Brian Mikkelsen (KF), 2009-03-13:
Beslutningsforslaget, som er fremsat af Dansk Folkeparti, behandles sammen med regeringens lovforslag, L 124, om at udvide mulighederne for såkaldt aflytning på personen.
Jeg vil indlede med regeringens bemærkninger til beslutningsforslaget, men det kan naturligvis ikke undgås, at jeg undervejs også kommer ind på regeringens lovforslag.
Beslutningsforslaget har to formål.
For det første går det ud på at pålægge regeringen at fremsætte et lovforslag, der sikrer, at politiet kan få rettens tilladelse til at aflytte en person, uanset hvilke telefonnumre og kommunikationsmidler denne benytter.
For det andet går forslaget ud på at udvide den periode, hvori politiet kan foretage telefonaflytning, fra 4 uger til 8 uger ad gangen.
Der skal ikke herske tvivl om, at regeringen lægger stor vægt på at sikre en konsekvent og effektiv politiindsats over for alle former for grov og alvorlig kriminalitet.
Og det gælder naturligvis ikke mindst banderelateret kriminalitet, herunder den seneste tids bandeopgør, hvor der flere gange i København som led i et væbnet opgør mellem bander og andre kriminelle grupper har været brutale, kyniske og uansvarlige skyderier med betydelig fare for uskyldige og udenforstående personer.
Som vi alle ved, har der været ulykkelige skudepisoder, hvor personer uden tilknytning til bandeopgøret er blevet ramt, og udenforstående er blevet dræbt, blot fordi de har været det forkerte sted på det forkerte tidspunkt.
Ikke mindst i denne situation er det væsentligt at overveje, hvordan vi kan styrke indsatsen mod den alvorlige og personfarlige kriminalitet, herunder med relevant og hensigtsmæssig forbedring af politiets arbejdsvilkår.
Regeringen har netop fremlagt en bandepakke, som indeholder en lang række initiativer, og regeringen har tidligere i år fremsat et forslag, som vi også behandler i Folketinget dag, om at udvide mulighederne for aflytning på personen.
Regeringen er således enig i den grundlæggende tanke bag beslutningsforslaget om at forbedre politiets aflytningsmuligheder, men som jeg nærmere vil redegøre for, kan regeringen ikke støtte det foreliggende beslutningsforslag.
Første del af beslutningsforslaget handler som nævnt om, at politiet skal kunne få tilladelse til at aflytte en person, uanset hvilke telefonnumre og kommunikationsmidler denne benytter.
Efter de gældende regler skal det i en retskendelse om telefonaflytning angives, hvilke telefonnumre der kan aflyttes.
Som det fremgår af bemærkningerne til lovforslag nr. L 124 kan det betyde, at politiet, selv om retten én gang har givet tilladelse til aflytning, løbende skal forelægge anmodning om aflytning af nye numre for retten, når den mistænkte f.eks. skifter mobiltelefon eller taletidskort.
I disse sager kan der i en retskendelse ud over bestemte telefonnumre angives den person, som aflytningen angår - en såkaldt kendelse om aflytning på personen.
En sådan kendelse giver politiet mulighed for at aflytte alle de telefonnumre, der er bestemte grunde til at antage at mistænkte benytter, inden for den frist, der er fastsat af retten.
Politiet behøver således ikke løbende at indhente nye retskendelser, hvis den mistænkte ofte skifter f.eks. mobiltelefon.
Politiet skal efter udløbet af den periode på højst 4 uger, som rettens kendelse gælder for, underrette retten om en telefonaflytning foretaget på baggrund af en retskendelse på personen.
Retten skal underrettes om, hvilke telefonnumre politiet har aflyttet og grundlaget for aflytningen.
Hvis særlige forhold taler for det, skal underretningen ske senest 24 timer efter indgrebets iværksættelse.
Retten underretter den beskikkede advokat om aflytningen, og advokaten kan herefter indbringe spørgsmål om aflytningens lovlighed for retten.
I lovforslag nr. L 124 foreslår regeringen at udvide mulighederne for at afsige retskendelser om aflytning på personen.
Formålet er at forenkle fremgangsmåden for politiets indhentelse af retskendelse om telefonaflytning i en række sager om alvorlig personfarlig kriminalitet.
Som der nærmere er redegjort for i lovforslagets bemærkninger, er det udformet ud fra en særlig afvejning af forskellige hensyn.
Regeringen lægger som nævnt stor vægt på hensynet til at sikre en effektiv politiindsats over for grov, alvorlig og personfarlig kriminalitet, herunder banderelateret kriminalitet.
Regler om aflytning på personen indebærer en praktisk forbedring, når politiet skal indhente retskendelse om telefonaflytning i tilfælde, hvor den mistænkte ofte skifter taletidskort eller mobiltelefon.
