Villum Christensen (LA), 2012-11-23:
Tak for en meget grundig sikkerhedspolitisk redegørelse, som kommer her midt i forsvarsforhandlingerne.
Helt overordnet synes jeg faktisk, det er tilfredsstillende at se, hvorledes de sikkerhedspolitiske overvejelser og prioriteringer også afspejler sig i den måde, man har dimensioneret det nye oplæg til forsvarsforlig på.
Her tænker jeg ikke mindst på den klare prioritering af Arktis, sårbare stater og også cyberindsatsen, altså den elektroniske krigsførelse, som har fået en markant og stærkere fremtræden.
Vi oplever også en forskydning fra det militære til det lidt mere civile, lad os sige det sådan.
Det ser vi faktisk meget positivt på.
Vi er også meget enige i formuleringerne om, at det er i dansk interesse at arbejde for multilateralt samarbejde og stærke internationale organisationer.
Det betyder selvsagt, at NATO, FN og EU bliver helt afgørende omdrejningspunkter.
Fra et NATO-møde i forrige weekend i Prag ved jeg, at det havde ekstrem stor opmærksomhed.
Med hensyn til Afghanistan nævnes det i redegørelsen, at der også i 2012 er blevet ydet en stor indsats, men at udfordringerne fortsat er betydelige, som det er formuleret.
Desværre tror jeg godt, man kan sige, at når regnebrættet skal gøres op efter 2014, er det kun meget få fremskridt, der vil vise sig at være stabile.
Når vi gør status over vores engagement i de store internationale organisationer, kan man vel sige, at vi har lagt rigtig mange æg i NATO-kurven siden engagementet i Irak og Afghanistan og knap så mange i FN.
Vi ser gerne en vægtforskydning, som går i retning af mere FN.
Man må nok sige, at vores indsats i de fredsbevarende styrker synes at være endog meget beskeden.
Det er ærgerligt, fordi det står i en skærende kontrast til den forholdsvis store respekt, som Danmark og ikke mindst de nordiske lande nyder i FN-kredse.
Det var i hvert fald det klare indtryk, jeg fik, da jeg deltog i FN's generalforsamling for en god måneds tid siden.
Vi mener klart, at en humanitær indsats i alle verdens brændpunkter kræver parathed og rettidig omhu, og at den er mindst lige så vigtig som den militære.
Det er da også med glæde, at vi ser, at regeringen så klart skriver, at man prioriterer de fredsbevarende styrker yderligere.
Så vil jeg gerne gentage mit synspunkt fra sidste år om, når det handler om at prioritere det fjerne og det nære.
Vi synes ikke, at vi for enhver pris skal deltage i alle fjerntliggende konflikter, som NATO er involveret i, men ser langt mere sikkerhedspolitisk rationale i at prioritere vores nærområder.
I den forbindelse er Arktis et nærområde, og man skal være både døv og blind, hvis man ikke kan se, at der fremover vil være potentiale for konflikter i dette område.
Arktis er blevet hot, som det er blevet udtrykt, ikke blot for de arktiske lande, men sandelig også storpolitisk.
Rigtig mange byder sig til og vil i Arktisk Råd eller tættere på Arktisk Råd ud fra en logik om, at man hellere må være ved bordet, når dette enorme område bliver mere tilgængeligt.
Skal vi undgå konflikter, er det nok vigtigt at være åben over for de her mange interesserede lande.
Så jeg er enig i, at vi bør sige ja til de observatørlande, som har meldt sig på banen.
Vi ser også, at Arktisk Råd er ved at skifte til et egentligt, etableret internationalt organ med eget sekretariat.
Det skal være mit håb, at det kan være med til at sænke spændingsniveauet.
Vi skal i hvert fald ikke gå med på den galej med at få det talt op, som nogle gerne vil, selv om der er store strategiske interesser i undergrunden.
Det er rigtig vigtigt, at alle har et reelt ønske om at lade de militære institutioner stå på sidelinjen i Arktis, men vi skal jo ikke være naive, og det er nødvendigt, at vi fremover styrker vores suverænitetsbestræbelser i det her område.
Det er jo længe siden, at suverænitet har haft så stor en betydning.
Vi hørte jo diskussionen om Hesselø for lidt siden.
Jeg mener faktisk, at suverænitetsbegrebet heroppe får en betydning, som vi ikke har oplevet rigtig længe.
Når vi er ved det her suverænitetsaspekt, vil jeg også sige, at jeg mener, at det nordiske forsvarssamarbejde skal have et par ord her til sidst.
Det er i hvert fald meget glædeligt for os, at det ser ud til, at man både kan samarbejde om personale og uddannelse og materiel.
I virkeligheden er de fælles værdier og tillidsforholdene de nordiske lande imellem jo en helt afgørende faktor, hvis man skal have held med at indføre såkaldt smart defence, som er blevet nøgleordet.
Det indebærer, at ikke alle skal have alle kapaciteter.
Det kræver selvfølgelig nogle stærke tillidsbånd, hvis man overlader vitale suverænitetsopgaver til andre.
Forhåbentlig er det en udvikling, der kan vokse til glæde for det kvalitative niveau og statskassernes økonomi.
Vi ser i hvert fald hellere denne udvikling i Norden end en EU-hær, som Jens Rohde og andre fra Venstre har ønsket sig.