Lone Dybkjær (RV), 2010-03-04:
Uanset hvor gode høreapparaterne bliver, tror jeg nu, at det må være en opgave at prøve at forhindre, at vi får brug for dem.
Det skyldes en lang række andre ting med dårligt arbejdsmiljø og forskellige koncerter og den slags ting.
Så lad os prøve at undgå det og lad os være opmærksomme på det alle steder.
Nogle af de mest skadede er jo dem, der sidder i orkestergraven, og det er jo først for nylig, at man har fundet ud af, at man faktisk burde beskytte de mennesker, der sidder der.
Så vil jeg sige, at jeg har den helt overordnede holdning til hele industriområdet for det her – det er mere, for at det skulle være sagt – at det jo er et fantastisk område, næsten eventyragtigt, fordi det jo har vist den allerbedste måde, hvorpå offentlige og private kan samarbejde.
Sandheden er jo, at dengang det offentlige gav høreapparaterne gratis, som de gør i dag, gjorde vi ikke det, som de har gjort en lang række af vores nabolande på forskellige områder, nemlig at vi samtidig lavede en statslig virksomhed.
Det gjorde vi netop ikke, og derfor er hele den her høreapparatindustri helt unik, og grunden til, at vi har den industri, som vi har i dag, er jo det, at vi netop ikke lavede en statsvirksomhed dengang.
Det siger jeg, fordi jeg har arbejdet lidt med det her område på et tidligere tidspunkt i mit liv.
Så kommer jeg til det konkrete forslag.
For mig er det sammenblandingen af økonomiske interesser, der er den vigtige del af det her forslag, og som er det, jeg ønsker at arbejde med i forbindelse med det her forslag.
Der er sikkert andre ting, der står i forslaget, som også er vigtige, men for mig er det det, der er det vigtige.
Det er jo rigtigt, som det allerede har været sagt i debatten, at det er et SR-forslag, og det synes jeg også at de nuværende regeringspartier skal anerkende som en god ting.
Det gjorde man faktisk dengang, fordi der var lange ventelister.
Jeg er også nødt til at understrege, at på det tidspunkt var der altså faktisk ingen ørelæger, der havde nogle økonomiske interesser i forbindelse med selve høreapparatsalget.
Det er der så sandelig nu.
Det vil sige, at dengang var der en uvildighed hos alle ørelægerne, som vi ikke på samme måde kan finde i dag.
I dag er det sådan, at der er en lang række konkrete områder her i landet, hvor der ikke længere findes uvildige ørelæger.
Det er dog betænkeligt.
For landet som helhed er det 50 pct. af ørelægerne – sådan som man kan vide det, fordi der er sikkert også noget skjult – hvor ørelægerne har økonomiske interesser i høreapparatudleveringen.
Det er dog noget, vi skal kigge på.
Det er noget, som ikke eksisterede dengang, og derfor er min opfordring til ministeren, at vi prøver at kigge på det her område med friske øjne og prøver at få kortlagt nogle af alle de her ting.
Jeg har nok udtrykt mig forkert, da jeg sagde noget til ministeren.
Jeg mener ikke, at ministeren kan gøre andet end at komme med de oplysninger, og slet ikke på nuværende tidspunkt, han får at vide her.
Men så er det bare, at vi måske som ordførere kan komme og sige, at det måske ikke er hele sandheden.
Sandheden er måske en anelse mere broget end det, ministeren har fået oplyst af sit embedsværk.
Sådan er det jo somme tider.
Det tror jeg også at ministeren ved fra sine tidligere ministerområder.
Jeg vil gerne understrege, at vi ikke ønsker fra radikal side at gå tilbage til den gamle ordning.
Der er ikke noget med, at vi fortryder det, vi gjorde dengang i år 2000 – overhovedet ikke.
Det var godt at nedbringe ventelisterne.
Det er der ingen tvivl om, men derfor kan det jo godt være, at der er sket en udvikling, som gør, at vi er nødt til at se på området med friske øjne.
Det kunne f.eks. være at lave et andet system, når menneskers høreevne skal afprøves.
Man kan jo gå ned til en optiker, og så kan man få nogle briller.
Hvis man derimod har nogle særlige synsproblemer, bliver man selvfølgelig sendt til en øjenlæge, det skal man, og så går man så til en specialist for at få konstateret, hvad der skal til.
Almindeligt høretab for ældre mennesker behøver jo ikke at indebære nogen form for sygdom i den forstand, og derfor er det måske noget, der kan klares på anden vis.
Det er en af de ting, man kunne få testet, og så skal det selvfølgelig være på nogle klinikker, hvor der er uddannet personale.
Jeg vil godt sige, at det er der jo ikke altid på de private klinikker, når jeg ser bort fra selve ørelægen.
Man kunne også prøve på at gå nærmere ind på hele den her interessekonflikt, som der er, men jeg indrømmer gerne, at den er svær at komme til livs, men vi kunne dog godt prøve at kortlægge den lidt mere, end vi har i øjeblikket.