Line Barfod (EL), 2009-11-12:
Jeg vil gerne takke for debatten og også takke for de tilkendegivelser, der har været, om, at vi skal se på problemet for de voldsramte kvinder.
Jeg håber, at vi så i udvalgsarbejdet kan få en redegørelse fra ministeren om, hvordan ministeren foreslår at problemet kan løses, og hvad man kan.
Jeg synes i hvert fald, at det er fuldstændig afgørende, at vi får gjort noget, så der ikke er nogen, der tvinges til at være i et voldeligt ægteskab, fordi de ellers risikerer at stå helt uden forsørgelse til sig selv og deres børn.
Det er en af de uhyggelige følger, mener jeg, af de regler, som vi har i dag.
Så vil jeg gå til den mere generelle debat om ægtefælleafhængighed.
Det er jo tydeligt, at der er en helt grundlæggende forskel.
Jeg mener, at det er et af de store resultater, der er blevet opnået af kvindebevægelsen gennem årene, at kvinder på en lang række områder bliver betragtet som selvstændige mennesker; at man i dag har ret til sin egen indkomst; at man ikke længere får en lavere løn, hvis man er gift, når man er i arbejde og ansat i det offentlige, som man gjorde tidligere; at man har ret til sine egne dagpenge; og at man har ret til at råde over sine egne penge, når man tjener dem, at det ikke er noget, manden kan bestemme over.
At man har ret til at have sit eget personnummer, sin egen sag, mener jeg også er et kæmpe fremskridt.
Men der er nogle få steder, hvor man endnu betragter en ægtefælle som et vedhæng til den anden, og det mener jeg i den grad er på tide at vi får gjort op med.
Der kan jeg så høre at vi er grundlæggende uenige med ministeren, som mener, at et ægtepar skal betragtes som en enhed og ikke som to selvstændige mennesker, der har valgt at gifte sig og stadig være to selvstændige mennesker, selv om de er blevet gift.
Så har der jo været nogle indvendinger; bl.a. havde Dansk Folkeparti en indvending om, at det ville være fuldstændig urimeligt, hvis millionærens hustru skulle have kontanthjælp.
Til det vil jeg for det første sige, at hvis millionærens hustru fik kontanthjælp, skulle hun jo stå til rådighed for arbejdsmarkedet.
Hvis hun kunne udføre et arbejde, skulle hun også tage det arbejde, hun fik tilbudt.
For det andet vil jeg sige, at jeg sådan set synes, det er helt rimeligt, at hun skal betragtes som et menneske på linje med andre mennesker og have ret til sin egen indkomst.
Hvis man så synes, at millionæren har for mange penge, kan man jo lade ham betale skat.
Det er mere end det, som millionærens hustru ville få i kontanthjælp, hvis man fjernede ægtefælleafhængigheden.
Og så kan man jo overveje, hvad man synes der er mest gavnligt for ligestillingen, at hustruen får lov til have sin egen indkomst, som hun selv kan råde over, eller at manden får en kæmpe skattelettelse.
Jeg ved godt, hvordan jeg synes pengene bliver brugt bedst, også i ligestillingens navn.
Så har der været nogle indvendinger om, at det fuldstændig vil undergrave a-kasserne, hvis man, når man er gift, får ret til at have sin egen indkomst, når man ryger på kontanthjælp.
Det forstår jeg simpelt hen ikke, for med det argument skulle man også sige, at alle de enlige, der kan få kontanthjælp, eller alle de samlevende, der kan få kontanthjælp, er med til at undergrave a-kasse-systemet.
Sådan mener jeg altså ikke at det er.
Desværre er det blevet udhulet ganske meget igennem de senere år af regeringen og Dansk Folkeparti, og vi har i dag alt, alt for mange familier, der lever i dyb fattigdom og lever i fattigdom alt for mange år.
En af de ting, vi kan gøre for at rette lidt op på det, er at fjerne ægtefælleafhængigheden, så familier i hvert fald har to indkomster, når de er på kontanthjælp.
Jeg er fuldstændig enig med hr. Morten Østergaard i, at vi også skal fjerne 450-timers-reglen, starthjælpen osv. – det har vi jo også et fælles forslag om – men jeg mener altså, det er afgørende, at man ikke bare ser på det her ud fra et økonomisk perspektiv, men også ser på det ud fra, at det er på tide i år 2009, at vi betragter hvert menneske som et selvstændigt menneske.
Jeg får masser af henvendelser både fra kvinder og fra mænd, der oplever det som dybt ydmygende, at de ikke længere har deres egen indkomst.
De synes virkelig, at det er forfærdeligt at opleve, at de hele tiden skal være afhængige af en ægtefælle, at de ikke selv kan være med til at bidrage noget som helst til familiens situation.
Jeg mener altså, at man er nødt til også at gå ind at se på, om det er sådan et menneskesyn, vi ønsker at have, eller om vi faktisk mener, at vi skal begynde at betragte mennesker som selvstændige individer.
Så er der det økonomiske for familierne.
Vi ser, at rigtig mange familier ryger ud i tvangsauktion eller, hvis de bor til leje, ikke kan betale huslejen og ryger ud af lejligheden.
Det fører til en meget stor social nedtur med meget stor risiko for, at de her mennesker ikke kommer på benene igen.
Det burde man også se på, hvis man var interesseret i, at vi har arbejdskraft til, når der kommer arbejde igen, som flere ordførere har sagt at man ønsker.
Så er det altså vigtigt, at den arbejdskraft ikke er blevet fuldstændig nedbrudt af, at man har været nødt til at leve på gaden, fordi man ikke længere havde råd til at betale sin husleje.
En af de måder, man kan sikre det på, er ved at sikre, at familien fortsat har to indkomster i stedet for kun en.
Så der er masser af gode argumenter for at begynde at se på det her, og vi vil i hvert fald blive ved med at fremsætte forslaget, indtil det en dag lykkes os at få flertal for det.