Frank Aaen (EL), 2012-03-13:
Jeg vil starte med SF, som mente, det var fint, hvis Enhedslisten var med i forligskredsen.
Altså, nu er det jo sådan, at forligskredsen har været fuldstændig koncentreret om en ting, nemlig at redde bankerne på det grundlag, de kørte på i forvejen, og som førte til krise i den danske finansielle sektor og med garanti fører til endnu en krise, hvis man ikke laver grundlæggende om på den finansielle sektor i Danmark.
Vi kan jo også se på debatten i dag, at mulighederne for, at Enhedslisten skulle kunne præge nye bankpakker i en mere fornuftig retning end det, vi har set hidtil, nok mildest talt er ikkeeksisterende.
Derfor tror jeg, at det i virkeligheden er meget klogere for den demokratiske debat og for muligheden for at diskutere om det, der sker, er klogt, at vi får debatten her i Folketingssalen, og at der som minimum er et parti, der siger fra.
Jeg så sågar forleden, at vi – jeg tror, det var i Dagbladet Børsen – blev rost for, at der i det mindste er et parti, der siger fra og siger, at man ikke bare kan fortsætte.
Jeg har i spøg kaldt den bankpakke, vi behandler i dag, for bankpakke nr. 17, og det gør jeg, fordi jeg endnu ikke har fået et svar fra ministeren på, hvor mange bankpakker vi ligesom har haft.
Så jeg har slet ikke styr på nummereringen, og vi er nok oppe i nærheden af nummer 17.
Det er jo en ad hoc-løsning på bankkrisen, som er totalt uansvarlig, og som efter vores opfattelse i øvrigt i høj grad sker på kanten af, hvad der er lovmedholdeligt.
Nu skal man selvfølgelig passe på med at påstå, at flertallet i Folketinget laver love, der ikke er i overensstemmelse med grundloven.
Men jeg vil alligevel sige, at når der findes en lov, som siger, at der i forbindelse med banker, der går ned, kun kan gives statsgarantier i begrænset omfang, så laver man lige pludselig en forlængelse af tidligere begrænsede garantier, som man forlænger og giver til en bank, der skal fortsætte.
Men det har man i hvert fald lagt op til, og vi har så sat spørgsmålstegn ved, om det virkelig kan passe, at man på den måde kan lege med skatteydernes penge.
Det drejer sig jo om enormt store milliardbeløb.
Vi synes også – vi har prøvet før, men her synes vi, at der er en rigtig god anledning – det er på tide, at der kommer en debat om, hvorvidt banker, som staten går ind og redder, bare skal reddes for at fortsatte på samme måde som før, eller om man skal gå ind at sige, at vi skal prøve at indføre nogle fundamentale forandringer i den finansielle sektor og i de principper, som en bank drives efter.
Vi synes, at når staten på den her måde har en altovervejende majoritet i en bank, så bør staten også udstikke nogle retningslinjer om, at man f.eks. ikke skal deltage i spekulative forretninger, som har drevet andre banker ned, og at man skal fremme, at der kommer bæredygtige virksomheder i et område.
For vores skyld må det også meget gerne være sådan, at man støtter selvejende virksomheder, så vi får et medejerskab til virksomheder, i stedet for at det hele bare bliver ejet af store koncerner, og at man siger, at her er en bank, der ligger i et udkantsområde, og den skal virkelig fokusere på – vi er med på, at den selvfølgelig ikke skal låne ud til hvad som helst – hvordan det udkantsområde bliver hjulpet ud af krisen med beskæftigelse og økonomisk fremgang.
Altså, når der er et instrument her, som virkelig kan bruges aktivt, i modsætning til mange af de fine taler, der holdes i Folketinget, om, at vi nu skal tænke på Udkantsdanmark – og så har man glemt ordet, inden man er kommet ned fra talerstolen, fordi man i virkeligheden ikke har noget instrument at arbejde med – så er det da rimeligt, at dem, der taler om at gøre noget for Udkantsdanmark, også gør sig overvejelser om, hvordan det instrument, der hedder vestjyskBANK, kan bruges i den forbindelse.
Men det er jo åbenlyst nærmest forbudt.
