Villy Søvndal (SF), 2008-06-11:
I ugerne op til den 13. november sidste år var det rigtig dejligt at være dansker, for regeringen og dens støtteparti strøede om sig med løfter.
Der skulle være bedre velfærd, ventelisterne skulle væk, skolerne skulle renoveres, de ældre skulle have bedre forhold, miljøet skulle opprioriteres, og der skulle ske en hel masse på klimaområdet.
Børnechecken skulle i øvrigt forhøjes.
Asylfamilierne og deres børn skulle ud af flygtningecentrene, der skulle laves brede forlig, og der skulle ikke længere føres blokpolitik.
I dag tror jeg at mange føler sig snydt.
Løfterne blev åbenbart ikke indfriet, og mon ikke det er en stor del af forklaringen på, at regeringen mister opbakning.
De seneste uger har Danmark været præget af strejker inden for ældreplejen, på daginstitutionsområdet, på sygehusene og andre steder i den offentlige sektor.
Strejken har ramt mange mennesker, og det har været til stor gene for patienter, for småbørnsforældre, for de ældre og deres pårørende.
Jeg tror alligevel, at jeg taler på de fleste almindelige danskeres vegne, når jeg siger tak til de strejkende.
Tak, fordi I tager kampen, ikke alene for at sikre ordentlige løn- og arbejdsforhold i nogle fag, som alt for længe har haltet bagefter, men også for at gøre opmærksom på, at den langsomme nedslidning og forringelse af den offentlige sektor foregår under den her regering.
Strejken har på den måde været et wake up call, som bør føre til, at mange nu tager en seriøs drøftelse af, hvad det er, der er ved at ske med vores fælles velfærd.
Jeg tror, at rigtig mange undrer sig over, hvordan det kan være, at vi den ene dag kan købe hele verden, mens vi kan se, at skolerne forfalder, daginstitutionerne er nedslidte, og de ældre, der har knoklet hele deres liv, ikke får den behandling, vi egentlig skylder dem, og som de ansatte i ældreplejen så gerne ville yde dem, hvis de altså fik mulighed for det.
Jeg tror, at mange undrer sig over, hvorfor der altid er råd til at give skattelettelser til de mest velstillede, men når det gælder om at skabe ordentlige forhold for rengøringsassistenter, SOSU'er, pædagoger og de andre kvinder i lavtlønsjob, så er der lige pludselig ikke råd til noget.
Jeg håber, at regeringen og ministrene kan svare på det, for folk ude i virkeligheden forstår det ikke, og - for at være helt ærlig - jeg forstår det faktisk heller ikke.
Hvordan sikrer vi, at de offentlige arbejdspladser bliver attraktive arbejdspladser?
Hvordan sikrer vi, at de mennesker, som hver dag yder et stort stykke arbejde for at passe og pleje vores ældre, vores børn og vores syge, også høster anerkendelse for deres indsats?
Derfor har vi foreslået en ligelønskommission med penge, og vi har også fundet pengene til det.
Vi har brug for ligeløn; det har sygeplejerskerne, det har SOSU'erne, det har pædagogerne, og det har de syge, de ældre og vores børn også.
Det har vi som samfund.
For uden ligeløn risikerer vi, at vi slet ikke kan skaffe nok medarbejdere til at passe og pleje vores børn, syge og ældre.
De strejkende fagforbund har startet kampen for en løn, der kan fastholde de erfarne og rekruttere nye medarbejdere til det offentlige sundhedsvæsen.
Allerede i dag mangler vi tusindvis af sygeplejersker og social- og sundhedsassistenter, og om få år vil vi mangle op mod 30.000.
Samtidig falder tilgangen til uddannelserne.
På sygeplejeuddannelsen er søgningen så lille, at der i dag er ca. 300 ledige studiepladser.
Med den nuværende uligeløn er det ikke så mærkeligt, at vi risikerer at mangle medarbejdere til den fælles velfærd i fremtiden.
Man kan blot prøve at tænke på de unge, der om kort tid skal vælge uddannelse.
Hvis de vælger at uddanne sig til at passe vores børn eller pleje vores syge og gamle, skal de regne med en væsentlig lavere løn, end hvis de uddanner sig til at passe på vores penge eller lave it-programmer.
Jeg forstår i hvert fald godt, at det ikke er så tillokkende at vide, at det, som en sygeplejerske i det offentlige sundhedsvæsen tjener på et helt år, har en privatansat med samme uddannelseslængde allerede tjent, når vi kommer hen til et stykke efter efterårsferien.
