runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Christian Juhl (EL), 2012-03-02:
Vi har set, hvor stor betydning, det har haft for Israels fødsel og udvikling, at omverdenen har reageret, anerkendt staten, handlet med dem, hjulpet dem, besøgt dem, haft kulturelt samkvem og haft diplomatisk samarbejde osv.
Så kunne man jo også forestille sig, at netop alle de skridt, vi har taget der, også kunne tages som hjælp til opbygning af en palæstinensisk stat i stedet for at sige, at det er tomme slag i luften.
Jeg har over for udenrigsministeren bl.a. foreslået, at man kunne aftale i EU, nu hvor vi har formandskabet, at palæstinenserne bliver en privilegeret samhandelspartner på lige fod med Israel, som jo har en særstatus i EU.
Vi kunne give dem en konkret chance for at handle noget mere med os, og på den måde kunne vi give dem en chance for overhovedet at overleve.
Der er masser af muligheder, der isoleret set måske er skridt, der ser små ud, men som kan være med til at bygge op og skabe den autoritet, der skal være, for at man kan være en ligeværdig stat.
Holger K. Nielsen (SF), 2012-03-02:
Der er meget, der er meget kritisabelt i øjeblikket.
De har da for øjeblikket også diplomatiske forbindelser.
Vi har da en repræsentation i Ramallah, og jeg vil meget opfordre til, at man opprioriterer den.
Med hensyn til anerkendelse er det et folkeretligt begreb, som indebærer, at man anerkender en stat i egentlig forstand.
Det, der stemmes for på FN's generalforsamling, i hvert fald sådan som jeg er orienteret om folkeretten, er ikke udtryk for, at man automatisk er anerkendt.
Der skal noget mere til end det, så det, den afstemning handlede om, var, hvorvidt FN's generalforsamling skulle tage stilling til, om Palæstina burde anerkendes som en stat.
Christian Juhl (EL), 2012-03-02:
Først vil jeg gerne spørge hr. Holger K. Nielsen, om han synes, at det er tomme slag i luften, hvis f.eks. 129 af klodens stater anerkender Palæstina som selvstændig stat og i kølvandet på det udvikler diplomatiske forbindelser, handelsforbindelser og andre ting.
Er det tomme slag i luften?
Synes han, at kvartettens manglende aktivitet er tegn på konkret handling?
Holger K. Nielsen (SF), 2012-03-02:
Jeg kan ikke huske det, jeg tror nok, at jeg for 5-6 år siden har været på den der liste, men jeg blev da også enig med mig selv om, at jeg ikke syntes, det var den rigtige måde at kæmpe for palæstinenserne på.
For 1 år siden tror jeg ikke at der var nogen på listen, men igen vil jeg sige, at hr. Søren Espersen jo ved så meget om historie, så han har nok ret.
Søren Espersen (DF), 2012-03-02:
Når jeg spørger, er det, fordi for præcis 1 år siden – give or take, som det hedder på dansk, nogle dage eller nogle uger – var det sådan, at en meget stor del af SF's folketingsgruppe med den nuværende udenrigsminister i spidsen alle sammen var medlemmer af en hjemmeside, der hed »Boykot Israel«.
Da der så begyndte at danne sig nogle regeringsdrømme, forsvandt de lige pludselig, med et slag, fra den der liste.
Jeg ved ikke, om hr. Holger K. Nielsen selv var med, men jeg ved bare, hvordan retorikken var dengang for præcis 1 år siden.
Nu er alting forandret, og til det gode, til det positive.
Det er det, jeg glæder mig så utrolig meget over, det er en dejlig måde at ende dagen på.
Holger K. Nielsen (SF), 2012-03-02:
Det er svært at svare på, vil jeg sige til hr. Søren Espersen, for den foregik jo ikke for 1 år siden.
Men det tror jeg faktisk – jeg kan ikke sige det med sikkerhed, jeg har ikke den sikkerhed i min stemme, som hr. Søren Espersen har, han er sikker på alt, han ved jo alt, kan jeg høre på ham her i dag – jeg er ret overbevist om, at vi ville have sagt det samme, for vi har faktisk sagt hele tiden, at vi går ind for en anerkendelse, og at vi vil støtte den, men i en bredere international sammenhæng.