Den foreslåede udvidelse vil navnlig være relevant i tilfælde, hvor politiet efter de gældende regler kan iværksætte aflytning uden forudgående retskendelse, fordi indgrebets øjemed - dvs. formålet - ellers ville være forspildt.
Uanset om en telefonaflytning sker i medfør af en retskendelse på personen eller i øjemed, vil der være en adgang til efterfølgende domstolskontrol, og i begge tilfælde vil politiet af egen drift efterfølgende skulle orientere retten om de enkelte telefonaflytninger og grundlaget for aflytningerne.
Målet med at kræve, at retten, når den - i gåseøjne - afgiver den almindelige kendelse om telefonaflytning, skal angive, hvilke telefonnumre politiet må aflytte, er altså at opnå en præcis afgrænsning af rettens bemyndigelse til politiet.
Ved en retskendelse om aflytning på personen er det på samme måde som ved aflytning i øjemed politiet, der i første omgang vurderer, om betingelserne efter retsplejeloven for at foretage aflytning af de enkelte telefonnumre er opfyldt.
Der er først efter telefonaflytningens iværksættelse adgang til egentlig domstolskontrol af aflytningen.
Ud fra en samlet afvejning af disse hensyn har regeringen fundet det rigtigst, at den foreslåede udvidelse af mulighederne for aflytning på personen afgrænses til ud over sager om terrorisme m.v. at gælde for visse andre alvorlige straffelovsovertrædelser, der indebærer fare for menneskers liv eller helbred m.v., og som i praksis ofte har eller kan have relation til mere systematisk og organiseret kriminalitet, herunder bandekriminalitet.
I sådanne sager er de mistænkte erfaringsmæssigt generelt mere tilbøjelige til at forsøge at sløre deres indbyrdes kommunikation ved f.eks. ofte at skifte kommunikationsmidler.
Det er min opfattelse, at den udvidelse, som regeringen har foreslået med L 124, tager hensyn til at fremme den nødvendige politiindsats og politiets arbejde mod grov og alvorlig kriminalitet, samtidig med at reglerne ikke går længere, end der er behov for, og der vil også være adgang til efterfølgende domstolskontrol af de enkelte telefonaflytninger.
Regeringen kan derfor ud fra en afvejning af retssikkerhedsmæssige hensyn over for det praktiske behov ikke støtte det foreliggende beslutningsforslag om at udvide muligheden for at afsige retskendelse om aflytning på personen til alle sager, hvor der kan foretages indgreb i meddelelseshemmeligheden.
Jeg kan tilføje, at jeg som led i regeringens bandepakke inden for kort tid vil fremlægge et regeringslovforslag, som bl.a. vil give mulighed for at anvende telefonaflytninger i sager om grov overtrædelse af våbenlovgivningen, f.eks. omfattende handel med eller indsmugling af skydevåben.
Lovforslaget forventes således udformet, at der også i sådanne sager bliver mulighed for aflytning på personen.
Det andet element i beslutningsforslaget går ud på at forlænge fristen for f.eks. telefonaflytning, sådan at en retskendelse, der skal give politiet tilladelse til aflytning, skal gælde i 8 uger i stedet for som i dag 4 uger.
Efter retsplejeloven skal retten i en kendelse om f.eks. telefonaflytning fastsætte det tidsrum, hvor politiet kan foretage aflytningen.
Tidsrummet skal være så kort som muligt og må som nævnt ikke overstige 4 uger.
Tidsrummet kan forlænges af retten, men højst med 4 uger ad gangen.
Længden af den frist, som retten fastsætter f.eks. for en telefonaflytning, må efter min opfattelse bero på en afvejning af to modsatrettede hensyn.
En telefonaflytning indebærer et indgreb i borgernes ret til privatliv og fri korrespondance, og det er derfor et væsentligt hensyn at beskytte den, som indgrebet retter
Omvendt er der også væsentlige hensyn til politiets efterforskning og til, at politiets, anklagemyndighedens og domstolenes ressourcer ikke belastes uforholdsvist meget ved ofte gentagne retsmøder om det samme spørgsmål.
Efter regeringens opfattelse er den gældende 4-ugers-frist udtryk for en passende afvejning mellem disse hensyn.
Rigsadvokaten har således oplyst over for Justitsministeriet, at man ikke er bekendt med, at fristen på 4 uger generelt skulle medføre uforholdsmæssige vanskeligheder for politiets efterforskning eller medføre et uforholdsmæssigt ressourceforbrug for politiet og anklagemyndigheden.
På denne baggrund kan regeringen heller ikke støtte dette led i beslutningsforslaget.