Morten Østergaard (RV), 2009-04-28:
For Det Radikale Venstre er det her en god dag, og det mener vi også det er for den almene sektor i Danmark.
I forbindelse med det sidste boligforlig på det almene område blev det aftalt at igangsætte et udvalgsarbejde, der skulle se på en af de ting, der har været vores mærkesag i forhandlingerne, nemlig hvordan man kunne lave en egentlig styringsreform af den almene sektor med en kraftig afbureaukratisering, videre og bedre rammer for boligorganisationernes arbejde og et bedre samspil med kommunerne.
I forbindelse med det blev der nedsat en følgegruppe, hvor bl.a. Kommunernes Landsforening og Boligselskabernes Landsforening deltog.
Det mundede så sidste sommer ud i en omfattende rapport, og der er efterfølgende også lavet en rapport om rammerne for finansiering af nybyggeri.
Alt det her blev gennemført, fordi vi ønsker en almen sektor, som skal være konkurrencedygtig forstået på den måde, at når en boligsocial opgave skal løses i Danmark, skal den almene sektor selvfølgelig være den rette til det, og når kommuner ønsker at bygge nye, billige boliger, skal den almene sektor være i spil.
Og det kunne vi se der var steder den ikke var, fordi sektorens rammer var for snærende.
Det forslag, der ligger foran os, er det, vi i Det Radikale Venstre vil betegne som en slags tillidsreform, fordi man for det første netop går et langt stykke af vejen væk fra et kontrol- og tilsynsregime og i retning af et samarbejds- og dialogbaseret regime, hvor man sikrer, at de kommuner, der har ansvaret for den boligsociale opgave, og de boligorganisationer, der i praksis skal løse den, er i et samarbejde om lokalt at udforme politikken og den praktiske udførelse af den på en måde, som gør, at det kommer de udsatte borgere rundtomkring i kommunerne til glæde og gavn.
Det er langt bedre end de forhold, der har været tidligere, hvor man har set, at det har været et almindeligt kontrolregime, hvor man altså ikke har haft den fornødne dialog.
Det ligger fint i forlængelse af de krav, vi stillede i forbindelse med adgangen til midlerne i Landsbyggefonden til den boligsociale opgaveløsning, hvor kravet var, at der var en helhedsplan for de områder, der skulle tages i betragtning.
På den måde tror vi faktisk, at der med den her styringsreform kommer mere helhed i boligpolitikken i Danmark, at der kommer et bedre samarbejde om at løse den boligsociale opgave, som så mange af de sociale problemer, vi har i Danmark, kredser om.
Det andet element handler så om nybyggeriet, og der kan jeg da ikke lade være i hvert fald at notere mig, at kritikken af den boligaftale, vi lavede, var, at den ville føre til, at Landsbyggefonden ville blive drænet af alt det nybyggeri, der ville blive lavet.
Og i dag kan man så sige, at kritikken vel nærmest må være den modsatte, der er ikke blevet bygget nok.
Jeg er meget enig i, at der ikke er blevet bygget nok, jeg er så til gengæld ikke enig i den sidste boligaftale.
Men et eller andet sted må man sige, at den frygt, de, der meget kraftigt kritiserede den sidste boligaftale, havde, i stedet er blevet overhalet af virkeligheden. Men det, der har været vigtigt for os, har været at skabe nogle vilkår, der rent faktisk kunne sætte gang i nybyggeriet.
Og det var derfor, at vi undervejs i de forhandlinger spillede ud med det ønske om at få et højere maksimumsbeløb - ja, vi var egentlig med på det forslag, der lå fra Kommunernes Landsforening og BL om helt at fjerne det - en lavere starthusleje og så en halvering af den kommunale grundkapital.
Vi havde så også i den forbindelse gerne set, at der var blevet afsat midler til energirenovering af den almene sektor.
Men det, der så blev enighed om i forligskredsen, og som vi var meget tilfredse med, var en forøgelse af maksimumsbeløbet, en sænkning af starthuslejen og så altså en halvering af grundkapitalen for kommunerne, som betyder, at vi sådan set med ét slag har fordoblet kommunernes budget til alment boligbyggeri.
Og det er vores indtryk, at det ikke har været likviditet, der har været problemet i kommunerne, men at det rent faktisk har været det med bl.a. maksimumspriserne og så altså den høje grundkapital.
Det kan man bl.a. se, når man kigger på det, som rent faktisk er blevet bygget; det er ældreboliger, hvor der var en grundkapital på de 7 pct., som nu også kommer til at gælde for resten af området.
Derfor tror vi på, at der kommer gang i nybyggeriet, men det er selvfølgelig noget, som forligskredsen er nødt til at holde sig ajour med løbende, og den er nødt til at overveje, om der skal tages flere og nye skridt.
Men vi har en tro på, at det her vil virke.
Hvad udestår så?
Ja, for os at se havde det været klogt i forbindelse med en vækstpakke i den nuværende krise, om man lavede en renoveringspulje til den almene sektor og gik i gang med at energirenovere.
Vi mener også, at der er behov for en særlig ghettoindsats, og har bl.a. foreslået i forbindelse med satspuljeforhandlingerne tidligere, at man prioriterede en stor indsats på boligområdet med op mod 100 mio. kr. om året til supplering af den indsats, der er fra Landsbyggefonden fra de boligsociale midler.
Og der håber vi, at vi måske kan komme igennem med yderligere at styrke det område ved de kommende års forhandlinger, fordi der er så mange, der interesserer sig for det.
Men i hvert fald håber vi, at man med det her lovforslag både har givet boligselskaberne bedre rammer og har skabt et økonomisk grundlag for mere nybyggeri, for det trænger vi til.
Jeg synes faktisk, at vi har fundet en rigtig model med det her forslag, fordi man fortsat har en almen sektor, der er baseret på et aktivt beboerdemokrati, samtidig med at man har et aktivt samspil med de kommuner, som har en opgave, for at det ikke bare er en almen sektor for de lejere, der er, men også er en almen sektor, der løse den samfundsopgave, det er samlet set at have øje for det boligsociale område.
Når så hr. Frank Aaen siger, at man skal bestemme over sin egen bolig, vil jeg sige, at jeg måske tror, at det er der, hvor der indimellem kan opstå lidt uenighed, også i forbindelse med det høringssvar, der ligger fra Lejernes LO.
For vi mener sådan set, at det at være en del af et beboerdemokrati netop drejer sig om, at man diskuterer tingene og har medindflydelse på dem, men at man ikke, som hvis man nu havde en ejerbolig, bestemmer specifikt over sin egen bolig.
Det er et fællesskab, man indgår i, når man bor i en almen boligafdeling, og det er selvfølgelig på demokratiets vilkår, som jo også indimellem indebærer, at nogle andre bliver enige om noget, man ikke selv er enig i, og det må beboere i den almene sektor selvfølgelig også acceptere.