Merete Riisager (LA), 2013-12-13:
Vi har ikke en bred erkendelse af det endnu, men det har vi.
I stedet for at sørge for, at der findes uddannelse på alle niveauer, så der er en uddannelse, der passer til enhver, har uddannelsernes niveau nærmet sig hinanden.
I stedet for at kreditere uddannelsessteder for det faglige niveau, de skaber, har vi belønnet dem for at få elever og studerende igennem i den anden ende.
I stedet for at stile efter det højst mulige faglige niveau, har vi sænket barren for at få alle med.
I stedet for at lave uddannelser, der passer til livet og arbejdsmarkedet, så har vi lavet uddannelser, der passer til de unge der, hvor de var, da de kom ind.
Vi sænker og sænker og sænker barren, alt i den bedste mening, men det er de unge, der kommer til at betale prisen.
I stedet for at sige rent ud, at ikke alle har evnerne til at tage en lang videregående uddannelse, har vi hældt på med motiverende initiativer, omsorg og støtte, og det fortsætter.
Den netop vedtagne folkeskolereform er en hån mod den almene dannelse og fagligheden.
Det er statsliggørelse af barndommen: hop og leg og pædagogstyret undervisning.
Fagligheden har endnu engang lidt et grusomt nederlag.
Den røde regering siger, at den er en uddannelsesregering.
Men det er ikke til at se det, hvis man ikke lige ved det, i hvert fald har de ikke taget fat på de faglige svigt, vi i dag byder børn og unge i vores uddannelsessystem – eller jo: en lille flig.
Uddannelsesministeren har nedsat et udvalg til at se på det der med kvalitet i de videregående uddannelser – så er det jo gjort.
Men der er ikke bare brug for et udvalg.
Der er brug for at stoppe op og vende om.
I stedet for at tænke i tvang og omsorg må vi tænke i frihed og faglighed, i stedet for at tænke detailstyring af uddannelser og uddannelsessteder må vi se på, hvad der kommer ud, og give frihed til de professionelle.
I stedet for at pakke ind i vat må vi have ansvarliggørelse af uddannelsessteder, af undervisere, af unge og forældre.
Det politiske fokus har været på at øge andelen af unge med videregående uddannelser, og det har kostet i forhold til fagligheden – både af den simple årsag, at man som underviser tvinges til at sætte niveauet lavere, når der sidder en lang række unge på uddannelsesbænken med ringere forudsætninger for at lære, og fordi taxameterprincippet om at kreditere uddannelserne for antallet af studerende, der gennemfører, og ikke for det faglige niveau, filer fagligheden ned – langsomt, men støt.
Danmark er det land i OECD, der bruger flest ressourcer på uddannelse, og Danmark er det land, hvor studerende modtager den suverænt største statslige støtte for at uddanne sig.
Men kvaliteten følger ikke med.
Resultatet bliver, at vi skubber de unge ud til at frådende globalt arbejdsmarked, hvor de kan få svært ved at klare sig med middelmådige uddannelser.
Vi skylder de unge at klæde dem på til deres liv og arbejdsliv.
Vi må genoprette et fagligt fokus i det danske uddannelsessystem.
Det kan vi ikke gøre ved bare at nedsætte et udvalg.
Vi må se hele systematikken for den måde, vi har opbygget vores uddannelsessystem på, igennem, og vi må se ud over Danmarks grænser.
Vi bør lade os inspirere af Harvard og Oxford og deres akademiske resultater, få gode erfaringer fra Stanford, London Business School, se mod Singapore og forstå, hvad det er, de gør i Bangalore – både for at give uddannelserne et højere niveau generelt, men også for at give plads og skabe udfordringer til de dygtigste studerende.
Danmark er havnet i en uddannelseskrise.
Jagten på kvantitet, ligemageri og navlepilleri har bragt os derhen.
Ambitioner, frihed og faglige krav er kuren.
Tak for ordet.
Altså, hvis ordføreren mener, at kvaliteten sikres gennem vores eksisterende akkrediteringssystem, så kan jeg ikke andet end undre mig.
Jeg har selv siddet en kort periode på universitetet og set lidt til, hvordan den slags bliver skruet sammen, og jeg kan bare sige rent ud, at vi ikke alene med vores akkrediteringssystem kan sørge for, at vi får den faglighed, vi ønsker.
Sådan er det.