Danmark skal ikke gå solo på det her punkt, det giver ingen mening, at vi gør det, men at vi får skabt en international koalition.
Og det giver derfor dyb mening, at vi arbejder inden for EU for at få det her spørgsmål fremmet.
Søren Pind (V), 2012-03-02:
I årtier er konflikten i Mellemøsten blevet diskuteret i den her sal og med god grund.
Krige, terror, myrderier, vilkårlige raketter mod civile, kampvogne, der ødelægger hele bygninger, busser, der sprænges i luften med kvinder og børn på indkøb.
Konflikten er grum, kun intensiteten varierer.
Antallet af gange, som omverdenen har forsøgt at få de stridende parter til at enes, er utallige.
Det samme er antallet af fiaskoer, præcis det samme antal faktisk.
Derfor løser man ikke konflikten med en snuptagsløsning og slet ikke en løsning som den, forslagsstillerne her foreslår.
Venstre stemmer imod den, hvis nogen skulle være i tvivl.
En løsning på konflikten er umulig uden omfattende hensyntagen til begge parter i konflikten – umulig, hvis man forbigår Israel, som forslagsstillerne her foreslår, og umulig, hvis man gennemfører et dansk soloridt.
Venstre finder det afgørende, at Danmark ikke går enegang i denne sag.
Hvis Danmark, især lige nu som EU-formands-land, pludselig gav en meldning til resten af verden om, at vi da uden videre anerkender en palæstinensisk stat, uagtet hvad det ville betyde for Israel, så ville det afspore forsøgene på at opnå international enighed om spørgsmålet.
Beslutningsforslaget her i dag er ikke vist, men det er ikke uinteressant, al den stund vi nu får at se, hvor regeringen står i denne sag.
Der har været skiftende synspunkter i spørgsmålet fra regeringspartierne og ikke mindst fra udenrigsministeren selv.
Socialdemokraternes udenrigsordfører erklærede lige inden valget i Politiken, at palæstinenserne fluks skulle have deres selvstændighed igennem en FN-anerkendelse.
Og han fortsatte: Problemet i dag er, at der ikke er fredsforhandlinger, og at hovedansvaret for det ligger på den israelske regerings skuldre.
Udenrigsministeren fremturede også i Politiken ved at bebude godkendelse af Palæstina og dansk enegang i spørgsmålet.
Heldigvis ombestemte udenrigsministeren sig hurtigt, da han blev udnævnt til sit embede.
Danmark går ikke enegang, lød det nu.
Vise ord, vise ord fra en minister, der nu havde fået koblet et klogt ministerium til sig.
Jeg glæder mig til debatten i dag, og jeg håber naturligvis, at ministeren stadig lytter mere til sit ministerium end til sine politiske fæller i S og SF – dem plejer han ellers at være enig med i spørgsmålet.
Holger K. Nielsen (SF), 2012-03-02:
Jeg ved godt, det svinder lidt i størrelse i øjeblikket, men derfor kan man jo godt igen blive regeringsbærende.
Og er det alligevel ikke lidt underligt at tænke på, vil jeg spørge hr. Per Stig Møller, at man havde magten i 10 år, og at der er et folketingsflertal, der skal pålægge en regering at tage et forholdsvis perifert anliggende op med en anden stat?
Er det virkelig sådan, at en tidligere udenrigsminister, en mand, der gør en stor dyd af at være super seriøs og lærd og klog, kan stå inde for noget, der i sin essens er så populistisk, som det her er?
Per Stig Møller (KF), 2012-03-02:
Det kan man ikke, for jeg synes faktisk, at Folketinget skal arbejde.
Man skal arbejde med den her sag, og det vil sige, at vi skal se på, hvordan regeringen svarer på de spørgsmål, der kommer i udvalget.
Jeg ser helst, at man af egen fri vilje kaster lys over sagen.
Jeg er ikke nogen stor tilhænger af, at vi fra Folketingets side træffer beslutninger om de enkelte ministre, som er statsministerens ansvar.
