Marie Krarup (DF), 2012-01-17:
Tak for debatten om forslaget.
Jeg er glad for, at der er så mange, der er positive over for det.
Det har jo i lang tid ligget mange mennesker på sinde at styrke psykologers tavshedspligt, der vil sige, at man i retten ikke kan dømme en psykolog til at vidne om, hvad en klient har sagt under et behandlingsforløb.
Det var ellers det, der skete i efteråret, da psykolog Merete Lindholm blev dømt til at fortælle om sin klients udtalelser om formodet fangetortur i Afghanistan.
Hun nægtede at udtale sig, fordi hun synes, det er forkert at røbe, hvad en klient har sagt i fortrolighed.
Hendes mod er prisværdigt, men det er ikke alle, der har hendes format, og det er ikke alle, der vil kunne gøre som hende, altså medmindre vi fra politisk side beskytter psykologernes tavshedspligt via lovgivningen.
Ved at ændre § 170, stk. 1, i retsplejeloven kan vi give psykologerne den samme beskyttelse af tavshedspligten, som præster har.
Det mener vi i Dansk Folkeparti at vi skal gøre af følgende årsager:
Det er nødvendigt at have absolut tillid til en psykolog, for at man som klient åbent kan fortælle om svære og eventuelt skyldsbetonede spørgsmål, og det er denne åbenhed, der giver lettelse i sindet og dermed hjælper klienten.
Denne tillid vil lettere kunne etableres, når klienten med sikkerhed kan vide, at psykologens tavshedspligt er ubetinget.
Netop for vores soldater, der oplever voldsomme ting og samtidig kan have svært ved at fatte tillid til en behandler efterfølgende, mener jeg at det er afgørende at psykologernes tavshedspligt styrkes.
Alt andet kan have en negativ effekt på de soldater, der har brug for behandling.
Så lovændringen vil give en bedre behandling og forhindre, at soldater eller andre vælger psykologsamtaler fra af mangel på tillid til behandleren.
Vidneudelukkelse ved ændring af retsplejelovens § 170, stk. 1, vil naturligvis ikke ændre på underretningspligten ifølge servicelovens §§ 153 og 154 eller straffelovens § 152 e. Så fremadrettet vil det ikke forhindre, at man kan opklare eller undgå forbrydelser.
Som allerede nævnt, er Dansk Psykolog Forening en klar fortaler for lovændringen og har været det siden 1997.
Formanden for foreningen, Roal Ulrichsen , begrunder i sit brev angående beslutningsforslaget støtten således: Dansk Psykolog Forening ser et stort behov for, at psykologer omfattes af vidneudelukkelsesreglen i § 170, stk. 1, så de sidestilles med præster, læger, forsvarere og advokater. Psykologer er med et populært udtryk vor tids præster, og de bør derfor også sidestilles med denne faggruppe.
Også Hærens Konstabel- og Korporalforening bakker op om beslutningsforslaget.
Der er også mange retsordførere, der tidligere har støttet forslaget, for forslaget er jo blevet omtalt mange gange tidligere, og i hvert fald er der til Politiken den 2. februar 2011 flere positive udtalelser.
Der er det citat, jeg allerede har nævnt en gang, hvor den tidligere retspolitiske ordfører for Socialdemokratiet fru Karen Hækkerup udtaler: »Når vi ser på det moderne samfund, er der ikke nogen logisk grund til, at psykologer ikke er omfattet.
For mange har psykologen i dag overtaget den funktion, som præsten havde tidligere.
Og da formålet med bestemmelsen jo er at beskytte sjælesørgeren, er vi åbne over for at opdatere loven.«
Det er i den samme artikel, hvor fru Marianne Jelved også udtaler sig positivt om lovændringen:
Jeg synes, det vil være rimeligt, hvis psykologer får den samme beskyttelse som præsterne, udtaler fru Marianne Jelved, og Enhedslistens hr. Per Clausen bakker op om det samme.
Dermed burde der være et flertal i salen for at befæste psykologers tavshedspligt gennem en ændring af retsplejelovens § 170, stk. 1, og dermed skabe større tryghed for vores udsendte soldater og alle andre personer, der får brug for psykologhjælp.
Jeg kan så af dagens debat se, at der alligevel ikke sådan er hundrede procents flertal for lige præcis den ændring, som jeg har foreslået, men der er dog en positiv indstilling til at arbejde videre med det.
Det er jeg selvfølgelig glad for, fordi jeg mener, at det er væsentligt, at vi giver vores veteraner absolut tryghed, med hensyn til at de kan betro sig om de ting, de har oplevet, også selv om der måske er nogle meget skyldbetyngede oplevelser iblandt.
Dem skal de alligevel kunne fortælle om, og så kan man jo håbe, at de efterfølgende vil melde sig selv, så de også kan få straffen og dermed få den endelige lettelse af deres betyngede sind, hvis det er det, det drejer sig om.
Men under alle omstændigheder er jeg bange for, at der er nogle af vores veteraner, der ikke bruger psykologer, fordi de ikke føler, at de har tilstrækkelig tryghed.
Men jeg er glad for, at så mange ser positivt på det, og jeg håber, der vil blive arbejdet videre med det, sådan at det på et senere tidspunkt kan blive ført ud i livet.