Trine Mach (SF), 2014-12-02:
SF ser det sociale taxameter som et centralt skridt på vejen mod at skabe et mere lige uddannelsessystem – i det her tilfælde på ungdomsuddannelserne.
Fri og lige adgang til uddannelse og lige muligheder for at tage den uddannelse, man har lyst til, er et grundelement i SF's politik.
Det sociale taxameter er både en model for fornuftig økonomisk omfordeling og en anerkendelse af, at elever er forskellige.
Og det er en anerkendelse af, at nogle skoler kæmper særlig meget med at løfte den vanskelige opgave, det er at få alle unge med på uddannelsesvognen.
Det synes vi egentlig helt grundlæggende er god politik.
I Danmark har vi udviklet – og udvikler stadig – på det ungdomsuddannelsessystem, som skal være for alle.
Og herinde i salen er vi vel faktisk alle sammen enige om at arbejde for, at mindst 95 pct. af en ungdomsårgang skal tage en ungdomsuddannelse.
Vi er godt på vej, men der mangler lidt endnu.
En ungdomsårgang er en skøn og mangfoldig blanding af unge fra mange forskellige sociale, økonomiske og kulturelle grupper.
De har forskellige baggrunde, forudsætninger og behov.
Det betyder bl.a., at nogle har lidt sværere ved at klare det her skole, end andre har det.
Det er særlig unge fra uddannelsesfremmede hjem, som kan have svært ved at finde sig til rette på en ungdomsuddannelse og knække koden for, hvordan man gør det.
Det er der alle mulige grunde til.
Det er et godt Christiansborgudtryk.
Dem synes vi at vi som politikere har ansvar for at hjælpe.
Vi ved, at mange skoler, ledere og lærere gør en stor og engageret indsats for at fastholde de unge, særlig de frafaldstruede.
Uddannelse er en vigtig vej til social mobilitet.
Social mobilitet er med til at skabe lighed.
I SF's øjne har Danmark brug for både mønsterbrydere, social mobilitet og lighed, og derfor hilser vi politiske tiltag, som vil styrke også ungdomsuddannelsernes bidrag til at fremme social mobilitet og skabe mønsterbrydere, velkommen.
For også ungdomsuddannelserne skal bidrage til at styrke unge menneskers mulighed for at komme i en livssituation, hvor de reelt har et friere valg, end deres sociale arv kunne indikere.
Men de engagerede skoler, ledere og lærere har brug for mere.
For gode indsatser, der kan fastholde unge på en ungdomsuddannelse, er ikke gratis, og derfor glæder jeg mig rigtig meget til at se, hvad institutionerne derude finder på at bruge de sociale taxameterpenge på.
Det betyder ikke, at det er lige meget, hvad de bruges på, slet ikke, men i SF tror vi faktisk, at skolerne er dem, der bedst ved, hvilke indsatser der virker for deres frafaldstruede elever, og derfor skal skolerne selvfølgelig selv være med til at bestemme, hvordan de bruger pengene.
Men som ansvarlig politiker vil jeg være sikker på, at alle pengene faktisk går til projekter, indsatser og initiativer, som kommer de frafaldstruede elever til gode.
Og vi vil vide, hvad der virker, det vil sige, hvad det er, der gør, at færre elever dropper ud.
Det skylder vi de institutioner, der har afleveret penge til det sociale taxameter, men det giver os også en viden om, hvordan vi skal arbejde med frafald og frafaldstruede elever fremadrettet.
Og så mener jeg kun, det er rimeligt, at aftaleparterne inddrages i den opfølgning.
Afslutningsvis vil jeg sige, at det sociale taxameter sammen med et forbedret gymnasium faktisk er et rigtig stort skridt på vej mod at styrke den sociale mobilitet i det danske uddannelsessystem.
Vi synes, regeringens gymnasieudspil – og det bliver sagt i parentes, som min kollega fru Lotte Rod også gjorde det – indeholder en række gode elementer på den front, og det er vi glade for.
I forhold til indeværende forslag om socialt taxameter havde vi selvfølgelig gerne set, at der var blevet en større kage at fordele af.
Sådan er virkeligheden ikke, men nu har vi rent faktisk mekanismen, vi har redskabet, grundprincippet, og så kan vi altid se på, om vores økonomi i landet på noget tidspunkt bliver bedre, så man også kan hælde flere penge i det.
Men grundlæggende er vi meget positive og støtter, at vi tager det her vigtige skridt med at indføre et princip om at omfordele til de institutioner, der har de største udfordringer.