Holger K. Nielsen (SF), 2012-03-02:
Det vil sige, at man heller ikke fra Det Konservative Folkepartis side kan få svar på, om de vil stemme for eller stemme imod det her beslutningsforslag.
Per Stig Møller (KF), 2012-03-02:
Danmark har i dag en minister, som var den sidste mohikaner i Europa.
Han var og forblev formand for DKP, mens de af det kommunistiske Sovjetunionen undertrykte folk kæmpede sig fri af kommunismen, hvis forbrydelser mod menneskeheden overgår alle andre forbrydelser i det 20. århundrede.
Denne sidste mohikaner, erhvervsministeren, var åbenbart døv og blind.
Selv mens balterne kæmpede sig fri, østtyskerne væltede Muren og alle de østeuropæiske lande tog deres frihed tilbage, forblev hr. Ole Sohn som formand for et parti, der ville indføre den kommunisme i Danmark, som alle andre kastede af sig, fordi den var undertrykkende og menneskeforagtende.
Han stod i spidsen for et parti, som ville det danske demokrati til livs, ophæve det frie marked og have os ud af både NATO og EU.
I dag sidder han så i en regering, som går ind for NATO, EU, det frie marked og demokratiet, og han er lige netop minister for dette frie marked med dets frie erhvervsliv, som han dengang ville lægge i statens lænker.
Det var da godt for ham og Danmark, at hans parti forsvandt og aldrig fik magt, som det havde agt.
Mens han blot var i spidsen for SF i opposition, havde det ikke den store interesse og indebar heller ikke nogen risiko.
Når forskellige sager og transaktioner nu drages frem, siger han ét, mens andre fortæller os og antyder noget andet.
Vi ved altså ikke med bestemthed, hvad der er korrekt, og hvad der er forkert.
Det må derfor være i hans egen og i regeringens interesse at få fjernet al tvivl, og det sker selvfølgelig bedst ved at få fremlagt dokumentationen for hans relationer til og gøremål med Sovjetunionen i hans formandsperiode, og det kan altså kun ske gennem adgang til præsidentarkivet i Moskva.
Det kan regeringen rette henvendelse til præsidenten om, således som beslutningsforslaget pålægger regeringen at gøre.
Da det drejer sig om fortiden, vil det ikke indvirke på vores forhold til Rusland i dag.
Rusland er jo netop ikke identisk med Sovjetunionen.
Jeg vil derfor foretrække, at regeringen selv beslutter det, og at den vil gøre det for sin egen og dansk historieskrivnings skyld.
Det er statsministerens opgave og ansvar at stå inde for hver eneste af sine ministre, og det er hendes ansvar, hvis det viser sig, at noget kommer frem, som ikke svarer til det billede, man hidtil har haft.
Det er statsministerens prærogativ, og statsministeren kan af Folketinget drages til ansvar, hvis hun vurderer forkert.
Mette Bock (LA), 2012-03-02:
Det, jeg præcist mente med det pågældende udtryk, var, at jeg tolker dette beslutningsforslag fra Dansk Folkeparti som primært et ønske om at forfølge hr. Ole Sohn som menneske og ikke at forfølge en politisk sag.
Søren Pind (V), 2012-03-02:
Jeg hørte ordføreren bruge udtrykket at forfølge Ole Sohn som menneske.
Jeg skal lige forstå, om det udtryk er møntet på dem af os, som mener, det er væsentligt at få undersøgt, hvorvidt der ligger en afpresningstrussel fra en fremmed magt på Danmarks vækst- og erhvervsminister, eller hvad det præcis var, fru Mette Bock mente med det pågældende udtryk.
Mette Bock (LA), 2012-03-02:
Ja, interessant er det, og vi ønsker jo historien så godt belyst som overhovedet muligt fra så mange forskellige sider, som man overhovedet kan tænke sig.
Det, jeg anfægter her, er jo ikke sagens substans, jeg forholder mig lige så kritisk til kommunismen og hr. Ole Sohns fortid, som hr. Søren Espersen gør, men det, jeg anfægter, er, hvad der er meningen med dette beslutningsforslag.
Og det, jeg anfægter, er, at vi i det høje Ting bruger tid på at diskutere personer i stedet for at diskutere substans.
