Edmund Joensen (SP), 2012-10-04:
Statsministerens åbningstale er til debat, og mit fokus er på rigsfællesskabet.
Rigsfællesskabet er vores fællesnævner, og generelt er stemningen positiv.
Det er en udfordring, at systemet for overtagelse eller hjemtagelse af sagsområder ikke fungerer efter hensigten.
Det er også en udfordring at finde en løsning vedrørende tilsynet med de færøske banker, hvis der etableres en ny konstruktion for Finanstilsynet.
Og det er en udfordring, at makrelsagen stadig spøger i kulissen.
Den er en årlig tilbagevendende begivenhed, der ikke fremstiller Danmark og Færøerne som allierede, men som modsætninger.
Først et par korte kommentarer til den aktuelle diskussion om, hvordan rigsfællesskabet skal være i fremtiden.
Statsministeren nævnte i sin tale, at man fremover vil intensivere samarbejdet om udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Der er tale om at nedsætte en arbejdsgruppe, men jeg vil gerne høre, hvilke ideer statsministeren har til at intensivere samarbejdet om udenrigs- og sikkerhedspolitikken.
Lad os se på skævvridningen af systemet for hjemtagelse af sagsområder.
Systemet, der legitimerer forholdet mellem Danmark og Færøerne, er bygget op om hjemmestyreloven fra 1948, som vi alle ved.
Den blev moderniseret og udbygget for 7 år siden af et solidt flertal i Lagtinget.
Der er to slags sagsområder.
Den ene type er de områder, som Færøerne har hjemtaget, og som derfor finansieres 100 pct. af Færøerne.
Den anden type er de fælles sagsområder, som Danmark og Færøerne finansierer sammen.
Der er en automatik i systemet, og det betyder, at Færøerne frit kan hjemtage sagsområder og finansieringen af dem, og i de tilfælde reduceres bloktilskuddet tilsvarende.
Systemet er rimeligt.
Ansvar og finansiering hænger sammen.
Der betales ved kasse et.
Fastfrysningen af bloktilskuddet er fra 2003, og det er ikke foreneligt med systemet.
Det er, fordi det udhuler værdien af Danmarks medfinansiering af de fælles sagsområder.
Ganske vist skete fastfrysningen af tilskuddet efter ønske fra landsstyret, et løsrivelseslandsstyre på vej ud ad døren, men det var ikke desto mindre et brud med et system, hvor ansvar og finansiering hænger sammen.
De fælles sagsområder, der finansieres i fællesskab, er i hovedtræk folkepensionen, hele sundhedsområdet og særforsorgen.
Disse områder, der betyder så meget, er underfinansierede fra regeringens side.
I regnestykket mangler der ifølge den nuværende finansminister ca. 137 mio. kr. i 2010-priser.
Det nuværende landsstyre, der ikke er et løsrivelseslandsstyre, ønsker at systemet reetableres, og at bloktilskuddet ajourføres.
Jeg håber, at statsministeren i forhandlinger med lagmanden her i efteråret vil være åben for en ajourføring.
Regeringen har et ansvar, som den bør leve op til.
Balancen må reetableres.
Så er der det højaktuelle spørgsmål om finanstilsyn.
Europa-Kommissionen har som bekendt fremsat forslag om et fælles finanstilsyn.
Som jeg har forstået konstruktionen, skal det nye tilsyn på den ene side kunne udstede advarsler og fortælle, hvilke tiltag der bør gennemføres, når der opstår finansielle kriser.
På den anden side får tilsynet ikke magtmidler til at gribe ind, hvis et land ikke reagerer på tilsynets henstilling.
De færøske banker er en integreret del af den danske finanssektor, og det danske tilsyn overvåger færøske banker, men Færøerne er som bekendt ikke med i EU.
Derfor er det vigtigt at vide, hvordan det danske finanstilsyn fremover vil operere i forhold til bankerne på Færøerne.
Spørgsmålet er, hvordan planen om et fælles tilsyn vil påvirke tilsynet med de færøske banker.
Vurderingerne fra et fælles tilsyn vil kunne skabe troværdighed omkring vore finansielle institutioner og fungere som et slags kvalitetsstempel.
Regeringen bør komme med et konkret forslag til, hvordan vi bedst sikrer et fortsat solidt tilsyn med Færøernes banker og sparekasser.
Sådan et forslag må være på plads, inden Danmark træffer beslutningen.
Der tales om en kort tidshorisont.
Derfor må regeringen og landsstyret tale sammen snarest muligt.
Jeg går ud fra, at Grønland har samme behov for en løsning, som Færøerne har.
Her til sidst en kort kommentar til den meget omtalte makrelsag.
Vi har over sommeren set EU skaffe sig selv hjemmel til at straffe lande som Færøerne.
Sanktionshjemlen gør det næppe nemmere at gennemføre reelle forhandlinger om makrelkvoter og fiskekvoter generelt i Nordatlanten.
Der ligger jo på forhånd en trussel om sanktioner på bordet.
Metoder, hvor små lande udsættes for pression, er upassende i vores del af verden.
Lad mig til allersidst appellere til, at vi i rigsfællesskabets ånd finder de rigtige og mindelige løsninger på vores fælles udfordringer.