Jens Ejner Christensen (V), 2014-12-04:
Det beslutningsforslag, som vi i dag behandler, omhandler jo etablering af en forsøgsordning med bundfradrag og progressive afgifter på energi.
Forslaget er jo sådan set ikke nogen ny idé, men en genfremsættelse af et forslag til en forsøgsordning fra finansloven tilbage i 2001 indgået af den daværende SR-regering med støtte fra SF og Enhedslisten.
Ideen er nu som dengang at lave en forsøgsordning, hvor der i et afgrænset boligområde indføres et bundfradrag på energi samt en progressiv beskatning af energi.
Forsøget gennemføres, ved at der udregnes et standardforbrug, og er der husstande, der efterfølgende bruger mindre energi end det standardforbrug, der er udregnet, så belønnes de med et tilskud svarende til den nuværende afgiftssats for den sparede mængde el og vand.
Den model skal give de samme incitamenter til at spare på energi og vand som en decideret bundfradragsmodel.
Alle betaler den samme afgift, og i modsætning til skattesystemet er der ingen progression.
Det høje afgiftsniveau og den manglende progression er dog forsøgt modregnet ved indførelse af en grøn check tilbage i 2010, og checkens størrelse afhænger af husstandens indkomst samt antallet af børn i husstanden.
Lad mig allerførst starte med at kvittere for, at Enhedslisten forholder sig til, at energiafgifterne er meget høje.
I Venstre er vi indstillet på, at energiafgifterne skal sættes ned, da store dele af det danske samfund er hårdt ramt af disse høje afgifter.
Det går ikke blot ud over familierne, det går også ud over virksomhederne og i speciel grad virksomhederne i fremstillingsindustrien.
Så langt så godt.
Men sagen er jo også, at hvis man laver en progressiv beskatning på energiområdet, er der nogle, som er nødt til at betale for den lavere beskatning for en bestemt gruppe.
Det bliver jo sikkert dem, der bruger meget energi, og det vil så i sidste ende sige vores virksomheder.
Vi skal naturligvis spare på de knappe ressourcer, og det skal de danske virksomheder også.
Det er de dygtige til, men der findes jo sektorer, som kræver meget energi, lige meget hvad man gør, eksempelvis fremstillingsindustrien, og det bliver de virksomheder, der kommer til at betale.
Konsekvensen kan jo desværre blive, at endnu en afgiftsstigning lige præcis er det, der får bægeret til at flyde over, så produktionen stopper i Danmark og flytter udenlands.
Den kan flytte til Kina eller et andet sted i Asien, hvor man ikke har nær de samme energiafgifter, som vi har i Danmark, og hvor man i øvrigt kan forurene meget mere, end vi gør herhjemme.
Det gavner jo i hvert fald ikke miljøet.
Så kan vi være nok så grønne, vi gerne vil være, her i Danmark.
Produktionen kan også rykke til nærmere himmelstrøg, Tyskland eller Sverige, hvor man ligeledes har lavere energiafgifter, end vi har i Danmark.
Vores nabolande har nemlig indset, at det ikke nytter noget at indføre tårnhøje energiafgifter, hvis man fortsat ønsker at bevare produktionsarbejdspladser.
Venstre mener ikke, at vejen frem er at hæve afgifterne, men i stedet at skabe positive incitamenter til at spare på energien.
Det kunne f.eks. ske gennem energirenovering i private hjem.
Det har været en ordning, som har været gavnlig både for miljøet og for den danske beskæftigelse.
Venstre kan ikke være med til at stemme for det forslag, der ligger i dag.
Det vil for visse grupper i praksis betyde en afgiftsstigning på energiområdet.
Det er en forkert vej at gå, og derfor stemmer Venstre imod forslaget.