Søren Espersen (DF), 2012-03-02:
Men sagen her drejer sig bl.a. om overfaktureringer, og det har hr. Ole Sohn jo erkendt – jeg beklager, at vi bruger hans navn så meget, det er vist egentlig ikke normalt, men det er en særlig sag, så jeg synes, det kan accepteres.
Men det, vi diskuterer her, og som efter vores opfattelse vil kunne bevises i præsidentarkivet, er jo de illegale penge, det er penge i skotøjsæsker, der kommer i store kasser, og som andre tidligere – før hr. Ole Sohn – har erkendt at de fik, bl.a. den såkaldte Ingmar Laksko og andre.
Så det, der undrer her, er, at når det drejer sig om den her formand i modsætning til alle de andre formænd, så fandt det ikke sted.
Det er da interessant.
Nu er det jo heldigvis ikke fru Mette Bock eller Liberal Alliance, der skal diktere, hvad andre folketingsmedlemmer finder væsentligt – og som i øvrigt også Jyllands-Posten finder væsentligt, som Berlingske Tidende finder væsentligt, som B.T. finder væsentligt, som Ekstra Bladet finder væsentligt osv. osv.
Det er jo et væsentlighedskriterium, og fru Mette Bock ved det, for hun har selv været redaktør engang.
Det kan også være om ting, hvor folk har sagt: Hvorfor beskæftiger man sig med det?
Men det med væsentlighed er noget, man selv bestemmer.
Det bestemmer vi selv, så jeg synes ikke, det er ordentligt at begynde at kritisere den slags vurderinger.
Lige til det egentlige: Fru Mette Bock siger, at enhver vidste, at DKP modtog penge fra Øst, også i hr. Ole Sohns tid, men det er jo det, hr. Ole Sohn siger at han ikke gjorde, at han ikke kendte noget til det, at det ikke var hans bord – selv om han var formand og hans navn er set på nogle faksimiler, der har været i Jyllands-Posten.
Og det er jo det, hele sagen drejer sig om.
Jeg har heller ikke været i tvivl om, at man modtog penge fra Øst, men sagen er, at det vil han ikke selv erkende at han gjorde.
Mette Bock (LA), 2012-03-02:
Dansk Folkepartis beslutningsforslag nr. B 29 er et af de beslutningsforslag, hvor man må spørge sig selv: Hvorfor skal Folketinget bruge tid på at behandle det?
Det skal vi, fordi det er fremsat, og det gør vi så.
Jeg tror imidlertid ikke et øjeblik på, at forslagets eventuelle vedtagelse vil få så meget som en eneste lillebitte russisk bjørn til at reagere, endsige på, at det vil gøre nogen af os klogere.
Forslaget pålægger regeringen at rette henvendelse til Ruslands præsident for at få tilsendt en kopi af klassificerede dokumenter om Danmarks Kommunistiske Parti under den nuværende erhvervsminister, hr. Ole Sohns, ledelse i perioden 1987-1991 og subsidiært at give tilladelse til, at en uvildig historiker får adgang til dokumenterne med henblik på offentliggørelse.
Enhver ved, at hr. Ole Sohn har været kommunist gennem det meste af sit liv.
Enhver ved, at hr. Ole Sohn har været formand for de danske kommunister helt frem til det sovjetiske regimes sammenbrud.
Og enhver ved, at de danske kommunister modtog penge fra de kommunistiske brødre i Øst.
Da hr. Ole Sohn i 1981 blev medlem af DKP's centralkomité, var det almindeligt kendt, at millioner af sovjetborgere havde været deporteret til arbejdslejre, bl.a. på baggrund af deres almindelige politiske aktiviteter, og at mange af dem døde.
Det var også kendt, at de østeuropæiske regimer enten ved egen kraft eller ved Sovjetunionens mellemkomst slog hårdt ned på demonstranters krav om demokratisering og almindelige borgerlige rettigheder andre steder i verden.
Vi ved med andre ord allerede rigtig, rigtig meget om hr. Ole Sohns fortid og ikke mindst om kommunismens forbrydelser.
