Karen Hækkerup (S), 2012-01-27:
Det er jo en smule svært at komme bagefter, fordi der ikke blev sagt et ord, jeg ikke var enig i.
Der blev sagt mange ord, jeg også selv kunne have sagt som social- og integrationsminister.
Jeg er selvfølgelig som beskæftigelsesministeren enig i, at det skal kunne betale sig at arbejde, men det, som vi også skal huske, er, at vi i Danmark har en model, hvor vi har et socialt sikkerhedsnet.
Hvis der er nogle, der falder igennem, så griber vi dem, inden de falder alt for langt.
Den model skal vi værne om, og den model skal vi passe på.
Den tidligere statsminister fik jo mange gange afblæst krisen og også sagt, at regningen er betalt.
Ikke desto mindre er virkeligheden jo i dag, at vi står og mangler job.
For dem, der står enten uden kompetencer eller med kompetencer, men som bare ikke kan få foden ind, de nyuddannede og dem, der bor steder, hvor virksomhederne lukker ned, tror jeg, det er svært at lytte meget på den her debat om, at det skal kunne betale sig at arbejde.
Rettigheder og pligter følges ad.
Der er nogle gevinster ved at være i arbejde.
Der er nogle gevinster, som handler om kroner og øre, men der er også andre gevinster.
Jeg tror egentlig, det er det, der gør, at rigtig mange, som ikke kan komme ind på arbejdsmarkedet, føler sig så sårede og føler, at deres identitet bliver truet, fordi i Danmark er vi meget det, vi gør.
Når man spørger folk: Hvad laver du? fortæller de, hvad de arbejder med.
Det er det, vi er, og derfor rammes folk så usandsynlig hårdt, når de mister deres arbejde, fordi det er en del af deres identitet, der bliver taget fra dem.
Det med, at vi har identitet ved vores arbejde, at vi føler et socialt samvær, at vi er sammen med andre mennesker, gør, at vi trives på vores arbejdsplads.
Når man kigger ud over Danmark som et hele, så kan man heldigvis se, at folk trives godt på vores arbejdspladser.
Derfor er det også så usædvanlig hårdt, både økonomisk og menneskeligt for dem, der står udenfor.
Så debatten om, at rettigheder og pligter skal følges ad, og debatten om, at det skal kunne betale sig at arbejde, drejer sig sådan set ikke om at mistænkeliggøre nogen mennesker, der står i den meget ulykkelige situation, at de har mistet deres arbejde og ikke kan forsørge sig selv.
De mennesker skal vide, at vi er der for dem, at vi i fællesskabet løfter.
Det gør vi nu, og det skal vi også gøre fremover.
Vi skal blive ved med at værne om den danske model, om vores sikkerhedsnet, men vi skal også blive ved med at sige, at alle skal have lige muligheder, også for at kunne bidrage, og at vi forventer sådan set, at folk skal kunne bidrage.
Vi vil ikke have, at der er børn, der vokser op i fattigdom.
Vi vil bekæmpe, at der er mennesker, der lever i langvarig fattigdom.
Vi tror på, at vi skal bygge folk op, at nogle af de mennesker, som er særlig hårdt udfordret, som netop står med misbrugsproblemer, med sociale problemer, med personlige problemer eller andre problemer, som kræver en særlig indsats, skal have en hjælpende hånd.
Men udgangspunktet er naturligvis, at alle skal bidrage med, hvad de kan.
Ingen skal få at vide, at de er dømt ude, at samfundet ikke kan bruge dem.
Hvis der er en mulighed for, at de på nogen måde kan bidrage, skylder vi også dem, at vi ikke siger til dem, at de ikke duer til noget.
Beskæftigelsesministeren anmeldte, hvilke reformer der er på vej.
Så det vil jeg ikke sige mange flere ord om.
Når det nu er sådan, at der er mennesker, for hvem det i dag ikke kan betale sig at arbejde, fordi de økonomiske overførselsindkomster er, som de er, og som beskæftigelsesministeren også redegjorde for, at de også var i de sidste 10 år, vil jeg blot gerne sige, at jeg synes, det er vigtigt herfra at udtrykke, at vi tager hatten af for dem, der gør det alligevel.
Hatten af for dem, der vælger at sige: Jeg vil gerne være en god rollemodel for mine børn, på trods af at det økonomisk faktisk ikke kan svare sig for mig at arbejde.
Det synes jeg vi skylder de mennesker at sige.
Vi er taknemlige og sætter pris på den indsats, de gør.
Men hvis der er en flad femmer eller lidt mere, men meget lidt, tilbage i pengepungen, når man har gjort regnestykket op for, om man fik mere ud af at blive hjemme end ved at gå på arbejde, understreger det jo også, at vi har de her sociale samspilsproblemer, som altså ikke er nye og ikke er kommet, siden den nye regering trådte til, men som man ikke har håndteret eller gjort noget ved i rigtig mange år.
Vi skal gå ind og se på, hvad vi kan gøre i forhold til at sikre, at vores velfærdsgoder kun er til dem, der har et reelt behov.
Derfor kommer de her reformer også til at dreje sig om, at vi skal prioritere, fordi vi bliver nødt til at sige, at i en situation, hvor økonomien er så anspændt, som den er, og hvor vi gerne vil bevare vores sikkerhedsnet, kommer vi også til at skulle prioritere, men vi skal sørge for, at alle ved, at vi forventer, at de kan bidrage, og vi hjælper dem til at gøre det, hvis de har besvær ved det, fordi alle skal vide, at der også er brug for dem.
Det er det, vores fællesskab bygger på.
Alle skal have mulighed for at bidrage og for at yde.