Søren Espersen (DF), 2012-03-02:
Oprettelsen af endnu en arabisk stat uden en omfattende fredsslutning mellem Israel og samtlige arabiske lande anser jeg for at være en forkert beslutning.
Og samtidig mener jeg, det ville være katastrofalt for alle parter, for de palæstinensiske arabere, for de israelske jøder, for de israelske arabere og for israelerne på Vestbredden.
Det er derfor uforståeligt, at en del lande allerede er skredet til anerkendelse, og det er tilfredsstillende, at Danmark ikke har fulgt trop.
Udkommet af sådan en ensidig anerkendelse er nemlig givet på forhånd: Først vil der være jubel krydret med tilførsel af hundredvis af milliarder fra EU.
Så vil der komme en blodig borgerkrig, og dernæst, når vinderen er fundet, vil der være et fornyet og forstærket pres på Israel for at opgive resten af det – i gåseøjne – besatte Palæstina til fordel for en helhedsstat med muslimer, jøder og kristne, som så vil kunne leve i fred og samdrægtighed.
Mens mange israelere har vænnet sig til tanken om en palæstinensisk stat – og langt de fleste i Israel vil gerne betale den pris for fred og sikkerhed – er den palæstinensiske indstilling altså anderledes.
I den engelsksprogede retorik, dvs. den, vi møder, er det fredelige hensigter, der luftes, mens man i den lokale arabiske retorik på arabisk forbereder folket til krigen.
Her nævnes Israel generelt kun som en historisk parentes: Tel Aviv er med sine 2 millioner indbyggere ikke eksisterende på palæstinensiske landkort; her omtales byer som Haifa og Jaffa som palæstinensiske byer, som bare for tiden er besat.
Der prædikes ikke forsoning med den jødiske stat, men det modsatte.
Her hyldes selvmordsbombere som helte, og de får opkaldt torve og institutioner efter sig.
Her skal hele Jerusalem – i gåseøjne – hjem.
På landkortene er der ingen stiplede linjer mellem Israel og Palæstina.
Et samlet Palæstina går fra Middelhavet til Jordanfloden og fra Golan til Eilat.
Sådan er retorikken, sådan er pædagogikken, sådan er politikken.
Der er i tusindvis af eksempler, og eksemplerne fremlægges daglig.
Vi undrer os over, at Israel ikke bare siger ja tak til det enkle tilbud om »land for peace« – land for fred.
Hvorfor trækker man sig ikke tilbage, når Israels tilstedeværelse i disse områder alene er årsagen til konflikten?
Når jeg hører spørgsmål som disse, bliver jeg forbavset over, hvor kort en hukommelse den danske opinion dog har.
For hvordan var situationen for Israel før 1967, dengang Gaza, Vestbredden, Golan og det østlige Jerusalem stadig var arabiske besiddelser?
Når det forlanges, at Israel skal trække sig tilbage til de grænser, må man spørge: Hvis de grænser er så hellige for araberne; hvis de er så glimrende og så fredsskabende, hvorfor var det så dengang så afgørende for araberne at bekæmpe dem?
Hvorfor skulle en israelsk regering dog indlade sig på noget sådant?
Hvorfor skulle den vende tilbage til den tid, hvor syrisk artilleri sendte bomber ned fra Golan og Jerusalems gamle by vrimlede med snigskytter?
Sagen er jo, at araberne i dag har modereret de krav, de stiller til en fredelig udvikling i Mellemøsten.
Nu hedder det sig, at bare jøder ikke længere bosætter sig på Vestbredden, bare man afgiver en del af Jerusalem, bare man lader 3,5 millioner arabere vende tilbage til Israel, så bliver der fred.
Det lyder fredeligt, det lyder fordrageligt, men er intet andet end tom retorik, for endemålet er stadig den jødiske stats afvikling.
Og så længe man ikke forstår det, fatter man ikke den arabiske tankegang.
Mener man i fuldt alvor, at en jødisk regering skulle deportere jøder og jævne jødiske bosættelser og jødiske samfund med jorden?
Kan man forlange, at den jødiske regering skal jage jøder væk fra Hebron, fra Jeriko, fra Betlehem, fra Schreem og fra Jerusalem?
Kan man forlange, at Israel skal støtte oprettelsen af et regime i et nyt naboland, hvis mål er Israels udslettelse?
For araberne er ikke alene den jødiske stat, men selve den jødiske tilstedeværelse i Mellemøsten en torn i øjet.
Araberne ønsker jøderne derhen, hvor peberet gror, og helst så hurtigt som muligt.
De siger det ikke på engelsk, men de siger det på arabisk.
En ensidigt anerkendt palæstinensisk stat op ad den jødiske er en umulighed.
Det er meget tænkeligt, at palæstinenserne lige nu kun kræver 1967-grænserne tilbage, men det næste forlangende bliver Haifa, Vestjerusalem og Jaffa.
Araberne vil aldrig lade jødiske bosættelser i fred, og de vil aldrig lade den jødiske stat i fred, uanset hvor lille den så ender med at blive.
Oprettelsen af en palæstinensisk stat uden en omfattende fredsslutning – og det er afgørende, at det er en omfattende fredsslutning på forhånd med samtlige arabiske stater – ville for alle parter være som at komme fra asken i ilden.
Vi støtter ikke forslaget.