Lene Espersen (KF), 2007-06-01:
Jeg må da indrømme, at mens jeg sad og fulgte den her debat, fik jeg på et tidspunkt en lille smule ondt af hr. Jørgen Arbo-Bæhr, fordi jeg synes, at jeg oplevede sådan en slags genoplivning af tidligere tiders retspolitiske tæskehold, der kritiserede og kritiserede og kritiserede en enkelt ordfører.
Derfor vil jeg gerne prøve at genskabe noget af den meget positive og gode stemning, som jeg faktisk synes der har været under de mange møder om sagen i Justitsministeriet, ved at sige, at da jeg som konservativ justitsminister kom i Folketinget med et forslag, der skulle ændre en lov, der var 324 år gammel, og en anden lov, der var 99 år gammel, var det en meget, meget mærkelig oplevelse for mig at få at vide, at jeg var for progressiv.
Så et eller andet sted kunne man jo godt indlede med at sige, at konservatismen ikke har levet helt forgæves, når der er så stor modstand mod at ændre lovgivning, der er meget, meget gammel.
Det, der har været baggrunden for, at vi overhovedet behandler de her to forslag i dag – jeg skal nok komme tilbage til det konkrete emne, som også har været genstand for debatten her i dag – og grunden til, at man har ændret det, er, at der er meget gammel lovgivning på området, og at verden har forandret sig siden 1683.
Det er i dag, i 2007, nemmere at komme i kontakt med folk.
Man skal ikke sætte sig op på en hesteryg eller gå på sine to ben.
Man kan tage en mobiltelefon eller via e-mail og meget andet komme i kontakt med hinanden.
Det er jo noget af baggrunden for, at der blev nedsat et udvalg, der skulle se på hele forældelsestankegangen.
Jeg håber nu med mine bemærkninger at kunne skabe lidt klarhed over, hvad det så er for en retsstilling, der vil være gældende, efter at disse to lovforslag, som vi jo lidt har sammenblandet behandlingen af i dag, rent faktisk bliver vedtaget.
For det første var der tidligere, hvilket bl.a. fru Anne Baastrup, hr. Ole Stavad og hr. Kim Christiansen har gjort opmærksom på, en absolut forældelsesfrist på 20 år.
Det var en frist, der løb fra det øjeblik, hvor skaden skete, til forældelsen indtrådte.
Den forældelsesfrist bliver, for så vidt angår arbejdsskadeområdet og andre helt specifikke områder,
udvidet fra 20 år til 30 år.
Der er altså tale om en meget klar forbedring for den person, der f.eks. har fået en skade på sin krop.
Man kunne forstille sig, at der var en person, der fik en arbejdsskade, faldt ned fra et stillads, egentlig fik det godt igen, men 22 år senere opdagede: Hov, det var faktisk det stillads, der er skyld i, at min ryg for evigt er skæv, og jeg har krav på en erstatning.
Der vil de nugældende regler ikke dække den pågældende, men de regler, vi vedtager nu, hvor vi forlænger den absolutte forældelsesfrist, giver en bedre retsstilling.
Det håber jeg også hr. Jørgen Arbo-Bæhr er enig i er realiteterne.
For det andet har vi diskuteret den korte forældelsesfrist, hvilke regler der skal gælde der.
Der er det helt korrekt, at vi i det oprindelige lovforslag, som regeringen kom med, arbejdede med en 3-års-frist.
Det var en frist, der først star tede med at løbe fra det tidspunkt, hvor man vidste, eller hvor man burde vide, at man havde fået en skade og derfor skulle gå til de relevante myndigheder med krav om erstatning.
Der har så været en lang diskussion om den her 3-års-frist.
Det har medført, som hr. Ole Stavad påpegede, at det flertal, der har været uden om regeringen, har sagt, at man ikke kan leve med, at der, hvis folk ikke ved, om de har en skade eller ej, er tvivl om, om de bliver fanget af den korte frist.
