Ole Sohn (SF), 2007-01-25:
Når jeg tager ordet i anden runde, er det, fordi jeg synes, at statsministeren kom ind på et skråplan og ligesom signalerede, at forudsætningen for, at man kunne have en seriøs politisk debat, var, at man på forhånd havde 90 mandater.
Det var selvfølgelig en hån mod Det Konservative Folkeparti og mod Dansk Folkeparti, at de skal underlægge sig en leder, som repræsenterer et helt flertal, hvorimod det, der er traditionen, er, at man har et samarbejdende folkestyre.
Man har flere partier, og hvert parti lægger sine holdninger og sine visioner frem før et valg, og kan man samle 90 mandater bag sin politik, kan man gennemføre den.
Kan man samle mindre end 90 mandater, så samarbejder man med andre partier og laver kompromiser, og så kommer man herefter frem med, hvad den kreds af partier i fællesskab kan finde ud af.
Sådan har det altid været.
Sådan var det i øvrigt også, da VK-regeringen kom til.
Jeg tror, at der var en håndfuld punkter, hvor Venstre og De Konservative på forhånd havde lagt sig fast og sagt til vælgerne, at det vil vi gennemføre, hvis vi kan få Dansk Folkeparti med til det.
Men regeringsprogrammet, som kom ud af det, var jo på over 50 punkter, som man ikke på forhånd havde clearet med vælgerne.
Man havde ikke på forhånd sagt, at vi vil gå i krig, når vi får magten, oven i købet på et snævert flertal.
Man havde jo ikke sagt til vælgerne, at får vi flertallet og magten – jeg er ikke sikker på, at Det Konservative Folkeparti eller Dansk Folkeparti havde givet tilsagn om det på forhånd – så vil vi godt gå ind og presse statsinstitutioner som Danmarks Radio på ytringsfriheden.
Der er jo en lang række spørgsmål, som man ikke fortæller vælgerne inden et valg.
Derfor er det mest fair, at partierne fremlægger visioner.
Jeg har i dag på SF's vegne fremlagt nogle af de visioner, vi har for den offentlige sektor.
Vi har tilsvarende lagt visioner frem for udviklingen af miljøpolitikken med hensyn til imødegåelse af klimaforandringerne og etablering af en grøn erhvervspolitik,
så man kan få en støtte til solopgangsindustrierne, som kan skabe fremtidens arbejdspladser og dermed grundlaget for fremtidens velfærd.
Den form for debat bliver fuldstændig kortsluttet, når det hele skal gå op i, at der skal være 90 mandater i den ene blok, og så skal de, der ikke har 90 mandater nu, forsøge at få det i enighed.
Det er at tilte den demokratiske debat; det er at skabe grundlaget for at afvikle det samarbejdende folkestyre.
Det mest interessante er, at når man ser på oppositionens partier, er der langt, langt mere, der samler, både omkring visionerne for velfærdssamfundets udvikling, miljøpolitikkens udvikling og imødegåelse af de globale udfordringer, end der skiller.
Der er ting, der skiller, og jeg synes da, at det er klogt og godt, at vælgerne kan se, at der er forskel på partierne.
Nogle ønsker en skattereform så hurtigt som muligt, fordi behovene er der, og andre mener, at det kan vente lidt.
Der må vælgerne afgøre styrkeforholdet, og forhandlingerne efterfølgende om et regeringsgrundlag afgør så, hvordan resultatet falder ud.
Derfor er det vigtigt, at man har den dualisme, den debat, som gør, at man kan få en åben politisk debat.
Det, der kunne være interessant, ville være – det er måske for meget forlangt – at vi undervejs frem mod det kommende valg kunne få en seriøs debat med regeringspartierne om, hvordan man kan udvikle den politiske debat eller genskabe den politiske debat mellem de partier, som nu engang stiller op til Folketinget.
Hermed sluttede forhandlingen.