Vi støtter kampen for ligeløn, for uden ligeløn sætter vi fremtidens velfærd på spil.
Uden et ligelønsløft til dem, der uddanner sig til at passe vores børn og pleje vores syge og ældre, kommer vi til at mangle uddannet personale til den velfærd, vi ønsker os nu og ikke mindst i fremtiden.
Undergravningen af det fælles sundhedssystem - et sundhedssystem med lige og fri adgang for alle - vil fortsætte, og flugten til privathospitalerne vil fortsætte.
For SF er det afgørende, at vi har et sygehusvæsen i verdensklasse, hvor der er fri og lige adgang for alle.
Det skal ikke være sådan, at det er størrelsen af pengepungen, der bestemmer, hvilken behandling man får, hvis helbredet svigter eller ulykken rammer.
Men spørgsmålet om løn gør det ikke alene.
Vi skal også have genskabt tilliden til et offentligt system.
Det har skabt papirbunker, det har skabt bureaukrati, det har skabt spild af tid.
Men det har ikke skabt mere velfærd.
Den vej skal vi ikke gå længere ud ad.
Den vil blot føre til endnu større medarbejderflugt, mere utilfredshed og fravær og mere nedslidning.
Lad os prøve noget nyt.
Lad os prøve at have tillid til, at de mennesker, der arbejder i den offentlige sektor, og som har en uddannelse, faktisk gerne vil deres arbejde.
Når jeg taler med offentligt ansatte, hører jeg igen og igen: Der er alt for mange regler, alt for meget kontrol, alt for meget papir.
Dansk Socialrådgiverforening lavede for nylig en undersøgelse af, hvordan socialrådgiverne bruger deres tid.
Resultatet var rystende: Otte og et halvt minut i timen eller knap en time om dagen, så lidt tid bruger en kommunalt ansat socialrådgiver på børneområdet på at tale med borgerne - enten ansigt til ansigt eller i en telefon.
I procent svarer det til, at 14 pct. af en socialrådgivers arbejdsdag bruges på borgerkontakt, og 86 pct. bruges på øvrige opgaver.
Administrative opgaver fylder næsten halvdelen af arbejdstiden.
Lad dog socialrådgiveren bruge sin tid på at hjælpe klienterne, lad dog SOSU-hjælperen bruge sin tid på de ældre, og lad dog læreren bruge sin tid på at undervise.
I gamle dage var modstanden mod bureaukrati i det offentlige en borgerlig mærkesag.
Nu står den borgerlige regering forrest med mistillid, med kontrol og med mere bureaukrati.
I de her dage forhandles der kommunaløkonomi, og det er vist ikke nogen hemmelighed, at kommunerne er fantastisk pressede under den nuværende regering.
Der skæres ned mange steder, som allerede dokumenteret under en del af debatten, bygningerne er nedslidte, skoler og institutioner forfalder.
Man skal bare prøve et toiletbesøg på en folkeskole.
For ikke så længe siden havde vi valgkamp.
Det var dengang, regeringen lovede at gøre noget ved de nedslidte bygninger.
50 mia. kr. skulle der sættes af til en kvalitetsfond, så klasselokalerne og de uhumske skoletoiletter kunne blive renoveret.
Det er så over 10 år.
Nu har jeg forstået på regeringens seneste udmeldinger, at pengene ikke behøver at falde i lige store portioner.
Det er jo smart.
Når man har 10-årige planer og kun 4-årige valgperioder, kan man vel igen om 4 år gå til valg på præcis det samme uden at have gjort noget som helst.
Det er jo ikke nye penge, og det er ikke det, der skal til for at lave nye investeringer.
Er det ikke løftebrud?
Jo, det må man bestemt sige.
Det er der nu også mange borgerlige ude i kommunerne der mener.
Formanden for KL, Venstremanden Erik Fabrin, sagde i Berlingske Tidende for nylig: Det er et klart løftebrud, hvis regeringen ikke finder nogle friske penge frem til offentlige investeringer.
Den har jo lovet befolkningen, at der skal rettes op på standarden af de offentlige bygninger.
Og den gæve Venstremand forsætter i øvrigt: Jeg kan konstatere, at det ikke er det, regeringen har lagt op til med sin økonomiske redegørelse.
Hvis ikke regeringen finder pengene i økonomiforhandlinger med kommunerne, er det et klart løftebrud i forhold til det, den lovede før, under og efter valget.
Det er også ved at gå op for befolkningen, at regeringen ikke lever op til løfterne i forhold til den kommunale service.
