Anne Grete Holmsgaard (SF), 2009-05-11:
Når man sidder og lytter til statsministeren og til klima- og energiministeren her i maj 2009, kan man jo ikke lade være med at tænke på, hvor meget anderledes tingene kunne have set ud, hvis statsministerens forgænger og klima- og energiministerens forgænger tilbage i 2001 og 2002 havde holdt to tilsvarende taler.
Det kan føles, som om der er gået mange år siden, og det er der også.
Dengang var de taler, der blev holdt, præget af, at vi havde gjort for meget, vi måtte holde op, vi måtte bremse op.
Tre planlagte havmølleparker blev aflyst, alle de udviklingsmidler, der var til vedvarende energi, blev aflyst.
Det var faktisk det ministerium, der skar hårdest i sine budgetter - det daværende Økonomi- og Erhvervsministerium, som også havde ansvaret for energipolitikken.
Så jeg vil sige, at når både statsministeren og klima- og energiministeren nu står og fremhæver, hvor mange ting der er gjort, håber jeg, at de også i deres hoveder går ind i en selverkendelsesproces.
For så få år siden, hvor vi også var klar over, at den globale opvarmning var rigtig alvorlig, hvor vi måtte være klar over, at de fossile brændsler ville stige i pris, hvor vi var klar over, at de forskningsresultater, vi havde fået hidindtil, også dengang pegede i én retning, nemlig at hver gang vi fik nye forskningsresultater, så det mere alvorligt ud, hvorfor var det så, at man afviste, afviste, afviste?
Det kunne jo godt være, at man måske skulle være lidt mere lydhør over for kritikerne, herunder oppositionen i Folketinget, og sige: O.k., vi vil gerne fremhæve alt det, vi selv gør, men det kunne jo også godt være, at vi skulle gå videre og gå hurtigere frem.
Det kunne godt være, at vi har lært af det, oppositionen sagde dengang, nemlig at det er galt, det vi gør.
Det er ikke tilstrækkelig hurtigt vi går frem.
Det er bare sådan en stille opfordring til ikke at forfalde for meget til at fremhæve alt det gode, man har gjort i fortiden, men indse - ikke bare når man taler grønt, for det gør alle jo i dag - helt ned i sin mave, at vi har brug for en radikal omstilling af den måde, vi producerer og forbruger på, og vi har brug for at starte den nu.
Der er faktisk meget, meget lidt tid at løbe på.
Det er ikke ret mange dage siden, at det ansete videnskabelige internationale tidsskrift Nature offentliggjorde to artikler, der sagde noget, som jeg synes er meget tankevækkende, at i perioden fra år 2000 til i dag, 2009, har vi faktisk sendt en tredjedel af de drivhusgasser op i atmosfæren, som der overhovedet er plads til i perioden frem til 2050, hvis vi altså skal have en rimelig chance for at holde os under den faretruende globale opvarmning.
For opvarmning kommer der, og opvarmning er der, men vi svigter totalt, hvis vi ikke sikrer, at den holder sig under det niveau.
Ellers kaster vi simpelt hen en regning over på kommende generationer, som er meget stor.
Det er jo ikke bare økonomi, det her handler om, det er også nogle vilkår, som gør, at det bliver meget, meget vanskeligere for folk at leve og sikre sig et økonomisk udbytte i meget store dele af verden.
Nogle vil opleve meget mere vand med de skadevirkninger, det har.
Det er værd at huske på, at en meget, meget stor del af verdens befolkning lever i lavtliggende områder ud til kysterne, hvor man vil blive ramt af kombinationen af stigende vandstand og voldsommere storme.
Det er virkelig dramatisk.
Indimellem kan man synes, at det er så dramatisk, at man næsten ikke holder ud at tænke på det.
Men det er vi bare nødt til.
Vi trækker i øjeblikket på naturens kassekredit i en udstrækning, som vi aldrig før har trukket på den, mens der har været mennesker på den her jord.
Det gør altså, at vi er nødt til at indstille os på, at der skal lægges radikalt om.
I det her har vi så fokuseret på at gøre Danmark uafhængig af fossile brændsler.
Man kan selvfølgelig sige: Nå ja, men hvilken rolle spiller Danmark i det store spil?
Det er jo kun 5 ½ million mennesker, så det er ikke en stor del af udslippet.
