Mette Frederiksen (S), 2011-12-21:
Der er noget, der har undret mig i den efterhånden lange, meget ophedede offentlige og politiske debat, der nu har været i den danske offentlighed igennem de senere uger, om afskaffelsen af fattigdomsydelserne: Jeg har deltaget i en meget lang førstebehandling af lovforslaget.
Der er blevet stillet en række § 20-spørgsmål til mig af både mundtlig og skriftlig karakter.
Jeg har været indkaldt til samråd i Udvalget for Udlændinge- og Integrationspolitik og senest i går aftes i Beskæftigelsesudvalget, hvor vi var færdige knap midnat efter flere timers debat.
Og i alle disse mange og lange diskussioner er det endnu ikke lykkedes mig at høre en eneste repræsentant fra partiet Venstre fortælle, hvad det parti ønsker at gøre for børn, der vokser op i fattigdom.
Det er dog utroligt, når vi som ansvarlige politikere bruger uger på at diskutere et lovforslag, som er vigtigt, ja, som har konsekvenser, ja, uden at det for de borgerlige oppositionspolitikere på noget som helst tidspunkt bliver interessant, afgørende og vigtigt at diskutere eksempelvis børn, der vokser op i fattigdom.
Det bliver jeg nødt til at sige at jeg undres over.
For når vi diskuterer et lovforslag af den kaliber, som vi gør i dag, er det helt reelt at diskutere samspilsproblemer.
Men bliver vi ikke også nødt til at forholde os til de mennesker, der lever i fattigdom i Danmark?
Er de væk?
Er de forsvundet?
Er det en illusion, når børnefamilier må bede om julehjælp?
Er det en illusion, når sociale organisationer kan fortælle om børnefamilier, man vurderer ikke har råd til helt basale nødvendigheder?
Er det en illusion, når Rockwool Fonden i deres evaluering af netop de ydelser, vi diskuterer i dag, kan konstatere, at en enlig flygtning, der lever på starthjælpsniveau, lever i en situation, der er sammenlignelig med gammeldags fattigdom?
Nej, det er ikke en illusion.
Jeg synes, det ville klæde også den borgerlige opposition, om den evnede nuancerne, forstod hele rækkevidden af den her diskussion og dermed vedkendte sig, at vi har et ansvar for at løse forskellige udfordringer.
Jeg vil gerne i lighed med fru Marianne Jelved tilkendegive, at vi er stolte af, at vi i dag vedtager et lovforslag, som afskaffer de lave sociale ydelser, som ikke i tilstrækkelig grad har fået mennesker i beskæftigelse, men derimod skabt et fattigdomsproblem i Danmark.
Kan lovforslaget her stå alene, skal det stå alene?
Svaret er: Nej.
For det er, tror jeg, sådan, som jeg også sagde det i går på samrådet i Beskæftigelsesudvalget, at når vi gennemfører lovgivning, der har med ydelser at gøre, så vil enhver ændring, i hvert fald af større karakter, ofte have både positive og negative konsekvenser.
Skaber lovforslaget her et forøget samspilsproblem for nogen grupper i kontanthjælpssystemet?
Ja, det har vi sagt fra starten; vi vedkender os, at der er en udfordring – en udfordring, som i øvrigt allerede i dag findes i kontanthjælpssystemet.
Lad os nu lige få fakta på plads: Næsten syv ud af ti, altså 69 pct. af de kontanthjælpsmodtagere, vi har i Danmark, er enlige, der ikke er forsørgere.
For den gruppe, som altså er hovedparten, er der en betydelig økonomisk gevinst ved at gå bort fra at være på kontanthjælp til at arbejde.
Det er godt.
Hvad giver det os af udfordringer?
For grupper, hvor både manden og kvinden er på kontanthjælp, og hvor der er et forsørgeransvar, det vil sige, der er hjemmeboende børn, har vi en udfordring i forhold til samspillet med lavtlønsgruppen.
Er det en ny udfordring?
