Lisbeth Bech Poulsen (SF), 2015-04-30:
Tak, formand.
Der er ingen tvivl om, at græsk økonomi længe har været særdeles usund.
Grækenland kom kun med i ØMU'en gennem almindeligt kendt statistiksvindel, som mange valgte at se igennem fingre med af politiske grunde, og elendigheden kunne i nogen grad skjules under opsvinget frem til 2008.
Indtil da var Grækenlands merrente ret beskeden, fordi finansmarkederne regnede med, at EU-landene i sidste ende om nødvendigt ville betale Grækenlands gæld.
Alt dette ændrede sig brat med finanskrisen.
Baggrunden for Grækenlands problemer er, at der er tale om en svag stat, der ikke effektivt kan opkræve skatter, og med en udbredt klientilisme, hvor de to politiske fløje tidligere har brugt f.eks. offentlige stillinger som belønning til tilhængere, og med omfattende korruption.
Der er således ingen tvivl om, at der er brug for markante reformer i Grækenland, og det er Syriza også helt på det rene med.
De lægger imidlertid større vægt på en effektiv skatteopkrævning og bekæmpelse af korruption end tidligere regeringer, og her er det en klar fordel, at Syriza ikke har været involveret i korruption og klientilisme.
De er mere modvilligt indstillet over for at hæve pensionsalderen, effektivisere den offentlige sektor og gennemføre visse privatiseringer.
De har valgt at genindføre et socialt sikkerhedsnet, der til en vis grad svarer til vores kontanthjælp men på et lavere niveau, og vil hæve mindstelønnen, der er reduceret kraftigt.
Striden mellem det, der ikke længere må hedde trojkaen, og Grækenland går til dels på tempoet i reformerne, dels på indholdet.
Med hensyn til tempoet har trojkaen insisteret på, at Grækenland meget hurtigt skal nedbringe sin statsgæld målt som procent af BNP.
Det bygger på en forestilling om, at et land hurtigt kan spare sig til en bedre økonomi – en forestilling, som bl.a. Joseph Stiglitz, nobelprismodtager og tidligere vicepræsident i Verdensbanken, har kritiseret markant.
På det punkt mener jeg at grækerne har ret.
Der bør være en mere gradvis indfasning af reformerne m.m., så man ikke dræner økonomien for al efterspørgsel.
Med hensyn til indhold forekommer det, at trojkaen har haft et meget stærkt fokus på nedskæringer af antallet af offentligt ansatte, mindstelønnen, de sociale ydelser osv. og haft mindre fokus på hele indtægtssiden, måske fordi et effektivt skattesystem ikke kan opbygges på kort tid og derfor ikke passer ind i trojkaens tankegang om et quick fix.
Hvis skyld er det så?
Grundlæggende er problemet skabt af grækerne.
EU og IMF har hjulpet gennem lempelse af tilbagebetalingsprofilen på lån og nye lån.
De har stillet krav, der er præget af en for primitiv udbudsøkonomisk tankegang, og også krav, der efter min og SF's opfattelse i alt for høj grad har ramt de svage og fattige og i alt for beskeden grad de rige grækere.
Endelig har EU's generelle krav om en stram finanspolitik været med til at skade Grækenland.
Junckers investeringsplan er efter min vurdering stadig kejserens nye klæder, og hvis den skulle få lidt effekt, bliver det i alle tilfælde alt for sent.
Det sidste, jeg vil sige, er, at hvordan man ser på problemet i EU og specielt de sydeuropæiske lande og allermest helt specifikt Grækenland, afhænger jo også af, hvordan man kigger på krisen, og på, hvordan den er opstået.
Efter SF's opfattelse var og er der et strukturelt problem med euroen.
Der har været og er simpelt hen for stor forskel på, hvordan økonomien er skruet sammen i Sydeuropa og i Nordeuropa.
Det er også derfor, vi ikke er tilhængere af euroen.
Men der er en gruppe eurolande, som har ydet lån til grækerne.
Grækerne er frivilligt gået ind i ØMU'en.
De har endda snydt og bedraget sig vej derind, men for at forstå krisen og for at tale om det samme bliver man også nødt til at have en vis grad af enighed om, hvad det underliggende store problem er.
Hvis man ikke har det, er det også svært at pege på de samme løsninger.
Men i SF's øjne har der været et alt, alt for stort skel mellem forskellige lande til at have den samme pengepolitik, og det er jo også gået op for en række af de lande, der nu siger, at så skal vi også i højere grad have en fælles finanspolitik i Europa.