Benedikte Kiær (KF), 2010-05-28:
Forslagsstillerne ønsker at få nedsat et udvalg, der bl.a. skal undersøge behovet for en ny refusionsmodel på området for udsatte børn og unge.
Med forslaget ønsker forslagsstillerne at sikre, at økonomiske hensyn aldrig står over hensynet til barnets tarv.
Der må ikke herske nogen tvivl om, at jeg deler forslagsstillernes ønske om, at børn og unge, der har behov for støtte eller for at blive anbragt, også får den hjælp, de har behov for.
Barnets tarv varetages gennem en klar lovgivning, som styrkes yderligere med initiativerne i Barnets Reform.
Lovgivningen er formuleret således, at tildelingen af hjælp altid skal ske efter en konkret, individuel vurdering af barnets behov.
Kommunen må derfor aldrig stoppe eller fravælge indsatser over for udsatte børn og unge af rent økonomiske årsager.
Det er ulovligt at tillægge økonomiske hensyn større vægt end barnets behov – noget, som jeg har understreget flere gange.
Men det er jo ikke det samme, som at kommunerne ikke skal inddrage økonomiske hensyn, når de træffer afgørelser om støtte til udsatte børn og unge.
Men det skal foregå på en måde, hvor økonomi og faglighed går hånd i hånd, det vil sige, at det skal sikres, at barnet får den rigtige hjælp til den rigtige pris.
Der er jo ikke nogen naturlov, der siger, at det dyreste tilbud altid er det bedste eller det mest hensigtsmæssige i den enkelte sag.
Det handler om at vælge det optimale og ikke nødvendigvis det dyreste tilbud.
Med kommunalreformen blev myndigheds-, forsynings- og finansieringsansvaret samlet i kommunerne.
Det gør, at incitamentsstrukturen er helt klar.
Det kan altid bedst betale sig for kommunerne at forebygge.
Jeg synes ikke, det vil være hensigtsmæssigt at skævvride denne klare incitamentsstruktur.
Kommunerne har i 2009 brugt ca. 15 mia. kr. på området for udsatte børn og unge, hvilket er flere penge end nogen sinde før.
Så nu handler det om at se på, hvordan pengene bruges til bedst mulig gavn for de udsatte børn og deres familier og om at støtte kommunernes indsats for at få styr på udgifterne til det her område.
Regeringen har allerede taget en række initiativer: Der er udgivet en pjece med 25 konkrete redskaber til styring; der er nedsat en arbejdsgruppe, der undersøger eventuelle uhensigtsmæssigheder i regler og incitamentsstrukturer m.v. på det specialiserede socialområde; der er igangsat en undersøgelse, der skal afdække kommunernes brug af enkeltmandsforanstaltninger; og endelig er det værd at bemærke, at KL efter aftale med regeringen er i gang med at undersøge omfanget af de såkaldte nomadefamilier, herunder at komme med forslag til, hvad der kan gøres for at løse problematikken kommunerne imellem.
Jeg vil også gerne minde om, at vi i forbindelse med kommunernes overtagelse af det specialiserede socialområde for amterne etablerede den centrale refusionsordning.
Ordningens formål er at skærme den enkelte kommunes økonomi mod særlig dyre enkeltsager.
Ordningen udløser 50 pct. i refusion i de dyreste sager.
I 2009 forventes kommunerne at få udbetalt ca. 800 mio. kr. for ordningen til sager på børneområdet.
Den nuværende refusionsordning er indrettet, så den i mindst muligt omfang påvirker kommunernes valg af konkrete indsatser med økonomiske incitamenter.
Forslagsstillerne er selv inde på vigtigheden af en tidlig indsats og en bred forebyggelse af, at de sociale problemer opstår.
Jeg er fuldstændig enig i dette synspunkt.
I efteråret var alle satspuljepartierne, dvs. også Socialdemokraterne, Socialistisk Folkeparti og Det Radikale Venstre, enige om at give den tidlige sociale indsats et løft med Barnets Reform.
F.eks. bliver det lettere for fagpersoner at drøfte en bekymring for et barn, så man ikke længere som lærer eller pædagog skal gå alene med en nagende mistanke om, at noget er galt – en mistanke, som man ikke rigtig mener er velbegrundet nok, til at man skal foretage en underretning.
En tidligere forebyggende indsats er afgørende, da det giver mulighed for at afhjælpe problemerne og dermed forhindre, at behovet for de dyre anbringelser opstår.
For mig handler forebyggelse om at tænke på tværs.
Vi skal blive bedre til den tidlige forebyggende indsats i bl.a. sundhedsplejen, skoler og daginstitutioner.
Hvis vi indfører særlige refusionsordninger på området for udsatte børn og unge, begynder vi for alvor at indføre økonomiske incitamenter på dette område.
Det mener jeg ikke er vejen frem.
For ved øget brug af refusion risikerer vi, at indsatsen skævvrides væk fra en helhedsorienteret indsats og en prioritering af den brede forebyggende indsats, dvs. områder, hvor der ikke er refusion.
Hvis der var refusion på forebyggelse frem for de dyre sager, risikerer vi, at en intensiv indsats, når det går galt, ikke prioriteres, ligesom det er stort set umuligt at måle den brede, helhedsorienterede forebyggende indsats i forhold til refusion.
Dette indebærer en risiko for at svække en fornuftig prioritering i kommunerne, hvor valget af indsatser baseres på en samlet vurdering af kvalitet, pris og forventet effekt.
Øget refusion af kommunernes udgifter til udsatte børn og unge vil desuden indebære en omflytning af penge fra kommunernes bloktilskud til refusion.
Derved vil kommunerne få færre penge til rådighed til den samlede indsats over for udsatte børn og unge på tværs af sektorer i sundhedsplejen, dagtilbud, skoler m.v.
Refusionspengene vil kun tilfalde kommuner, der iværksætter særlig støtte, mens kommuner, der kan undgå dette gennem en bred forebyggende indsats, vil få færre penge til denne meget vigtige indsats.
En sådan incitamentsstruktur synes jeg ganske enkelt ikke giver nogen mening.
Jeg vil derfor afslutningsvis slå fast, at regeringen ikke kan støtte forslaget.