Det har vi vidst i adskillige år, og til trods for det har vælgerne ved adskillige valg – også det sidste – valgt hr. Ole Sohn til Folketinget på trods af en massiv mediekampagne om hr. Ole Sohns fortid.
Nu er hr. Ole Sohn så blevet Danmarks erhvervsminister.
Det kan man undre sig såre over, og man kan tilmed være forarget.
Men vælgerne og landets regeringstop har truffet deres valg med åbne øjne og inden for gældende lovgivning.
Tænk, hvis vi her i Folketinget kunne bruge tiden på at diskutere de ulykker, som erhvervsministeren og den samlede regering er i fuld gang med at vælte ned over danskerne og ikke mindst dansk erhvervsliv.
Politik bliver gjort til skuespil for folket, og det daglige skud medietid skal sikres uanset hvad.
I Liberal Alliance foretrækker vi at bruge kræfterne på at bekæmpe erhvervsministeren, hr. Ole Sohns, politik, og ikke på at bekæmpe hr. Ole Sohn som menneske.
Nu står vi så i et dilemma, for hvis det skulle vise sig, at dette forslag kommer til afstemning, vil det naturligvis være svært for os – som er liberale – at stemme imod maksimal åbenhed.
På den anden side vil det også være svært at stemme for et forslag, som kompromitterer dansk udenrigspolitik.
Vi vil derfor afvente den videre behandling, inden vi tager stilling til, hvad vi vil stemme til det fremsatte forslag.
Christian Juhl (EL), 2012-03-02:
Jeg bed mærke i, at hr. Søren Pind sagde, at han ikke mente, at et medlemskab af DKP alene skulle gøre, at man ikke kan blive minister i det her land.
Ud over det har Danmarks Kommunistiske Parti været et lovligt parti, og er der gradsforskelle på, hvilke partier der kan levere ministre, eller hvordan er det med det?
Er der særlige kodekser, som de borgerlige bruger til det?
Så er spørgsmålet: Hvilken afpresning kan der ske af hr. Ole Sohn, når det drejer sig om en magt?
Lad os nu sige, at han har handlet med en magt.
Det har han jo, han har handlet sort med en magt, som ikke længere eksisterer, nemlig Sovjetunionen.
Det er en meget, meget teoretisk situation, at man skulle kunne vurdere en afpresningssituation.
Og som jeg sagde før, opfatter jeg det som sådan et forsøg på netop at så mistillid til en kollega på et meget, meget useriøst grundlag i stedet for at gå til fakta og levere noget ordentlig politik.
Søren Pind (V), 2012-03-02:
Der er jo den store forskel, at hvor medlemmer af Folketinget vælges af det danske folk, så udpeges ministre af statsministeren, og det er også statsministeren suverænt, der foretager den sikkerhedsvurdering eller i hvert fald træffer beslutning om den sikkerhedsgodkendelse, der skal foretages af de enkelte ministre.
Det er den afgørende forskel, og selvfølgelig er det mere relevant at undersøge, om en minister kan afpresses, end om et folketingsmedlem kan.
Der står ikke noget i grundloven om, at et medlem af Folketinget ikke må kunne afpresses.
For det meste er det sådan set også fuldstændig ligegyldigt.
Det er ikke ligegyldigt for en erhvervs- og vækstminister, der sidder centralt placeret i den danske regerings top med adgang til alverdens informationer og alverdens magtbeføjelser.
Christian Juhl (EL), 2012-03-02:
Nu troede jeg jo – jeg har ikke siddet her så længe, og man kan jo blive klogere – at det var sådan, at når Folketinget stemmer om, om vi er gode nok til at sidde her, så bliver der undersøgt ting og sager.
Jeg kan forstå, at der var en socialdemokrat, der ikke kunne blive minister.
Nogle ydre myndigheder besluttede, at han ikke kunne blive det.
Der er sikkert også taget stilling til, om jeg overhovedet kan sidde i Folketinget, og jeg kan forstå, at hr. Ole Sohn er blevet godkendt som medlem af det danske parlament adskillige gange.
Det er faktisk sket, hver gang han er blevet valgt og uden spørgsmål fra nogen.
Det har jeg vist ikke misforstået.
