Martin Lidegaard (RV), 2016-05-03:
Og selv om hele Israel-Palæstina-konflikten har stået lidt i skyggen af den endnu værre konflikt i Syrien i de seneste år, er den jo desværre ikke gået væk, og den er også i et eller andet omfang en karies, der bider, og som bliver ved med at bide i hele det mellemøstlige inferno.
Derfor er der god grund til løbende at gøre sig overvejelser om, hvordan Danmark bedst kan bidrage til at forsøge at få parterne til at finde sammen.
Hvis man skal sige det helt kort, er situationen, som vi Radikale opfatter den, sådan, at Israel i øjeblikket ikke har viljen til fred, og at palæstinenserne ikke har evnen til fred.
Det er en tragisk situation, som jeg gerne vil uddybe lidt. Som vi opfatter situationen i Israel i øjeblikket, er der jo ingen, der anfægter Israels ret til at beskytte sig selv og til at sørge for egen sikkerhed.
Men med den bosættelsespolitik, der føres i øjeblikket fra den israelske regerings side, underminerer man desværre dag for dag muligheden for at få den tostatsløsning og en fredelig relation til palæstinenserne, som i sidste ende er det eneste, der kan skaffe varig fred til Israel.
Flere af ordførerne har allerede beskrevet, hvad der foregår på Vestbredden.
Både konfiskationerne af EU-projekter, som hr. Rasmus Nordqvist redegjorde udførligt for, og de daglige overgreb på palæstinensere
gavner ingen.
Man skal jo huske på, at mens det ofte bliver sagt i Israel, at det er muren, der skaffer Israel sikkerheden, er virkeligheden nok nærmere, at det er det palæstinensiske selvstyres kontrol og sikkerhed, der sørger for, at der ikke kommer ting og sager over på den israelske side.
Hvis palæstinenserne en dag skulle slippe den sikkerhedskontrol, ville den mur næppe hjælpe meget.
Derfor er det at blive ved med at presse citronen over for det palæstinensiske selvstyre ikke en strategi, som heller vil gavne Israels sikkerhed på sigt, udover at det er helt urimeligt over for palæstinenserne.
Derfor er det svært at forstå israelsk politik.
Nu er der mange regeringer i verden, som det er svært at forstå i øjeblikket, men også den israelske regering er det svært at følge, altså hvad det helt er, der er planen for fremtiden i øjeblikket.
Det er meget svært at se.
Hvis vi så kaster blikket mod den palæstinensiske side, er situationen desværre tæt på kaos.
Reelt er der jo tale om to forskellige palæstinensiske områder med vidt forskellige politiske ideologier, vidt forskellige syn på, hvad strategien skal være, også over for Israel, og meget forskellige forhold, ud over at man er helt fysisk adskilte.
Situationen er jo den, at der ikke har været et demokratisk valg i meget lang tid.
Både Vestbredden og Gaza lider under korruption og manglende demokrati, og der er brug for at hanke op i palæstinenserne og sørge for, at der kommer valg, at der kommer en repræsentation for palæstinenserne, der kan dække hele området, både Vestbredden og Gaza, og en legitim regering, der kan være en værdig modpart i forhandlingerne med Israel.
Det er også en nødvendighed, hvis man skal have fred i området.
Så kan man spørge sig selv, hvad man kan gøre fra dansk side for at fremme det.
For Danmark alene bilateralt har ikke muligheder for at gøre store ting.
Det er kun, hvis EU samlet set lægger et pres, at det virkelig batter noget.
Men her synes jeg til gengæld godt, at Danmark kunne forsøge at spille en rolle.
Jeg har også deltaget i en del ministermøder om det her, og jeg er godt klar over, at det ikke er nogen let rolle at finde fælles EU-fodslag på det her spørgsmål.
Der er mildest talt meget, meget forskellige holdninger, og Danmark ligger vel sådan et eller andet sted i midten, hvis man kan sige det på den måde.
Men nu nævnte udenrigsministeren jo selv den franske konference, som også er et initiativ, som jeg ser et vist perspektiv i, og som vi ser frem til med spænding.
Jeg kunne egentlig godt tænke mig at spørge udenrigsministeren, hvis han havde mulighed for at svare på det, hvordan de andre EU-lande ser på den franske konference.
Noget af det, som franskmændene jo bl.a. har nævnt – jeg ved ikke, om det stadig gør sig gældende med den nye udenrigsminister – er, at man gerne ser, at spørgsmålet om anerkendelse af Palæstina ligger sådan lidt og lurer i baggrunden, om jeg så må sige, op til konferencen og er noget af et kort, man selv kan trække frem undervejs, altså som en fælles EU-beslutning.
Det er jeg lidt interesseret i hvordan den danske regering forholder sig til, fordi jeg personligt er af den overbevisning, at hvis man skal bruge anerkendelseskortet, bør det være i en EU-sammenhæng og ikke i en bilateral sammenhæng.