Og der har også været en bekymring, fordi der er lang sagsbehandlingstid, for, om 3 år var tilstrækkeligt.
Derfor har vi holdt adskillige møder i Justitsministeriet – og det har ikke alene været med Justitsministeriets embedsmænd, det har også været med Beskæftigelsesministeriets folk og Arbejdsskadestyrelsens folk – således at vi har fået fuldstændig klarhed over, hvordan vi laver nogle regler, der ikke stiller folk i en ringere situation, når de får en skade.
Det har så medvirket til, at den nye korte forældelsesfrist bliver 5 år.
Det er en frist, der først gælder fra det tidspunkt, hvor man ved, at man har en skade.
Så har man 5 år til at gå til Arbejdsskadestyrelsen og få den sag afklaret.
Det er fuldstændig korrekt, som både hr. Ole Stavad og fru Anne Baastrup har beskrevet tingenes tilstand, at hr. Jørgen Arbo-Bæhrs eksempler simpelt hen ikke holder.
Vi har lavet en frist på 5 år, som først starter med at løbe fra det øjeblik, hvor man får at vide: Du har en skade, den skyldes sådan og sådan.
Nu må du gå videre med den.
Vi har faktisk gjort det, at vi har skærpet lovgivningen i forhold til, hvad der gælder i dag, ved i forbindelse med L 166, som vi behandler om et øjeblik, at lave et ændringsforslag, hvor vi som noget helt særligt kun for arbejdsskadeområdet siger, at forældelsesfristen først regnes fra den dag, da fordringshaveren bliver bekendt med fordringen og skyldneren, eller fra den dag, da fordringshaverens manglende kendskab kan tilskrives grov uagtsomhed.
Den grove uagtsomhed er altså et meget, meget klart signal om, at der simpelt hen skal så meget til, for at en person kan siges ikke at kunne få sit krav gjort op.
Man skal handle groft uagtsomt.
Derfor har jeg meget, meget svært ved at forstå, at Enhedslisten i dag skaber et billede af, at den lovgivning, vi laver, ikke er god og dækkende og ikke er betryggende for arbejdsskadeområdet.
Jeg erkender, at jeg ikke er den ansvarlige ressortminister, der sidder med det i dagligdagen, men jeg vil sige, at under de møder, vi har haft i ministeriet, har der været folk, der har kendskab til de her sager, der har arbejdet i Arbejdsskadestyrelsen i 20 år, som klart har givet udtryk for, at de nye regler er gode og vil være meget virkningsfulde og på mange, mange måder være meget bedre end de regler, vi har i dag.
Jeg vil gerne tilkendegive over for Folketinget her i dag, at både fru Anne Baastrup, hr. Ole Stavad, hr. Kim Christiansen, hr. Bent Bøgsted og hr. Jørgen Arbo-Bæhr trygt kan regne med, at jeg står ved mit ord.
Jeg mener, at den til enhver tid siddende justitsminister selvfølgelig må sikre sig, at når der på et tidspunkt skal ske en evaluering af de her regler – og jeg er enig i, at det kommer til at tage nogle år, før det overhovedet kommer på tale – må man være villig til at tage sagen op, hvis der overhovedet skulle være et enkelt lille område, som trænger til at blive ekstra belyst.
Så den tilkendegivelse vil jeg også meget gerne komme med.
Men til slut vil jeg også gerne sige, at jeg synes, vi har haft et utrolig godt forløb, og jeg vil gerne takke Folketingets partier for, at man også her i slutfasen var indstillet på at tage rigtig mange møder, for at alle kunne blive beroliget og bekræftet i, at de regler, vi nu får, efter at Folketingets partier har presset regeringen til at gå ind og se på nogle ændringer, også er gode regler.
Og jeg er faktisk fuld af fortrøstning.
Jeg er helt overbevist om, at de nye regler vil virke både godt og positivt og efter den hensigt, som Folketinget også har udtrykt under debatten her i dag.