runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Lone Dybkjær (RV), 2010-03-16:
Jeg må indrømme, at det er yderst prisværdigt, bare ministeren er åben over for, at vi tager en diskussion og måske også, at vi tager den diskussion, der handler om, at vi, hvis ikke vi kan klare det nu, så får en proces i gang for at klare det, for det er et nødlidende område, og det ville være rart at få en lidt bredere tilgang til det, end der er i dag.
Jeg tror, folk er ret frustrerede over den måde, systemet kører på, og de føler måske ikke helt, at de får den hjælp, der skal til.
Liselott Blixt (DF), 2010-03-16:
Der var lidt positivt og lidt negativt, men der er nogle ting, jeg undrer mig over.
Først og fremmest kunne jeg godt tænke mig at spørge ministeren: Hvad er det at have for få patienter?
Ministeren sagde, at når vi havde for få patienter, sendte vi dem til udlandet.
Så det kunne jeg godt tænke mig at få et tal på, for man må jo vide, om det er 2, 5, 10 eller 20, som vi taler om er for få til, at vi selv vil operere.
Bertel Haarder (V), 2010-03-16:
Det forslag, vi behandler, er jo bygget op omkring Sundhedsstyrelsens tommelfingerregel, altså reglen om, at hvis der er under 30 tilfælde om året eller inden for beslægtede områder er under 100 tilfælde om året, vil man ikke nødvendigvis opretholde det pågældende speciale i Danmark.
Men som jeg gjorde opmærksom på, er det jo sådan, at de højt specialiserede funktioner tit er i familie med hinanden, og at der i en række tilfælde vil kunne overføres erfaringer fra den ene patientgruppe til den anden.
Man kan overføre erfaringer fra behandling af patientgruppe x til behandling af patientgruppe y; der er behandlingsteknikken næsten identisk.
Og det er derfor, at jeg så indtrængende advarer imod at bruge denne tommelfingerregel som kriterium for, hvem der kan tage til udlandet.
Man kan jo tage til udlandet i dag i visse tilfælde, endda i temmelig mange tilfælde.
Regeringen ønsker blot ikke at udvide det yderligere.
Liselott Blixt (DF), 2010-03-16:
Nu har vi nævnt tommelfingerreglen, for det er en af de eneste regler, vi har for, hvor mange man kan operere herhjemme i Danmark.
Jeg vil så referere til en sag, der har været i Nordjylland her sidste år, hvor en mand med lungehindekræft får tilbud om at blive opereret på Rigshospitalet, hvor der er en læge, der har opereret fem patienter og ikke kan love, at man får en lungebevarende operation.
Manden finder så en specialist i England, der har opereret over 100 patienter, og tager derover og får en operation, hvor lungen bliver bevaret; det får han lovning på inden da.
Lige præcis den episode er blevet vist, og Arne Rolighed fra Kræftens Bekæmpelse er gået ud og har sagt, at der er områder med sjældne kræftsygdomme, hvor vi har brug for den ekspertise, som specialister i udlandet kan give os.
Han nævner endda, at der er flere kræftområder, der kunne gøre brug af det, samt at Sundhedsstyrelsen og regionerne burde kigge på det her område.
Mener ministeren ikke, at det specielt, når Kræftens Bekæmpelse selv går ud og foreslår det, er noget, vi kunne kigge på?
Til hr. Preben Rudiengaard: Jeg tror nok, at ordføreren kender undertegnede godt nok til at vide, at det jo ikke er, hvem som helst der bare går ud og får en aftale, lige så vel som de privathospitaler og privatklinikker i Danmark, der har aftaler, selvfølgelig også skal komme med noget dokumentation for, at de kan udføre de behandlinger, de skal.
Der står også i forslaget, at patienten kan gå derhen, hvor erfaringerne er størst det pågældende sted.
Mon det ikke er den måde, man skal forstå forslaget på, eller er det helt hen i vejret?
Det kunne jeg godt tænke mig at spørge ordføreren om.
Preben Rudiengaard (V), 2010-03-16:
Det er jo det system, vi har i dag,
vil jeg sige til fru Liselott Blixt.
Jeg vil da gerne lukke op for, at vi kunne udvide det endnu mere, så vores second opinion-panel og vores Sundhedsstyrelse havde en bredere palet at bruge, under betingelse af – og det er vi så enige om – at der er evidens for behandlingen, og at vi er sikre på, at behandlingen er i top.
Det kan godt være, vi skal udvide paletten.
Det kan vi godt snakke om, fordi det vil være til gavn for vores patienter, men hvis vi bare hælder pengene ned i baglommen på dem og de på lykke og fromme rejser af sted, så kan jeg være meget bekymret for, at det på længere sigt vil skade patientens helbred, fordi der ikke er tale om evidensbaseret behandling.
Jonas Dahl (SF), 2010-03-16:
Jeg er selvsagt ikke helt enig.
Jeg mener faktisk, at nogle af de muligheder, vi har for second opinion, netop er at sikre, at der faktisk er mulighed for at få afsøgt andre muligheder for behandling af kræftformer af mere sjælden karakter.
Men lad det ligge.
