Morten Messerschmidt (DF), 2009-04-24:
Tak, formand.
Tak for de bemærkninger, som forskellige ordførere har valgt at knytte til det her forslag.
Egentlig står jeg med en fornemmelse af, at der er mange, tror jeg, ude blandt dem, som eventuelt måtte have fulgt debatten, der tror, at det her er sådan et eller andet inferiørt anliggende, at det her er sådan en lille del af det europæiske samarbejde.
Jeg føler en trang til at præcisere, at det her helt grundlæggende handler om, hvem vi ønsker skal have den afgørende indflydelse på vores lands og på Europas fremtid.
Vil vi, at det skal være befolkningen igennem deres folkevalgte, som har indflydelsen på, i hvilken retning EU skal bevæge sig, i hvilken retning Danmark skal bevæge sig, eller skal det være dommere - som nok kan være dygtige og have de bedste hensigter osv., men som dog har den væsentlige mangel ikke at være folkets repræsentanter - som skal afgøre udviklingen?
Der må jeg bare sige, at vi i Dansk Folkeparti har den klare opfattelse, at når det kommer til politiske spørgsmål som Danmarks udlændingepolitik, vores arbejdsmarkedsforhold, vores straffeforhold og en lang række andre ting, der er så nært knyttet til det enkelte land, nært knyttet til velfærdssamfundet og til retsstaten, duer det ikke i et demokratisk samfund, at man lader det være dommere, som træffer sådanne afgørelser.
Derfor er man nødt til at tage et opgør med den måde, som EF-Domstolen virker på.
Jeg synes ikke, det er fair bare at sige: Jamen det er politikerne, som ikke har været gode nok til at præcisere lovgivningen.
For i et samarbejde mellem 27 medlemslande spændende fra Bulgarien til Finland over Storbritannien til Portugal kan man ikke, når det kommer til strafferet, eller når det kommer til udlændingespørgsmål eller til arbejdsmarkedsspørgsmål, forvente, at landene er så ens, at de kan blive enige om dybt detaljerede bestemmelser.
Derfor duer det selvsagt ikke, at vi har en domstol, som så på vegne af politikerne, der ikke kan nå til enighed, går ind og laver disse formuleringer.
I et sådant samarbejde, der trods alt tilstræber at hvile på de demokratiske Montesquieuske forudsætninger, må vi forvente, at man som domstol agerer med en ikkepolitisk, med en ikkeudvidende fortolkningsstil, men derimod med en indskrænkende fortolkningsstil, så man ikke går videre end det, de politiske repræsentanter for de 27 medlemslande kunne blive enige om, men respekterer det minimum, som de nu engang kunne blive enige om.
At man som i Metockdommen går ind og siger, at da politikerne ikke har skrevet, at der - hvad der jo i hvert fald i mine ører er fuldstændig logisk - kræves lovligt ophold i EU, før man kan bruge EU's regler, skal jo ikke føre til, at Domstolen så kan slutte modsætningsvis og sige, at fordi politikerne ikke har skrevet noget om det, gælder det nok ikke, og dermed i al sin visdom eller muligvis mangel på samme altså nu har truffet afgørelse om, at man også som illegal indvandrer i EU kan bruge udlændingereglerne fuldstændig på lige fod med alle legale indvandrere.
Det er altså en total ophævelse af hele det princip, som man jo ikke bare i Danmark, men sådan set i alle 27 medlemslande, i alle ordnede retssamfund, naturligvis har, hvor man sondrer mellem folk, der kommer lovligt ind, og folk, der kommer ulovligt ind.
Det, som EF-Domstolen har gjort med den afgørelse, er at sætte lighedstegn mellem det fuldstændig ulige.
Dermed har man ikke bare lagt en bombe under udlændingepolitikken, men jo under selve retssamfundet, fordi det er i retssamfundet, man definerer, hvad der er ret, og hvad der er uret, hvem der er lovlig, og hvem der er ulovlig.
Hvis der er lighedstegn mellem de to forhold, er der ingen ret, for så er alting ret.
Det er det, som EF-Domstolen har gjort med sin Metockdom, og det er derfor, det her ikke bare er et sekundært, perifert hjørne, som sådan kan skubbes nederst på dagsordenen, men selve grundspørgsmålet om, hvordan vi ønsker at organisere demokratiet i EU
Ønsker vi, at det skal være befolkningerne, eller ønsker vi, at det skal være de særligt udvalgte, dommerne, som har den endelige afgørelse?
Jeg synes også, det er forkert at gøre det her til et spørgsmål om, hvorvidt man skal have en domstol eller ej.
Hvis man ser i Udenrigsministeriets katalog over de for Danmark særlig relevante sager, der i øjeblikket verserer ved EF-Domstolen, er det ofte konkurrencespørgsmål, der bliver behandlet.
Jeg mindes, at spillemonopolet har været oppe for nylig, og at spørgsmålet om væddeløbsheste har været oppe.
Det er relativt almindelige sager, kan man sige, som man normalt ville kategorisere som af civilretlig karakter og derfor som almindelige juridiske sager, som en domstol selvfølgelig skal tage sig af.