Nu siger regeringens to repræsentanter så her, at der senere kommer et udspil.
Jeg synes jo da, at det i hvert tilfælde ville være rimeligt, at vi i dag fik et svar på det helt enkle spørgsmål: Er det sidste kulkraftværk bygget i Danmark?
Det er jo meget enkelt at tage stilling til i virkeligheden.
Vil man bygge mere kulkraft, eller vil man sige, at det sidste kulkraftværk er bygget i Danmark.
Det blev bygget for ca. 15 år siden, og det må være det sidste.
Det er ikke nødvendigvis det sidste, der går på pension, men altså, man må klart sige til befolkningen: Vi er klar over, at den er gal.
Der skal virkelig sættes ind, hvis vi skal give det håb til andre lande, at man rent faktisk kan omstille.
Vi, der lever i den rige verden, vil vise et eksempel på, hvordan vi kan omstille vores samfund, vores energiproduktion og vores økonomi, så vi er helt uafhængige af fossile brændsler inden for en relativ kort periode.
Vi mener, at det kan lade sig gøre, så vi er ude af de fossile brændsler i 2050.
Jeg vil også gerne sige, at det haster med at få en klar melding om, at kullene først ryger ud.
Et eller andet sted er det jo tankevækkende, at vi igennem årene har reguleret stort set alt, der slipper ud af skorstenen på industriværker og på energiproduktion.
Det eneste, vi ikke har reguleret, er faktisk udslippet af CO2.
Altså, over for det største problem, vi står med, har vi faktisk ikke magtet og heller ikke systematisk arbejdet på at få en grænseværdi.
Derfor lægger vi også vægt på, at Danmark kridter skoene i EU og går videre ad den her vej.
Vi fik i efteråret regeringen overtalt til at støtte et ændringsforslag fra Europa-Parlamentet om at sætte grænseværdier for CO2-udslippet for kraftværker, men vi har ikke rigtig set nogen strategi for, hvordan man vil forfølge det her videre.
Jeg synes også, det er værd at sige heroppefra i dag, hvor vi snakker om, hvad Danmark har gjort og Danmark ikke har gjort, at når man ser på de faktiske udledninger af drivhusgasser, ligger Danmark altså kun 3 ½ pct. under det niveau, vi havde i 1990.
Jamen hvad er ret, og hvad er vrang på det her?
Det er Danmarks Miljøundersøgelsers officielle tal og dem, Danmark også melder til EU.
Det er en kendsgerning, at vi kun ligger 3 ½ pct. under 1990-niveauet.
Det har vi brugt 19 år til - nej, 18 år til, for det er 2008-tallene.
Det er jo ikke et tempo, vi kan fortsætte i.
Vi er nødt til at sætte tempoet op.
Nu ved jeg på forhånd, at svaret vil være, at Danmark jo har været med til at træffe beslutning i EU om, at vi skal reducere vores udslip af drivhusgasser med 20 pct. inden 2020 og 30 pct. som en mulighed i en international aftale, hvis ellers nogle af de andre parter vil være med på noget, der kan sammenlignes.
Det lyder jo da så af en start, vil de fleste sige.
Det kedelige ved det her er, at hvis vi kommer ned i papirerne og ser, hvad det dækker over, har EU reelt kun forpligtet sig til at reducere med under 10 pct., fordi man stadig væk baserer en meget stor del af sin politik på, at man kan købe sig fri for sin egen forpligtelse ved at købe kvoter i andre lande.
Det er altså ikke nogen gangbar fremgangsmåde at tage så stor en del af ens egne forpligtelser ved at købe dem i andre lande, fordi vi simpelt hen ikke har det system, der skal sikre, at det giver samlede reduktioner på globalt plan.
Kvotedirektivet eller kvotesystemet bliver ofte fremhævet, og det er da bestemt en metode, som vi også synes man skal bruge.
Men det er også tydeligt, at hvis moralen vedrørende kvoter er så lav, som den har været i EU, ja, så når vi ikke tilstrækkelig langt på det her område.
Vi spiller os også nogle muligheder af hænde for at være dem, der virkelig får skubbet de grønne teknologier fremad - ikke bare lidt, ikke bare sådan en lille smule, men virkelig får givet dem et løft, så man skaber den tro på, at det her rent faktisk kan lade sig gøre, og at det ikke er noget, man bare siger ved festlige lejligheder, men at det rent faktisk kan lade sig gøre i den virkelige verden.