Er det en kendt udfordring?
Er det lykkedes den tidligere regering at løse den udfordring?
Vil det lykkes den her regering?
Måske, hvis vi arbejder sammen.
Og det er derfor, at vi i forlængelse af lovforslaget her klart og tydeligt fra regeringens side har sagt, at der er behov for en skattereform, og at der er behov for en reform af kontanthjælpsområdet.
Er det ikke, at vi i Danmark har modtagere af kontanthjælp, der er i kontanthjælpssystemet år efter år, for nogles vedkommende årti efter årti?
Kontanthjælpen er en lav ydelse, ja, den er også tænkt som en midlertidig ydelse.
Men skiftende regeringer har leveret en opgave videre til de regeringer, der fulgte efter, nemlig at antallet af danskere på passiv overførselsindkomst bliver ved med at ligge højt, i mine øjne for højt.
Jeg er dybt alarmeret og bekymret over, at vi nu har næsten 50.000 unge på kontanthjælp.
Vi har 100.000 unge i Danmark, der hverken har uddannelse eller er i job.
Det her Folketing risikerer, mens vi bruger vores tid på at diskutere en meget lille gruppe i kontanthjælpssystemet, at gentage fiaskoen fra 1980'erne, hvor den daværende økonomiske krise kom til at betyde, at der var en del af en ungdomsgeneration, man tabte på gulvet.
Skulle vi ikke lade være med at gentage den fiasko?
Skulle vi ikke nu i fællesskab trække i arbejdstøjet og lave den reform af kontanthjælpssystemet, der er nødvendig, så vi sikrer, at de arbejdsmarkedsparate unge kommer i gang med en uddannelse i stedet for at sidde på kontanthjælp, sådan at vi får lavet den nødvendige opsplitning mellem de kontanthjælpsmodtagere, der er arbejdsmarkedsparate, og som skal stå til rådighed for arbejdsmarkedet, og den gruppe af kontanthjælpsmodtagere, der ikke er arbejdsmarkedsparate?
Heri består en af mine største anker mod loftet over kontanthjælp.
Hvorfor har man valgt at have en lav ydelse for mennesker, der ikke står til rådighed for arbejdsmarkedet – mennesker, der er syge, mennesker, hvis situation er blevet vurderet til at være så sårbar, at de i dag ikke kan stå til rådighed for arbejdsmarkedet?
Jeg erkender gerne, fordi jeg er socialdemokrat, tror jeg, at jeg tror på økonomiske incitamenter.
Men jeg er også af den overbevisning, at ret og pligt, hvis naturlige konsekvens må være økonomiske sanktioner, virker bedst for grupper, der kan svare på kravene.
Min holdning er i den forbindelse meget klar: Modtager man kontanthjælp uden at stå til rådighed, mener jeg ikke, at man skal have kontanthjælp.
Det er eksempelvis alle mennesker, der kommer til Danmark.
Det er bl.a. kvinder med minoritetsbaggrund, der har været uden for arbejdsmarkedet i mange år, og det er alle matchgrupper, der, hvis de har udgifter, der svarer til det, er ramt af kontanthjælpsloftet.
Må jeg ikke appellere også til den borgerlige opposition, selv om man stemmer lovforslaget ned i dag, om at anerkende, at der er nuancer i det her spørgsmål, og at en del af de samspilsproblemer, vi har, hænger meget nøje sammen med, at vi i Danmark historisk har været enige om, at børn, hvis forældre er på kontanthjælp, også skal have ordentlige levebetingelser?
Lad mig derfor til sidst sige: Jeg synes, at vores største udfordring er, at vi har 750.000 mennesker i den erhvervsdygtige alder, der står uden for arbejdsmarkedet.
Det tal er højt, det er for højt.
Det har ligget højt i 1990'erne, det har ligget højt og for højt under den daværende VK-regering, og tallet er for højt i dag.
Det mener jeg ubetinget er en fordel for dem og for samfundsøkonomien.