Merete Riisager (LA), 2012-02-23:
Juristerne i Justitsministeriet har fundet frem til, at finanspagten ikke kræver en folkeafstemning.
Det er ikke overraskende, men regeringen bør spørge danskerne, og det bør de gøre, fordi Danmark ved deltagelse afgiver politisk suverænitet, og danskerne har med statsministerens egne ord sagt nej til en finanspolitisk union, da de sagde nej til euroen.
Danskerne skal fortsat kunne stemme sig til den økonomiske politik, de ønsker, det er det, vi i daglig tale kalder demokrati.
En underskrift på pagten er ikke noget værn mod kriser, det er derimod folkevalgte politikere, der vil føre en stram økonomisk politik, reform- og vækstpolitik, og som faktisk gør det, de siger.
Jens Rohde skriver på sin Facebook, og det er jo det her sted, som er blevet en ny form for politisk markedsplads, hvor man fører sine budskaber frem: En folkeafstemning er ikke noget helt urimeligt krav.
Og han skriver videre: Euroforbeholdet er ikke under juridisk pres, men politisk kan man godt argumentere for, at der er tale om en integration, der ikke er i tråd med forbeholdet.
Og ja, det kan Jens Rohde jo have ret i, og det er da ærlig snak fra en politiker, hvis parti ønsker at tiltræde pagten uden at spørge befolkningen.
Så hvorfor ikke spørge vælgerne?
Måske tænker nogle danskere, at pagten kan fungere som et værn mod regeringer, der siger noget, men gør noget andet, og som ikke opfører sig ansvarligt.
Det er finanspagten ikke.
Men der er langt igen.
Der er langt igen, al den stund at det på nuværende tidspunkt kun er to lande, der lever op til kravene i pagten, og der er allerede nu lagt op til at file på kravene, da der er for langt til målopfyldelse.
Det, der vil ske, er, at lande med et kortsigtet perspektiv vil krybe udenom, mens dukselandene, herunder Danmark, vil lægge sig i selen for at gøre, som der bliver sagt.
Det kunne vi have gjort alligevel, eller vi kunne have gjort noget andet, der også ville være fornuftigt.
Ved at skrive under på pagten indskrænker vi blot vores egne handlemuligheder, og vi lægger et lag ind i forhold til vælgerne, som regeringen kan pege på, hvis der skal tages ubehagelige beslutninger.
Det er ikke særlig demokratisk.
Markederne er samtidig fløjtende ligeglade med en underskrift på et stykke papir.
De ser kun på, hvad landene gør, ikke hvad de siger, eller hvad de skriver under på.
Man kunne sige, at de ikke er optaget af regeringsgrundlagene, men af, hvordan politikken rent faktisk former sig.
Og det giver jo god mening.
Pagten er endnu et greb i værktøjskassen for at få styr på en monetær union, der mangler afgørende brikker for at komme til at fungere.
Pagten indeholder langt fra alle disse brikker, og det er da også derfor, at Merkel siger, at vi går mod mere EU, og at vi godt kan vænne os til, at Kommissionen skal fungere som en enig regering.
Den Monetære Union kan måske overleve, hvis forskellene mellem landene udlignes og der nedsættes en egentlig regering, der skal lede medlemslandene.
En sådan udligning vil betyde fælles arbejdsmarkedsregler, fælles skat, fælles gæld og fælles risici.
Når partierne i Danmark siger ja eller nej til finanspagten er det derfor også en stillingtagen til, om vi vil bytte vores politiske suverænitet for en deltagelse i det, der hastigt er ved at udvikle sig til en egentlig forbundsstat.
Vil vi dele risici, gæld og arbejdsmarkedspolitik med de sydeuropæiske lande, der lige nu gisper efter luft?
Jeg mener nej.
Danmark har stadig et forbehold over for euroen, og det betyder, at vi ikke er helt inde, men vi har en række partier, der ville ønske, vi var.
S, R, V og K glemmer at fortælle danskerne, hvor EU er på vej hen, og de ønsker ikke at spørge danskerne, hvad de mener om det.
Jeg mener, at vi i Danmark skal tage ansvaret på os i stedet for at gemme os bag Merkels skørter.
Vi skal sige ja til deltagelse i det indre marked, fredsskabelse og dialog mellem de europæiske lande, men nej til afgivelse af politisk suverænitet ved at deltage i det vaklende projekt omkring euroen.