Marianne Jelved (RV), 2009-02-05:
Det er et ganske grænseoverskridende forslag, vi behandler på nuværende tidspunkt under bogstavet og tallet L 114.
Børnechecken er en del af skattesystemet.
Den er i virkeligheden fra gamle dage et fradrag for et medlem af husstanden, en slags personligt fradrag, der i 1980'erne blev til et tilskud, bl.a. fordi de økonomisk dårligst stillede havde meget lidt gavn af et fradrag.
Næste idé kunne jo være: Behandler du ikke din kone ordentligt, reducerer vi dit personfradrag eller fjerner det helt!
Det skulle ikke undre mig.
Vi taler her i L 114 om de mest sårbare unge og de mest sårbare familier.
Det sker der jo masser af dagligt.
Vi har jo en udmærket retsplejelov, langt hen ad vejen i hvert fald, og vi har udmærket lovgivning omkring vores institutioner, og der foregår rigtig meget på skolerne, og Rådmandsgades Skole er jo allerede nævnt her fra talerstolen i forbindelse med den her lov.
Det er fuldstændig korrekt, og jeg er enig i, at forældre skal forpligte sig på deres børn og på hinanden og på skolen osv., så derfor er det også lidt ironisk, at vi har en regering og et regeringsflertal, som er meget glad for frie skolevalg, og som ironisk nok undergraver den forpligtethed, fordi man bare kan stemme med fødderne og gå til en anden skole, som statsministeren siger.
Men skolen stiller krav, også til forældrene, og der samarbejdes rigtig meget for at få tingene til at fungere og for at støtte op, også om de sårbare familier.
Der foregår rent faktisk et socialpædagogisk arbejde i dag rigtig mange steder.
Noget af den debat og de spørgsmål, der er stillet fra regeringspartiernes ordføreres side, får det til at lyde, som om der ikke foregår noget som helst af den slags i dag, men det gør der.
Det her er jo ikke den første lov på jord.
Vi ved, at der er 16 kommuner, der har brugt forældrepålægget i 32 tilfælde, og de ti gange har det virket.
Det er erfaringsgrundlaget på et meget kort sigt.
Det fremgår, at »kan« nu skal ændres til »skal« om atbruge pålæg, hvor det er relevant, som der står.
Hvem afgør, om det er relevant?
Hvilken betydning har det, at »kan« bliver til »skal«?
Det lyder næsten, som om det ikke har nogen egentlige konsekvenser.
Hvori består egentlig forskellen mellem »kan«- og »skal«-loven?
Retsusikkerheden i lovforslaget er meget, meget stor.
Et af fire forhold skal være opfyldt, før man kan bruge et pålæg over for den unge: at man har ulovligt skolefravær, eller at undervisningspligten i øvrigt ikke er opfyldt, at man har begået kriminalitet af et vist omfang eller en vis grovhed, at man har alvorlige adfærds- eller tilpasningsproblemer, eller at man nægter at samarbejde med de relevante myndigheder om løsning af barnets eller den unges problemer.
Hvem afgør, hvornår de her forhold er opfyldt?
Hvor er retssikkerheden henne?
Jeg kan ikke forstå, at man ikke meget hellere vil bruge de gode erfaringer, vi har med konfliktrådsløsninger.
Jeg er også tilhænger af, at de unge eller børnene bliver konfronteret med de uheldige ting eller ugerninger, de begår, og jeg er meget optaget af at få forældrene til at være med.
Derfor vil jeg godt henvise til en svensk kommune, der hedder Leksand kommune.
Der tilbyder man alle førstegangsforældre at deltage i et arbejde i forældregrupper, og det sker, fra graviditeten er blevet erkendt, til skolegangen for barnet begynder.
Forældrene mødes cirka hver anden måned, og ved hvert møde er der et tema, og der er medarbejdere fra den offentlige sektor, fra skolevæsenet, fra førskolesystemet, fra politiet, sagsbehandlere osv. til stede, som fortæller om, hvad kommunen er for en størrelse, og hvor man kan hente hjælp, og som gennemfører kurser i konfliktløsning og alle mulige andre relevante ting, ligesom opdragelsesproblemer osv. gennemgås.
Det er nogle fantastisk gode effekter, man får ud af det, bl.a. er skilsmisseprocenten røget meget langt ned.
Og det, der er fordelen her, er, at man faktisk skaber nogle forældrenetværk på kryds og tværs af socioøkonomiske grupper, og dermed har man givet de svage forældrepar en meget stærk hjælpende hånd.
Derfor appellerer jeg til, at man prøver at gå andre veje end at straffe forældre, fordi de ikke magter forældreopgaven.
Det er faktisk den dårligste pædagogik, man overhovedet kan forestille sig, og jeg beklager dybt, at vi er nået til den her type afværgeforanstaltninger, som jeg vil kalde det.