Karen Ellemann (V), 2016-01-19:
I dette beslutningsforslag, B 35, foreslås det, at regeringen skal tage initiativ til at ændre muligheden for at opnå økonomisk kompensation i klagesager.
Forslaget går i korthed ud på, at der skal kunne udbetales en kompensation til borgere i tilfælde, hvor Ankestyrelsen har givet borgeren medhold i, at kommunen har truffet en forkert beslutning efter serviceloven.
Det fremgår, at det drejer sig om den situation, hvor en kommune har truffet afgørelse om at nedsætte den hjælp efter serviceloven, som borgeren hidtil har modtaget.
Ordningen skal ifølge beslutningsforslaget tjene to formål.
For det første skal kompensationen være et plaster på såret til borgeren for den ydelse, borgeren ikke har haft adgang til i klageperioden.
Og for det andet skal betaling af kompensation skabe et økonomisk incitament for kommunerne til at træffe den rigtige afgørelse første gang.
Regeringen er enig i, at alle borgere skal have den hjælp, de har ret til efter lovgivningen.
Og på hvilket grundlag skal en sådan kompensation overhovedet opgøres?
Det er derimod naturaliehjælp som f.eks. ledsagelse eller hjælp til praktiske opgaver.
Og heri ligger en betydelig vanskelighed.
Hvis der er tale om pengeydelser efter serviceloven, får borgeren allerede i dag hjælpen med tilbagevirkende kraft til ansøgningstidspunktet, hvis det efterfølgende viser sig, at kommunens afgørelse var forkert.
Det gælder f.eks. afgørelser om merudgiftsydelse og tabt arbejdsfortjeneste.
Herudover vil en økonomisk kompensation i sager om naturaliehjælp alligevel ikke give borgeren det, som borgeren har ønsket og har ret til, nemlig hjælp efter serviceloven, når behovet er til stede.
Bag beslutningsforslaget ligger der tilsyneladende en præmis om, at kommunerne bevidst og usagligt træffer afgørelser i strid med lovgivningen for at spare hjælpen i en klageperiode, og at der er behov for at fjerne et økonomisk incitament til en sådan adfærd.
Det er faktisk heller ikke sådan, at ankestatistikken viser langt færre omgjorte afgørelser om f.eks. merudgifter eller andre pengeydelser efter serviceloven i tilfælde, hvor borgeren i dag får ydelsen med tilbagevirkende kraft, hvis Ankestyrelsen giver borgeren medhold, end andelen af omgjorte afgørelser for serviceloven generelt.
Det burde vel egentlig være tilfældet, hvis man skulle følge forslagsstillernes tankegang om, at det økonomiske incitament ville ændre på noget.
Så jeg mener derfor ikke, at en sådan kompensationsordning sagligt vil have den påvirkning, at kommunerne så træffer flere rigtige afgørelser, og derfor er det for mig at se heller ikke den rigtige vej at gå.
Som jeg har sagt ved flere lejligheder og også på flere samråd, består borgernes retssikkerhed i forbindelse med afgørelser efter serviceloven efter min mening primært af to hovedelementer.
Det første er, at borgerne skal kunne regne med, at kommunerne gør deres bedste for at træffe korrekte afgørelser i første omgang.
Det andet er selvfølgelig, at borgerne skal have en ordentlig klageadgang, hvis de mener, at kommunen har truffet en afgørelse, der ikke fuldt ud er i overensstemmelse med loven.
Og det er faktisk her, jeg mener at vi skal bruge kræfterne.
Det er her, vi skal koncentrere indsatsen.
Det er kommunernes ansvar at sikre, at sagsbehandlingen er i overensstemmelse med lovgivningen.
Til gengæld er det altså også vigtigt, at kommunerne har de bedste muligheder for at leve op til deres ansvar.
Der er i de senere år taget en række initiativer med henblik på at understøtte den kommunale sagsbehandling og udbrede viden om korrekt praksis.
Efter min opfattelse er det som sagt et bærende element i forbindelse med drøftelsen af, hvordan retssikkerheden bedst sikres.
Jeg har nævnt initiativerne mange gange før, og jeg skal blot her nævne og fremhæve: Ankestyrelsens løbende undervisning af kommunale sagsbehandlere og chefer, moderniseringen af Ankestyrelsens juridiske hotline og de taskforces, der er etableret på børneområdet og fra 2015 også på handicapområdet med eksperter fra Socialstyrelsen og Ankestyrelsen, som kan målrette hjælpen til kommunerne netop med det formål at få kvalificeret sagsbehandlingen i kommunerne.
Ministeriet har også en revision af vejledningen om servicelovens formål og generelle bestemmelser på vej, og her vil bl.a. betingelserne for at nedsætte en ydelse i forbindelse med ændring af et kommunalt serviceniveau blive tydeliggjort.
Det andet element til at sikre borgernes retssikkerhed er, som jeg ser det, klageadgangen til Ankestyrelsen, og her er det afgørende, at klager behandles inden for en rimelig tid, så borgeren får afklaret endeligt, hvad han eller hun har ret til.
På den måde bliver det samtidig hurtigt klart for kommunen, hvordan lovgivningen skal administreres på det pågældende område.
Sager har tidligere været for længe om at blive afgjort i Ankestyrelsen, men som jeg flere gange tidligere har gjort rede for, er der altså taget en række initiativer for at få klager over kommunale afgørelser hurtigere behandlet i Ankestyrelsen, og det virker.
Så er det jo altså også vigtigt, at vi i Folketinget tager ansvar for, at lovgivningen er forståelig for både borgere og kommuner, og også for, at den er udformet på en måde, så den er til at administrere korrekt.
Det var derfor, at vi fra regeringens side lige før årsskiftet udmeldte, at vi nu igangsætter det her arbejde med en reform af servicelovens voksenbestemmelser.
Og det er jo altså en reform, som skal ses i lyset af, at vores nuværende servicelov, helt særligt på voksenområdet, efter min mening er blevet for kompleks og for svær for kommunerne at administrere korrekt.
Derfor skal den her reform altså munde ud i en forenkling, men en forenkling, som skal være til gavn for både kommuner og for borgere.
Den skal understøtte, at kommunerne ser på borgernes situation under et og formår at give den her helhedsorienterede indsats, som samlet set imødekommer borgernes behov.
Det er de allerede blevet nu og her på det her tidlige tidspunkt.
Ordførerne ved også, at jeg allerede i starten af januar havde et godt møde med Danske Handicaporganisationer og KL for netop at få igangsat reformarbejdet.
Jeg vil meget gerne og mener, det er afgørende, at vi har en god dialog, og at vi er klar over, at vi er i arbejdstøjet, for det handler om, at vi er nødt til at være konstruktive her, og vi er også nødt til at have en fornuftig diskussion om de forbedringer, som jeg tror vi alle sammen er enige om der er behov for.
Så det tror jeg altså er den rigtige vej at gå: at skabe klarhed i lovgivningen og at blive ved med at understøtte kommunerne i at træffe korrekte afgørelser på baggrund af faglige og økonomiske hensyn og ud fra den enkeltes behov og så at arbejde for at sikre en hurtig klagesagsbehandling.
Så med denne lange redegørelse vil jeg blot ende med at konkludere, at regeringen ikke støtter beslutningsforslaget.