Jeg nævnte under de korte bemærkninger undersøgelsen fra Børsen, der viser, at en markant voksende andel af danskerne mener, at den kommunale service er forringet, siden Anders Fogh Rasmussen blev statsminister i 2001.
Vælgerne giver i øvrigt ret entydigt regeringen skylden for de økonomiske problemer i kommunerne.
Jeg tror, at mange danskere er ved at gennemskue, at løfterne på mange måder ikke bliver indfriet.
Vi har foreslået, at kommunernes økonomi bliver forbedret, så de får råd til ikke alene at beholde det nuværende serviceniveau, men endda også til forbedringer.
Så vil jeg tage et tema op, der desværre ikke har været meget debat om i dag, nemlig klima.
Under sit besøg på George W. Bushs ranch i Texas i begyndelsen af marts roste statsministeren sin vært for at satse på klimadagsordenen, og på det efterfølgende pressemøde hyldede statsministeren Bush som en - og jeg citerer - »overbevist miljøforkæmper«.
Jeg havde det selv sådan, da jeg så det i tv, at jeg ikke syntes, det var pænt gjort sådan at lave grin med ens gamle ven på den måde.
Det syntes jeg var at gå et stykke over stregen.
For hvis det var alvorligt ment, tegner det et meget dystert billede af regeringens reelle indstilling til klimaproblemerne.
Danmark skal være et foregangsland på det grønne område.
Vi skal gå forrest, når det handler om økologi og grøn produktion, og vi skal gå forrest, når det handler om vedvarende energi.
Det skal vi først og fremmest, fordi vi står over for en alvorlig klimatrussel - jeg tror, det er ved at gå op for de fleste - men også fordi Danmark faktisk har gode kort på hånden, når det handler om at skabe nye arbejdspladser ved at satse på vedvarende energi og økologisk omstilling.
Her synes jeg, at regeringen har en alt for sløv og slap indstilling til de udfordringer, vi står overfor.
Det var et fremskridt, men det går alt for langsomt.
Hvorfor vil man ikke fastlægge ambitiøse mål for reduktion af CO2-udslippet?
Statsministeren har også i dag sagt, at vi skal gøre os uafhængige af kul, olie og gas, men ikke hvornår.
Med det nuværende tempo vil det bogstavelig talt tage 117 år.
Det forekommer at være lidt af en gratis omgang.
Vi må have et mål, som vi har en chance for at se gå i opfyldelse, inden vi dør!
Vi har foreslået en 50-procents-reduktion inden 2035.
Regeringen siger en 15-procents-reduktion.
Det er bare ikke godt nok.
Vi er parat til at tage ansvar for en langt mere realistisk og ambitiøs klimastrategi, som ikke alene retter op på de seneste års forsømmelser, men som også bringer Danmark i front, når det gælder klimavenlig trafik, forsyningssikkerhed, vedvarende energi og effektiv udnyttelse af vores energi.
Vi er parat til at investere massivt i udvikling af miljørigtig teknologi og sikre, at Danmark får en ny havvindmøllepark hvert andet år.
Vi vil udnytte de gode danske erfaringer og udvikle klimavenlige løsninger, der kan eksporteres til resten af verden, for klimatruslen er ikke kun et dansk problem, den er global og kan få katastrofale konsekvenser for hele verden.
På trafikområdet er vi nødt til at dæmme op for privatbilismen.
Der bruges alt for meget CO2 på transport.
Vi skal have flere investeringer i kollektiv trafik, og vi skal have kørselsafgifter omkring de store byer.
Vi skal have flyttet mennesker over i den kollektive trafik.
Derfor vil jeg sige til slut: Hvis vi skal tilbage på sporet, uanset om det handler om velfærd, miljø eller udenrigspolitik, skal vi have en ny regering.
Det arbejder vi for hver eneste dag i SF, og vi synes sådan set, at det går den rigtige vej.
Den vil gøre op med den stigende ulighed, som bl.a. kommer af, at mennesker i dagens Danmark lever på satser, som vi slet ikke kan være bekendt.
En ny regering vil satse på et velfungerede sundhedsvæsen, at de offentlige sygehuse skal være i verdensklasse, at flugten til privathospitaler skal stoppes, og at der skal være fri og lige adgang til behandling i det danske sundhedsvæsen.
En ny regering skal genskabe Danmarks førerposition på uddannelsesområdet, vi skal have en folkeskole, hvor der er færre børn i hver klasse.
Endelig skal en ny regering stå for en helt ny dansk udenrigspolitik, hvor vægten lægges på udvikling, konfliktløsning, nedrustning og fair handel.
Parløbet med Bush har været en katastrofe, og vi glæder os rigtig meget til Obama.