Derfor synes jeg også, det ville være rart at få svar på, om regeringen vil gå ind i et arbejde med at få lukket de huller, der er i kvotesystemet, så vi ikke bilder folk noget ind, som i virkeligheden ikke passer, når det kommer til stykket.
Og jeg må sige, at det altså ikke er noget, som jeg synes man skal gå ud og prale af.
Jeg er helt klar over, at EU på mange områder er gået længere end resten af verden, og det er jo også fint, og det er nødvendigt, at der er nogle, der påtager sig lederskab.
Men lederskab skal altså også leve op til det, vi rent faktisk ved fra videnskaben, nemlig at vi skal knække kurven af stigende mængder af udslip af drivhusgasser, og den skal vi knække inden for det næste årti, hvis vi skal have en rimelig chance for at undgå faretruende opvarmning.
EU har også gjort nogle andre ting, og jeg vil godt fremhæve noget positivt her, nemlig den grønne vækstpakke, EU lavede, som man må sige udmærker sig på mange måder, i forhold til hvad de enkelte lande har lavet.
Den gav bl.a. penge til det, der hedder Kriegers Flak, som kan blive det første store tværnationale havmølleprojekt - Kriegers Flak ligger ca. 25 km øst for Møn - og jeg vil takke EU for på den måde at have skubbet til, at klimaministeren nu siger, at hun har fremrykket vurderingen af den danske del af Kriegers Flak.
Tyskland og Sverige - de to andre lande, der er involveret - har truffet beslutning om at bygge her, og vi går selvfølgelig efter, at Danmark træffer en beslutning om også at bygge på Kriegers Flak og træffer den beslutning i år.
Målet er ikke en enkelt havmøllepark, men at det skal være startskuddet til, at vi rent faktisk får store havmølleparker i hele Østersøen og i Nordsøen, som tilsammen har så meget potentiale, at de kan dække hele Nordeuropas elforsyningsbehov.
Så sagde statsministeren i sin indledning heroppe, at han vil gå efter mest for pengene, og at han vil gå efter, at det skal være markedsbaserede virkemidler.
Altså, det med markedsbaserede virkemidler er jo sådan et herligt rundt begreb, og man kan alle sammen sige, at der altid vil være markedsbaserede virkemidler.
Men det, der i virkeligheden er afgørende her, er, om man er villig til at skubbe det her fremad og sige, at der skal træffes beslutninger om mål, der ligger længere ude i fremtiden end de 2012-mål, vi allerede har, og at målene skal være højere end det, regeringen hidtil har været villig til, og at vi skal sikre et sammenhængende erhvervsudviklingssystem for grønne teknologier, sådan at virksomhederne kan være sikre på, at vi understøtter hele fødekæden fra forskning over udvikling og demonstration til markedsmodning.
Bølgekraft: Jeg tror, de fleste mennesker har en umiddelbar fornemmelse af, at det kan blive en stor teknologi i Danmark, hvor der er masser af hav og masser af bølger.
Alligevel er bølgekraft en af de teknologier, der rent ud sagt har været udsultet gennem mange år.
Det er ikke den eneste, men det er en af dem, der har været udsultet.
Den overlever endnu som et demonstrationsprojekt, og den overlever, fordi der bl.a. har været en stor privat investor, nemlig Jørgen Mads Clausen fra Danfoss, der har skubbet penge i den.
Men når man ser på, hvordan der er lovgivet, er der bare lovgivet fuldstændig firkantet, sådan at alle vedvarende energiteknologier kan få det samme pristilskud under udviklingen, lige meget hvilken vedvarende energiteknologi der er tale om.
På den måde får man aldrig den udvikling.
Man er nødt til at have et system, hvor man sikrer stabile rammer over en lang periode, så investorerne og udviklerne er sikre på, at de her bliver understøttet i at skabe hele kæden fra forskning til markedsmodning og undgå det dødens gab, som man taler om, og som rigtig mange teknologier bliver kvalt i.
Ellers vil vi ikke blive det, som statsministeren kaldte en grøn eksportnation.
Det bliver vi ikke uden de her systemer og uden et stærkt hjemmemarked.
Så får vi nok udviklet noget, men vi får udviklet alt for lidt.