Men de sager, vi her har med at gøre, er det, man kan kalde institutionelle spørgsmål, altså forfatningsmæssige spørgsmål, spørgsmål om, om det skal være Ministerrådet eller Kommissionen, der har initiativretten, spørgsmålet om, hvorvidt arbejdsmarkedspolitik er et EU-anliggende eller et dansk anliggende, spørgsmålet om, hvorvidt udlændingepolitik hører til her i Folketinget eller til i Europa-Parlamentet.
Tidligere nævnte udenrigsministeren Højesteret, som jo ikke ligger ret fjernt fra det her sted, som i sin Tvindsag modsagde Folketinget.
Det er jo en helt legitim måde at arbejde på, at man siger, jamen her er Folketinget gået ud over sin kompetence.
Men hvad var det Højesteret gjorde?
Højesteret gik jo ikke ind og lagde nye præmisser ind i Tvindloven.
Nej, den sagde: Tvindloven er ugyldig.
Det gør EF-Domstolen ikke.
Det er der, den væsentlige forskel er imellem de danske domstole og EF-Domstolen.
De danske domstole, som jeg forklarede før, har i grundlovens § 64 et klart opdrag.
Dommerne har i deres kald alene at rette sig efter loven.
De skal følge loven.
De skal ikke skabe loven.
Men i EF-Domstolen har vi altså en pligt til for dommerne stadig at værne om lov og ret.
Jeg ville ønske, at det var sandt, når fru Lone Dybkjær siger, at præmissen om, at man skal udvikle en stadig snævrere union var fjernet i Lissabontraktaten.
Det er bare ikke tilfældet.
Den er flyttet fra artikel 1 og ind i præamblen, og jeg må bare gøre opmærksom på, at EF-Domstolen dom på dom altså også har påberåbt sig præamblen lige så vel som værdierne på linje med de almindelige hjemmelsbestemmelser som grundlag for sine afgørelser.
Så derfor er der intet ændret, i hvert fald ikke i en positiv retning, ved at indføre Lissabontraktaten.
Tværtimod giver Lissabontraktaten kun EF-Domstolen endnu mere magt, fordi alt det, der tidligere hed søjle 1, altså det mellemstatslige samarbejde, hvor den virkelige magt stadig lå i medlemsstaterne, nu bliver flyttet over til EU's institutioner, så det bliver Kommissionen og Europa-Parlamentet og EF-Domstolen, som har den endegyldige og endelige indflydelse og magt.
Derfor er det noget sludder at sige, at Lissabontraktaten overhovedet løser problemet.
Den forværrer det kun.
Derfor er der kun en ting at gøre, og det er som politikere at sige, at vi ikke vil acceptere, at det væsentlige, det helt grundlæggende arbejde, vi har, nemlig at repræsentere de folk, der har stemt på os, bliver trumfet over af dommere, som ikke har noget folkeligt mandat.
Vi vil gå til modangreb imod den her stigende overdragelse af mere magt til EU's institutioner, særlig EF-Domstolen, og det kan altså kun gøres, ved at man tager diskussionen og får ændret på de betingelser i EF-traktaten, der sikrer, at Domstolen til stadighed kan træffe disse politiske afgørelser.
Jeg og Dansk Folkeparti ville jo selvfølgelig synes, at det var helt naturligt i en tid, hvor vi er blevet underkendt på strafferetten, underkendt på arbejdsmarkedet, underkendt på udlændingepolitikken - nu hvor vi rent faktisk står midt imellem to traktater, hvor Lissabontraktaten på et eller andet tidspunkt må formodes at træde i kraft, men i øjeblikket er det stadig Nicetraktaten, der gælder - at det så var nu, man tog denne diskussion.
Det burde ske, hvis japartierne virkelig mener noget om demokrati, der som bekendt - nu er tidligere blevet irettesat for at tale latin, så er det jo nærmest naivt at tro, at man kan få lov at tale græsk - betyder folkets styre, altså demos og kratos.
Det, man har gjort med Lissabontraktaten, er jo netop at tage kratos, at tage magten og deponere den i Luxembourg, Strasbourg og Bruxelles, men demosen, folket, er stadig ladt fuldstændig tilbage.
Vi i Dansk Folkeparti vil genetablere de to størrelser, sådan at vi igen får et demokrati, sådan at det igen er befolkningen, der har indflydelsen på den dagligdag og den fremtid, vi står over for.
Det er derfor, at det her beslutningsforslag er så væsentligt.
Der er måske et problem ved, at Domstolen pludselig har truffet afgørelse om, at udlændingepolitik også er et EU-anliggende.
Derfor var det jo med noget spænding, at jeg så frem til de to ordføreres taler i dag.
Men jeg må sige, at lige så meget spænding jeg har gået rundt med indtil nu, lige så meget skuffelse står jeg med her.
For sagen er, at den ene ordfører end ikke møder op, og den anden vil overhovedet ikke forholde sig til det citat, hun tidligere lagde navn til i dagbladet B.T. Det er nedslående, at det er det niveau, man ønsker for bevarelsen, for diskussionen og for at fremme et demokrati i Europa, et demokrati i Danmark.