Emrah Tuncer (RV), 2016-03-03:
Tak til ministeren for redegørelsen om udviklingen i samarbejdet i 2015.
2015 blev, som der står i redegørelsen, et prøvelsernes år.
En række ekstraordinære kriser og fortsatte konflikter udfordrede EU-landene og EU-samarbejdet.
Hele Europas fremtid er på spil i de kommende uger.
Skal flygtningekrisen løses, er der brug for en langt mere aktiv og målrettet dansk udenrigspolitik.
Den danske regering burde derfor have én afgørende prioritet lige nu: at finde fælles løsninger på flygtningekrisen i EU, så vi kan holde fast i både vores humanitære ansvar og vores mulighed for at bevæge os frit over Europas grænser.
Det er nu, en fælles europæisk løsning skal landes, og Danmark har et medansvar for, at det sker.
Det synes vi er uværdigt.
Samtidig er det også utrolig dyrt, for den nationale grænsekontrol gør det markant sværere at rejse, arbejde og handle på tværs af de europæiske grænser.
Genindførelse af national grænsekontrol i hele Europa vil alene i Frankrig koste 7-15 mia. kr. på kort sigt.
På lang sigt vil det begrænse handelen mellem landene med et sted mellem 10 og 20 pct., hvilket koster alene den franske økonomi mere end 75 mia. kr.
Danmark bør gå forrest med at gøre ord til handling.
Alternativet, altså ingen europæisk løsning, er jo ikke noget reelt alternativ, hvilket vi alle faktisk er enige om.
I stedet for at ødelægge Danmarks omdømme med annoncer i libanesiske aviser og konfiskering af smykker burde regeringen løfte blikket og bidrage til at løse flygtningekrisen.
Danmark bør medvirke til at stoppe finansieringen af krigene i Mellemøsten.
Kontrol over de store flygtningestrømme vinder vi først, når vi får stoppet de nuværende konflikter i Mellemøsten.
Krigene er alle komplekse i deres historie, men de er i vidt omfang orkestreret, finansieret og styret af store regionale magter i Mellemøsten, der finansierer deres involvering med oliepenge, som vores import af olie og gas leverer.
Herudover er der brug for at styrke EU's ydre grænser, og det vigtigste redskab er fælles europæiske modtagecentre og samarbejde om ordentlige og effektive forhold ved de ydre grænser.
Dette skal sikre en værdig behandling af alle, og at vi fra starten kan skelne mellem flygtninge og økonomiske migranter, så de førstnævnte kan hjælpes og de sidstnævnte sendes hjem.
Modtagerlandene kan simpelt hen ikke håndtere det store antal flygtninge alene.
Danmark burde derfor yde assistance til oprettelsen af en europæisk flygtningeudrykningsstyrke og europæisk grænse- og kystbevogtning, både i form af midler og personel.
Det ville sende et stærkt signal om, at selv et lille land som Danmark tør tage ansvar for og kan gøre en forskel i forhold til at skabe en reel løsning.
Danmark burde også fortsætte arbejdet for en solidarisk fordeling af flygtninge mellem landene.
Det sender et helt utrolig dårligt signal, når regeringen på den ene side erkender, at en fælles fordelingsordning er nødvendig, men på den anden side ikke mener, at Danmark skal deltage.
Selvfølgelig kan og skal vi være med, og hvis en fælles fordelingsordning ender med at erstatte de forældede ordninger, vi har nu, vil det i det hele taget ikke være muligt for Danmark at stå uden for.
Europa har brug for en fælles løsning på flygtningekrisen.
På energiområdet har det de seneste år været klart, at det ikke er ligegyldigt, hvordan verdens største importør af energi, EU, vælger at håndtere sin forsyning.
Det er et kæmpe sikkerhedspolitisk redskab, som vi har benyttet alt for lidt.
Så i lyset af den geopolitiske situation er EU's store projekt med energiunionen ikke bare afgørende for den grønne omstilling i Europa, det er også helt afgørende for vores sikkerhed og samarbejde.
For Radikale Venstre er adgangen til miljøvenlig og sikker energi en forudsætning for det moderne samfund og for det moderne Europa.
Derfor er det så meget desto mere problematisk, at vi på energiområdet ikke har et liberalt og velfungerende indre marked.
Situationen er den, at medlemsstaterne i Det Europæiske Fællesskab hvert eneste år bruger flere hundrede milliarder euro på import af olie og gas fra lande som Rusland og Saudi-Arabien.
Det har store konsekvenser på flere planer.
Prisniveauet er for højt, de fossile brændstoffer påvirker vores miljø og klima i den forkerte retning, og endelig udgør importen en reel og meget alvorlig sikkerhedspolitisk risiko.
Ganske små signaler om vores vilje til at reducere vores afhængighed kan få stor betydning for både energipriser og økonomi i de eksporterende lande.
Hvorfor går Danmark ikke forrest i EU og foreslår at udvide det sikkerhedspolitiske perspektiv i energiunionen til også at dække Mellemøsten?
Det ville være et tiltrængt og effektivt signal til de regionale stormagter.
Det bagvedliggende formål med energiunionen er selvfølgelig at gøre Europa uafhængigt af energiimport, specifikt af Ruslands gas, fordi den er en langt stærkere og mere strategisk anvendeligt våben end krudt og kugler for den russiske leder.
Vi kan ikke leve med, at han sidder med nøglerne til hanerne og kan skrue op og ned efter behov og luner.
Tilbage under 1970'ernes oliekrise tog vi i Danmark en beslutning om at gøre os uafhængige af ustabile energikilder.
Med energiunionen skal vi nu igennem en tilsvarende proces i EU, hvor vi målrettet arbejder os frem imod at gøre vores fælles varme, strøm og produktion uafhængigt af scenarier, vi ikke selv kan kontrollere.
Det kræver selvsagt solidaritet og et tættere energipolitisk samarbejde på europæisk plan i lighed med det, vi har haft i Norden i mange år.
Samlet set er det altså alt andet end ligegyldigt, hvordan Danmark lægger sin udenrigspolitiske linje i forhold til EU i almindelighed og vores nærmeste naboer i særdeleshed.