Anders Samuelsen (LA), 2014-04-03:
Jeg kunne egentlig godt tænke mig at starte med at tage alle med på sådan en tidsrejse tilbage til starten af 1960'erne i Danmark.
Mine forældre købte en parcelhusgrund i udkanten af Horsens og byggede et helt nyt parcelhus.
Der var de i stand til at bo med én indtægt – min fars indtægt.
Min mor gik hjemme, havde måske et par enkelte timer om ugen som husholdningslærer på den lokale skole.
De havde fem børn.
De fem børn kunne komme gratis i skole.
Der var et sundhedsvæsen, så man kunne komme på hospitalet uden at skulle have penge op af lommen.
I dag er det helt utænkeligt, at man kan forestille sig en nyetableret børnefamilie købe et parcelhus – bygge det fra grunden – flytte ind og kun leve af én indtægt og oven i købet have råd til at have fem børn.
Det er altså også en del af det velfærdssamfund, som vi har bygget op, at vi har flyttet så meget rundt på tingene, at vi nu er så hårdt pressede, at vi er nødt til i alle familier at have to ude at arbejde for bare nogenlunde at få tingene til at hænge sammen.
Og spørgsmålet er så: Har man egentlig råd til fem børn?
Der bor i hvert fald nogle nede ad min vej, som har besluttet sig for, at det ikke bliver til mere end to børn, fordi de ikke råd til det, på trods af at begge to er ude og arbejde.
Er det velfærd?
Det var et nyt hus, de flyttede enig i.
De havde råd til bil, de havde råd til fjernsyn, de har oven i købet en opvaskemaskine.
Man kan sige, at forskellen er, at de ikke havde nogen tørretumbler.
Så tager vi lige et skridt længere frem.
De sidste 4 år, inden jeg kom i Folketinget, arbejdede jeg på en højskole for døve og hørehæmmede, hvor jeg skulle hjælpe med at få folk, som var dybt marginaliserede i forhold til fællesskabet, i arbejde.
Det lykkedes kun de gange, hvor vi fik fat i virksomheder, hvor der var gang i den, hvor der var optimisme, hvor man skabte nye arbejdspladser.
Det var måden at få inkluderet folk, som var marginaliseret på arbejdsmarkedet, på.
Det var at få øje på de virksomheder.
I Danmark står vi i dag i en situation, hvor vi har mistet 175.000 arbejdspladser.
Hvem betaler først og fremmest prisen for det?
Er det de rige?
Er det de stærke?
Er det mon ikke de marginaliserede – dem, som står yderst, de 800.000 i den arbejdsdygtige alder, som vi bare ignorerer og placerer en check i munden på, og hvor vi så siger: Hvis vi andre bare kan få lov til at passe vores arbejde i fred, går det nok alt sammen?
Det er da dybt asocialt, og det er derfor, vi prøver at gå ind med det her beslutningsforslag fra Liberal Alliances side og siger: Kan vi ikke gøre noget, som skaber så trygge rammer omkring vores erhvervsliv og vores investeringslyst i Danmark, at der faktisk bliver skabt nye arbejdspladser?
Og svaret var: et sted mellem 1.500 og 2.000 nye arbejdspladser – i 2020!
Mine damer og herrer, vi tabte nærmest flere arbejdspladser i den periode, hvor vi sad og råbte og skreg ad hinanden herinde og forsøgte at forhandle den pakke på plads, end vi er i stand til at skabe i 2020.
Hvorfor? Fordi vi fedter med sådan nogle små detaljer i stedet for at tage fat der, hvor vi skaber nogle rammer, som gør det interessant at investere i Danmark.
Ja, I hørte rigtigt: en lidt mindre offentlig sektor – en offentlig sektor, der måske kan nøjes med være på størrelse med det, den var, da hr. Mogens Lykketoft var finansminister, og det, den var, da Poul Nyrup Rasmussen var statsminister.
Var der ikke et velfærdssamfund dengang?
Jo, det var der da.
Kan vi mon ikke godt etablere et velfærdssamfund med omkring 750.000 i den offentlige sektor?
Det tror jeg på at man kan.
Men kan vi opretholde et velfærdssamfund, når arbejdspladserne forsvinder ud af landet, når vi har et underskud på 40 mia. kr. om året, når vi har 250.000 flere uden for arbejdsmarkedet, end vi ville have, hvis vi bare fulgte den samme politik, som man gør i Sverige?
Det er jo de udfordringer, vi står over for.
Hvem er det, der tager den type problemstillinger op og tør konfrontere dem og også sige, hvad det er, der skal til for at skabe den luft og de rammer, som gør, at vi får de positive virksomheder, at vi får den luft i de virksomheder, som gør, at de ansætter også de døve og de hørehæmmede og de marginaliserede i det hele taget?
Det er Liberal Alliance.
Hvad får jeg så vide, når vi fremsætter sådan et forslag her, som er på én linje?
Alt det der med, hvor rigidt det er osv.
Men det er noget, man tager nede fra bemærkningerne, vi kan lave om i de bemærkninger, og overskriften er egentlig bare: Kan vi ikke række hånden frem til hinanden og indgå en aftale, som kan sikre, at Danmark bliver det sted, hvor de udenlandske virksomheder fremover tænker: Dér vil jeg placere min næste virksomhed, der vil jeg placere min næste arbejdsplads?
Hvorfor skal alting stoppe i en diskussion om, hvorvidt uligheden stiger i det her land eller ej?
Hvis Bill Gates besluttede sig for at flytte hele sin virksomhed til Danmark næste år og sig selv, ville uligheden i Danmark eksplodere.
Så vanvittig rig er den mand.
Men ville det være et problem for os, at uligheden steg?
Nej, for der ville – nærmest fra den ene dag til den anden – komme 200.000 ekstra i arbejde.
Det er da velstandsfremgang.
Det er da sådan, vi skal tænke.
Der var bare det, der var ambitionen med det her forslag: at vi rækker hånden frem og prøver at fokusere på de virkelige problemer, nemlig at vi har for mange uden for arbejdsmarkedet, at vi har for få, der skaber nye arbejdspladser i Danmark.
Det var det, vi håbede på at få en diskussion af.
Tak for ordet.