Derfor tænker jeg, at hvis man kan være medlem af Folketinget, så er man vel også værdig til at være minister.
Er der nogen forskel på det?
Søren Pind (V), 2012-03-02:
Sagt til hr. Christian Juhl: Hør nu her.
Jeg bliver også nødt til at spørge ordføreren, hvor relevant det egentlig ville have været at høre, om hr. Ole Sohn kunne afpresses, mens han ikke var minister.
Hvor relevant ville det egentlig have været?
Det ville overhovedet ikke have været relevant.
Per Stig Møller (KF), 2012-03-02:
Nu gør jeg ikke mig selv til noget som helst, det er hr. Holger K. Nielsen, der gør det.
Det, jeg siger og sagde, er, at da SF var i opposition, var det ikke særlig interessant.
Det, der er interessant, er, at der nu sidder en minister med den fortid.
Nu har jeg her i min tale nævnt den politiske fortid, som jo er helt uhyggelig, men den har han så gjort op med, og derfor er han også blevet valgt, som det er blevet påpeget.
Det er hamrende uhyggeligt, at den mand kan være erhvervsminister og stå for det frie marked, som han ville have undertrykt og forhindret.
Men det er så det, man har besluttet, og derfor er det også statsministeren, der skal stå på mål for sin beslutning, og derfor ser jeg helst, at statsministeren kaster det fornødne lys over det.
Men gør statsministeren ikke det, og leverer hun ikke tilstrækkelig ordentlige svar i folketingsudvalget, så må jeg jo vurdere situationen til den tid.
Jeg har ikke truffet min endelige beslutning.
Søren Pind (V), 2012-03-02:
Jeg vil sådan set gerne stå på mål for, at hr. Per Stig Møller er en klog mand og også en filosof.
Jeg kunne egentlig godt tænke mig at høre hr. Per Stig Møllers betragtninger over, at den nuværende regering nedsætter kommissionsdomstole og f.eks. vil stille NATO's generalsekretær for en dansk kommissionsdomstol, mens det, som man kalder et perifert spørgsmål, nemlig om den nuværende vækst- og erhvervsminister kan afpresses, gider man ikke engang at spørge de russiske myndigheder om.
Hvordan ser hr. Per Stig Møller på det?
Søren Espersen (DF), 2012-03-02:
Nej, det gjorde de bestemt ikke.
DKP bidrog bestemt ikke i den første del af den, hvor de jo var i en alliance med Nazityskland, og allerede dengang i 1941 var den konservative modstandskamp så småt ved at blive organiseret, så vidt jeg ved.
Per Stig Møller (KF), 2012-03-02:
Kan hr. Søren Espersen oplyse, om DKP bidrog til modstandskampen fra 1940 til 1941, hvor De Konservative gjorde det?
Søren Espersen (DF), 2012-03-02:
Jeg kan bekræfte, at den fremmeste minister efter besættelsen var Christmas Møller, som kom tilbage fra London, og at Det Konservative Folkeparti og konservative i det hele taget spillede en helt afgørende rolle i modstandskampen – side om side med DKP, det skal i sandhedens interesse siges.
Per Stig Møller (KF), 2012-03-02:
Det skyldes jo mere det her demagogiske spørgsmål fra hr. Christian Juhl.
Derfor vil jeg spørge hr. Søren Espersen: Kan hr. Søren Espersen bekræfte, at De Konservative var blandt de første modstandsfolk, og kan hr. Søren Espersen fortælle mig, om man gjorde nogen, der havde flirtet med nazismen inden for Det Konservative Folkeparti, til ministre efter 1945?
Søren Espersen (DF), 2012-03-02:
Jeg er fuldstændig enig.
Sådan er det også i forhold til erhvervs- og vækstministeren, han har angret.
Det er slet ikke det, vi taler om i dag.
Det er det, vi taler om.
Alt andet er tilgivet.
Vi glemmer intet, men vi tilgiver alt.
Vi tilgiver også det her, selvfølgelig.
Vælgerne har valgt ham gentagne gange, og han har en høj position i sit parti og også i regeringen.
Det er, som det er.
Det er det og så det, at han er minister i dag, der er det afgørende.
Det er det, hele sagen står og falder med.