Man lader derimod den direktion, der kørte en af de to banker ned, fortsætte.
Og vi ved jo allerede nu, at bankpakke nr. 18 er på vej.
Det er den såkaldte vækst- og erhvervspakke, som den hedder, fordi man også ved hjælp af navngivning prøver at undgå, at antallet af bankpakker bliver alt for stort.
Det betyder store milliardudgifter, som igen skal finansieres, her dog med en lov – og det ser vi frem til – men også med nye aktstykker.
Altså, den måde med ad hoc-løsninger, som man bruger til redning af den finansielle sektor i Danmark, er jo enestående i europæisk sammenhæng, for andre steder har man fundet mere helhedsorienterede løsninger.
Så jeg vil bare sige, at jeg synes, at man bør tage meget større ansvar over for skatteydernes penge og for, hvordan man kan drive en bank i Vestjylland, som er til gavn for borgerne i det område, og også så man i langt højere grad overvejer, hvordan vi kommer ud af den misere, som den finansielle sektor har bragt os i.
Man behøver slet ikke at købe Enhedslistens meget langsigtede og meget principielle krav om forandringer i den finansielle sektor, selv om jeg synes, det ville være på sin plads, at man altså sagde, at der er brug for store forandringer i stedet for at have sådan nogle finansielle supermarkeder, hvor der spekuleres vildt i den ene ende og tages kassekreditter fra almindelige mennesker ind i den anden ende, og hvor de efterhånden bliver så store, at vi risikerer, at samfundet bryder sammen, hvis banken bryder sammen.
Så vi burde tage nogle overvejelser om, hvordan vi får skabt en helt anden finansiel sektor.
Der er da ikke nogen mere velegnet lejlighed end en finanskrise til at overveje, hvordan finanssektoren principielt skal være sat sammen.
Men det er der åbenbart ikke nogen vilje til, og det er jeg ked af, og det skuffer mig.
Jeg synes, det er for dårligt, særligt da af partier, der selv har talt om, at vi skal have statslige banker til at rette op på de svagheder, der er ved at have en privatejet finansiel sektor.
Vi synes da også, at det er helt rimelige krav at stille, at man f.eks. skal afstå fra at spekulere, og at man f.eks. ikke skal investere i våbenfabrikker.
Vi synes da, at det ville være naturligt at sige, at det ikke lige er en opgave for en bank, vi lige har reddet, f. eks. at kaste sig ud i investeringer i våbenproduktion.
Sådan nogle helt enkle krav – også krav om at optræde bæredygtigt – synes vi, man bør stille, når man nu har muligheden, som jeg sagde under debatten.
Selvfølgelig er der nogle selskabslove, som bør laves om, men også inden for gældende selskabslovgivning kan en hovedaktionær selvfølgelig sige til mindretalsaktionærerne, at vi nu indfører nogle principper, som vedtages på generalforsamlingen, og at det i øvrigt er en forudsætning for, at staten stiller yderligere milliardbeløb til rådighed for videre drift af en bank.
Altså, selve det, at det er staten, der har pengene, gør selvfølgelig, at staten har mulighed for også at sige, hvad der skal ske.
Det gør man så åbenbart ikke her eller i hvert fald kun i meget begrænset omfang.
Jeg har selvfølgelig – det sagde jeg også som indledning – noteret mig, at man sætter nogle grænser for udbyttebetaling, bonusaflønning og for, at lønningerne trods alt skal være rimelige.
Det er da bedre end det, vi lige har set i Dong, hvor den afgående direktør får et håndtryk på 17 mio. kr., så måske skulle vi overføre det princip, der trods alt blev lagt frem her, til andre statslige virksomheder i stedet for det, vi lige har set.
Jeg skal slutte af med at sige, at nye aktstykker, der måtte komme – og rækken er åbenbart uendelig – vil man også få fornøjelsen af at kunne debattere her i Folketingssalen, så befolkningen er i stand til at følge med i, hvordan der debatteres mellem partierne.
Vi skal ikke bare se, at der er en lille notits på side 37 i Børsen, hver gang der bliver vedtaget et nyt aktstykke.