Ole Hækkerup (S), 2012-01-17:
Tak, hr. formand.
Vi har jo netop diskuteret forslaget om forældelsesfrister, og med det her forslag, som også er fremsat af Dansk Folkeparti, foreslås det at tvangsbehandle alle, som er dømt for sexovergreb mod børn.
Grundlæggende har vi stadig væk den samme tilgang på her felt, som vi også har haft i forhold til det forrige forslag, nemlig at vi som samfund bør gøre, hvad vi kan, for at forebygge sexovergreb mod børn.
Vi skal gøre, hvad vi kan, for at straffe, vi skal hjælpe ofrene; og vi skal gøre alt, hvad vi kan, for at det ikke sker igen.
Så kan man jo spørge helt bredt: Jamen hvis man har det udgangspunkt, hvad så; kan der så ikke også være brug for at kigge på myndighedernes – det kan være politiets, det kan være kommunernes, alle mulige forskellige myndigheders – måde at løse deres opgave på?
Det gør vi sådan set også gerne.
Jeg tror, vi må sige, at havde man for 5 år siden vidst noget af det, vi ved i dag, så ville man sikkert gerne have gjort nogle af de ting, som vi gør i dag: Så ville man gerne have været mere opmærksom, og så ville man gerne have reageret noget før på nogle forskellige signaler.
Jeg synes, som jeg også sagde i forbindelse med det forrige forslag, i virkeligheden også, det er en fælles opgave at sørge for, at vi gør, hvad vi kan, uanset hvor det er.
Og grunden til det er jo, som jeg indtil videre også har kunnet høre på både Dansk Folkeparti og Venstre, at det her er så forfærdeligt, at vi på en eller anden måde skylder at gøre, hvad vi kan.
Det synes jeg jo må være noget af det, det er mest afgørende at få at vide, ikke bare hvad angår sexovergreb mod børn, men i det hele taget når vi prøver at behandle folk for sædelighedsforbrydelser: Hvad er det, der virker, og hvad er det, der ikke virker?
Hvis vi skal gøre det så effektivt som muligt og undgå, at folk vender tilbage og begår den her type forbrydelser, og hvis vi skal gøre det så effektivt som muligt med hensyn til at fange folk, mens de bare har disse syge tanker inde i hovedet, altså inden de går i gang med at leve dem ud, så skal vi jo have en præcis idé om, hvad det er, der virker, og hvordan vi griber det an.
Jeg synes virkelig, det er overraskende, at vi ikke har bedre styr på, hvilken behandling der virker, og derfor har vi jo helt åbenlyst brug for at blive klogere; det er nødvendigt for at kunne gøre det bedre, netop for at nå kriteriet med at gøre, hvad vi kan, på hvert eneste af de punkter, vi her snakker om, hvad enten det drejer sig om forebyggelse, det drejer sig om at behandle folk, når de er i fængslet, eller at sørge for, at det ikke sker igen, når de kommer ud.
Så nævnte ministeren også det her med, at der i forbindelse med satspuljeforhandlingerne er blevet etableret to halvåbne fængselsafdelinger med behandling af sædelighedskriminelle.
I forslaget står der så, at man skal tvangsbehandle alle, der er dømt for sexovergreb.
Noget af det første, jeg gjorde efter valget, da jeg var blevet retsordfører, var, at jeg mødtes med nogle af de forskellige, der arbejder med lige præcis det her, og det, jeg fik at vide af dem, var, at noget af det bedste, vi kunne gøre, var at tage dem, der var blevet dømt, og som selv havde forstået, hvor fuldstændig galt det, de havde gjort, var, og få dem ind i en psykoterapeutisk behandling, eller for den sags skyld også en behandling med kønsdriftsdæmpende medicin.
Hvis de, der er blevet dømt, så afviser behandlingen, herunder behandlingen med medicin, kan de miste det, jeg tror er det, der i forslaget kaldes en række frihedsgoder.
Og det synes vi er rimeligt, fordi det jo i virkeligheden kommer til at medvirke til at tvinge dem, der er blevet dømt, i behandling.
Kan vi så med systemet sige, at vi fratager dem nogle goder mod til gengæld at lokke dem, tvinge dem, true dem ind i et behandlingsforløb, så kan vi forhåbentlig få alle, men i hvert fald så mange som muligt, ind i et behandlingsforløb, og det er en konkret udmøntning af det der med, at vi skal gøre, hvad vi kan, for at forhindre, at det her sker igen, og at vi skal få behandlet folk, når de er i fængslerne.
Viser det sig så nu, når man laver forskningsprojektet om, hvad det er for nogle behandlinger, der virker, og hvordan de virker, at det for nogle virker allerallerbedst, hvis man laver noget af det her, der i virkeligheden minder om tvangsbehandling, altså det med at lokke, true og presse, så er der for mig intet problem i at gå videre ad det spor.
Viser det sig, at der er nogle, der har særlig brug for det, at der er typer, hvor man er nødt til at tage den slags metoder i brug, og viser det sig, at der er nogle typer af sædelighedsforbrydelser i det hele taget, hvor det er det, der virker, så synes jeg da absolut, at vi skal fortsætte ad den vej, for det vil kunne pege på noget, vi kan gøre bedre, end vi gør i dag.
Når jeg har den her grundholdning, er det i virkeligheden ud fra det, som jeg også tror er det, der på mange måder gennemsyrer forslaget, nemlig hensynet til at beskytte børnene, for det er jo dem, der er de uskyldige.
Det, jeg så går meget efter, når vi diskuterer de her spørgsmål, er, hvordan vi laver den mest effektive behandling.
Og der skal vi ikke på forhånd afskrive nogen metoder.
Men jeg tror, vi går galt i byen, hvis vi siger, at vi skal tvangsbehandle alle, for så går vi i virkeligheden imod det råd, jeg fik, da jeg startede, fra bl.a. Red Barnet, om, at man skulle tage dem, der frivilligt gik i behandling, og få dem i behandling, og at man så skulle forsøge at tage fat i resten med nogle andre metoder, bl.a. det, som jo i øvrigt også er beskrevet i forslaget, nemlig at knytte det op på nogle forskellige goder, man ellers kunne tage fra folk.