Stine Brix (EL), 2013-05-17:
Først vil jeg gerne sige tak for de mange kommentarer og den positive modtagelse, som jeg synes forslaget har fået.
Den 3. januar 1981 – det var, før jeg selv blev født, men er trods alt alligevel ikke så lang tid siden – fjernede Danmark som et af de første lande i verden homoseksualitet fra listen over psykiske sygdomme.
I dag tror jeg de fleste tænker, at det er helt mærkeligt, at man dengang opfattede seksuel orientering som en sygdom.
Selv om det forekommer mig, at det var meget, meget sent, så var vi dengang et foregangsland.
Sammen med bl.a. USA var vi dermed med til at lægge et pres på WHO, som senere fjernede homoseksualitet fra diagnoselisten; det var så sent som i 1990.
Vi foreslår, som det fremgår af forslaget, at transpersoner fjernes fra listen over psykiatriske lidelser fra det danske diagnosesystem.
I dag placerer Sundhedsstyrelsen transpersoner i kategorien kønsidentitetsforstyrrelser i kapitlet om psykiske lidelser.
Vi foreslår ganske enkelt, at Danmark går foran og fjerner diagnosen fra vores eget system.
Og det er klart, som SF's ordfører sagde, at det udelukker ikke, at man samtidig arbejder videre ad det internationale spor med at få den samme forandring i WHO's klassifikationssystem.
Det er vores holdning, at en persons kønsidentitet lige så lidt som seksuel orientering er en psykisk eller, for den sags skyld, medicinsk sygdom.
Det krav bakkes i øvrigt op af Amnesty International og LGBT Danmark og en lang række andre organisationer, som i flere år har forsøgt at få transkønnede taget af den her liste, hvor psykiske sygdomme er opført.
Begge organisationer betragter det i øvrigt som diskrimination.
Der er få andre lande, som allerede har taget dette skridt.
Det er bl.a. Argentina, hvor man helt har valgt at fjerne diagnosen, og det er Frankrig, hvor man har valgt at flytte diagnosen, så begge muligheder er til stede.
Jeg mener, at vi sammen med dem kunne sende et meget kraftigt signal til resten af det internationale samfund om, at vi ikke opfatter transpersoner som syge, men som det, de er, nemlig mennesker, som har en anden kønsidentitet end den, som deres krop udtrykte, den dag de blev født.
Det er normalt sådan noget, som Sundhedsstyrelsen tager sig af, og er af en relativt administrativ karakter.
Til dem vil jeg sige, at det selvfølgelig ikke skal være normalen, at vi her i Folketinget går så meget i dybden.
Det er naturligt, at vi følger de internationale diagnosekoder på det område.
Og jeg mener, at det er helt relevant, når Amnesty International siger, at der er tale om diskrimination.
Her er der altså ikke tale om administration, men om politik, og derfor er det relevant, at Folketinget forholder sig til det.
Et af de argumenter, som vi ofte støder på som forklaring på, hvorfor transkønnede er placeret på listen over de psykiske sygdomme, er, at det skal være obligatorisk at foretage en psykiatrisk udredning, når en transperson søger behandling, og så også hermed, som vi har talt om her i debatten i dag, en egentlig diagnosticering af, om man nu er transkønnet.
Vi mener derfor, at det er vigtigt, at man sikrer, at transpersoner frit kan reflektere og træffe beslutninger om, hvad de ønsker der skal ske med deres krop.
Et udredningsforløb bør i stedet for som i dag, hvor det går ud på at kontrollere, om man nu også har det rigtige køn på den rigtige måde, basere sig på rådgivning om, hvad operationer betyder, hvad hormonel behandling betyder, og det bør basere sig på en mulighed for refleksion, hvor man også kan stille spørgsmål og få lov til at være i tvivl.
Så er det selvfølgelig klart, og det er også henvendt til Liberal Alliances ordfører, at før enhver egentlig behandling, altså før en kirurgisk behandling eller før en hormonel behandling, vil der altid være en udredning, hvor man kigger på det konkrete tiltag, der skal være, og hvordan det så skal ske – er der nogle indikationer, der taler imod osv. osv.?
Det følger derfor af vores forslag, at man ikke automatisk skal foretage en psykiatrisk udredning eller diagnosticere transkønnethed som en betingelse for, at man får en kønskorrigerende behandling.
Jeg vil sige, og det ligger sådan i forlængelse af det, som jeg synes jeg har hørt flere sige, nemlig at der selvfølgelig kan være tilfælde, hvor der er en faglig indikation for at foretage en psykiatrisk vurdering.
Jeg vil i øvrigt også henvise til, at Europarådets menneskerettighedskommissær, Thomas Hammarberg, udtalte i 2009, at der hverken ud fra et menneskeretligt eller et sundhedsfagligt perspektiv er nogen nødvendighed i at give de transkønnede en psykiatrisk diagnose, før man giver dem en behandling.
Så synes jeg også, at det er værd at bemærke LGBT Danmarks høringssvar, hvor de skriver, at praksis bliver, som følge af at man i dag kategoriserer det som en psykisk sygdom, at mange af deres medlemmer faktisk oplever at få trukket en psykiatrisk diagnose ned over hovedet, fordi man så siger, at så er der en indikation.
Det kan man læse uddybet i deres høringssvar – det er meget, meget interessant og tankevækkende.
En anden indvending, som vi hører fra f.eks. Sundhedsstyrelsens side, er, at det er nødvendigt at kunne kode den behandling, man laver, for at transkønnethed kan optræde i sundhedsvæsenets systemer.
Som LGBT Danmark flere gange har henvist til, kan man jo sådan set sagtens bruge de koder, der allerede eksisterer i dag i vores diagnosesystem, for f.eks. hormonelle forstyrrelser, for uønsket brystvækst, uønsket skægvækst.
Det ville følge fint af, at det for transkønnede personer opleves, som om deres biologiske køn ikke er i overensstemmelse med deres oplevede køn.
Det var formentlig aldrig sket under en borgerlig regering, som gang på gang stemte de beslutningsforslag ned, som vi sammen på venstrefløjen fremsatte for at forbedre vilkårene for transpersoner.
Vi synes nogle gange, det går lidt langsomt, men vi anerkender, at regeringen er stærkt optaget af at forbedre transpersoners vilkår.
Som jeg har sagt i debatten her, er det ikke en del af det kommissorie, at man skal kigge på diagnosticering og behandling, og derfor mener vi, at det her beslutningsforslag er et supplement til den arbejdsgruppe på et meget centralt område for de transkønnede.
Og jeg håber derfor, at vi i udvalgsarbejdet kan nå til en enighed og forhåbentlig træffe en beslutning, som jeg i hvert fald vil betragte som historisk og som et meget, meget vigtigt signal til både de transkønnede og til omverdenen.