lidt er tilfældighederne, der råder, nemlig at vi hjælper dem, der kan finde penge nok og ressourcer nok til at betale en menneskesmugler måske 60.000-70.000 kr. for at komme til Danmark, og som så får markant bedre vilkår i forhold til de landsmænd, som sidder tilbage i flygtningelejrene under mere kummerlige forhold.
Det håber jeg at statsministeren vil svare positivt på, når hun senere på dagen kommer herop og skal svare på vores, ordførernes, indlæg, så vi har mulighed for at få igangsat sådan en ændring.
Der er jo en mængde andre ting i sådan en åbningsredegørelse, som det kunne være spændende at tage fat på: Retsforbeholdet blev nævnt, og der er den økonomiske situation i det hele taget med de stadige nedskrivninger af vækstskønnene, som regeringen præsterer; der er vismændene, som i går sagde, at de må nedjustere vækstskønnet fra 1,5 pct. til 0,5 pct.
Hvor bliver det stemningsskifte, som statsministeren annoncerede for et år siden, af?
Det er sådan nogle ting, det også kunne være interessante at diskutere, men tiden er begrænset, så det var det, jeg havde valgt at sige i min indledning, og så glæder jeg mig til den debat, der kommer her efterfølgende.
Nej, det kan jeg ikke, og det siger jo ligesom sig selv; til trods for at fru Maja Panduro kender svaret på spørgsmålet, stiller hun det alligevel.
Vi ser forskelligt på, hvilken realvækst der skal være plads til i den offentlige sektor.
Det tror jeg står lysende klart, og der er ikke nogen, der har forsøgt at skjule det.
Tværtimod tror jeg egentlig det er klart for enhver, og det vil også sige, det er klart for danskerne.
På den måde har man som vælger så muligheden for at orientere sig i landskabet og finde ud af, hvem man helst vil støtte.
Og så er det jo selvfølgelig partiernes styrke også efter et kommende folketingsvalg, der kommer til at afgøre, med hvilken kraft man kan arbejde for at få sin politik igennem.