Jeg er lidt nysgerrig efter at få at vide, hvor man kan læse om finansieringen af det her forslag.
Jeg går ud fra, at når Dansk Folkeparti fremsætter det her forslag, så er det selvfølgelig fuldt finansieret, og at man har et overblik over, hvor meget forslaget koster, men det kan jeg ikke umiddelbart læse i forslaget.
Jeg vil bare høre, om ordføreren kan oplyse det.
Liselott Blixt (DF), 2010-03-16:
Det er jo præcis det, som jeg lige har stået og fortalt.
Herhjemme har vi også en pris på operationer, og det ved vi.
Jeg tror, at vi mange gange herinde i Folketingssalen har talt om DRG-takster, men det kan vi da også tale om igen og sige, at vi laver DRG-takster på alle vores operationer.
Vi laver en DRG-takst for, hvad det koster at få opereret et lungehindekræfttilfælde, som er lungebevarende, så vi har en pris på det, og den pris koster det så, uanset om den bliver foretaget herhjemme, eller om den bliver foretaget i udlandet.
Jonas Dahl (SF), 2010-03-16:
Men jeg går også ud fra, at ordføreren vil medgive, at et økonomisk ansvarligt parti selvfølgelig også fremlægger finansiering og fortæller, hvor man konkret vil tage pengene fra, og jeg går også ud fra, at ordføreren har fuldt kendskab til, at når det er så sjældne sygdomme, så er det faktisk også sygdomme, hvor man ikke har en fastsat DRG-takst.
Et eller andet sted skal pengene hentes fra.
Når man ikke har en DRG-takst, som man i givet fald kan bruge på et dansk hospital, fordi behandlingen ikke findes, så skal pengene findes et andet sted, og man skal vel også have udregnet en DRG-takst.
Hvor stort er det beløb, man i givet fald må søge behandling for i udlandet?
Hvem skal i givet fald fastsætte det?
Der er nogle uklarheder i den del af forslaget.
Jeg skal bare høre, om ordføreren kan løfte sløret for, hvor det konkret er, vi skal hente finansieringen, og hvilke satser vi konkret skal bruge til de sjældne kræftformer, hvor der ikke findes en DRG-takst.
Liselott Blixt (DF), 2010-03-16:
Når vi kommer med et forslag, så har det selvfølgelig været oppe gennem hele gruppen, og der har vores finansordfører også været inde over.
Som sagt, så kunne jeg da godt tænke mig at høre – ja, jeg skal jo ikke stille spørgsmål til ordføreren, men det vil jo så sige, at Socialistisk Folkeparti mener, at der er sygdomme, man ikke skal behandle i Danmark, fordi det koster penge, for på samme måde, som det koster penge herhjemme, koster det også penge i udlandet.
Preben Rudiengaard (V), 2010-03-16:
Jeg kunne jo høre, at jeg blev taget til indtægt for, at vi var meget enige.
Det er vi da også i mange sammenhænge, men det, jeg gerne vil vide, er, at hvis nu de patienter selv tager af sted til et eller andet land i EU og vi er enige om, at der skal være evidens for behandlingen, hvem det er så, der skal godkende den evidens.
Det vil jeg da gerne vide.
Er det de danske sundhedsmyndigheder eller de tyske sundhedsmyndigheder, eller hvem pokker er det, for der er også lidt forskel mellem de europæiske lande omkring godkendelsesprocedurer osv.
Så jeg vil da gerne vide: Er det de danske sundhedsmyndigheder, der skal godkende den klinik, for så er vi jo tilbage i det system, som vi har i dag?
Liselott Blixt (DF), 2010-03-16:
Jeg tror da, at hr. Preben Rudiengaard godt er klar over, hvordan det foregår med andre EU-patientrettigheder.
Dem har vi jo diskuteret flere gange, netop fordi de kan være svære at forstå.
Vi har netop set på nogle af de EF-domme, der har været.
Jeg mener, at hvis vi i Danmark indgår i det her, så indgår man aftaler, som jeg var inde på tidligere, og så er det jo op til os herhjemme at finde ud af, hvad det er, der skal til, for at vi godkender et hospital eller en specialist, der kan udføre opgaven.
Der er ikke nogen, der siger, at man går ud og finder et sted, som der også var nogle, der mente før.
Det var lige før, de mente, at man bare kunne tage ud til tredjeverdenslande og hokuspokus, så kunne man få det betalt.
Det er jo ikke meningen med det her forslag.
Så læser man det ikke godt nok eller ved ikke, hvad EU-patientrettighederne står for.
Det er jo, at man bliver godkendt, når man har brug for en behandling, og at man så kan tage de penge med, som det eventuelt ville koste herhjemme, og hvis man er mindrebemidlet, så kan man få pengene med på forhånd.
Preben Rudiengaard (V), 2010-03-16:
Jeg forstod det ikke rigtigt.
Det kan også være på grund af tidspunktet her.
Jeg vil bare spørge igen: Hvis jeg nu havde en lungehindekræft, et mesotheliom, som det også kan hedde, og jeg ønskede at tage til Tyskland og blive behandlet, hvem skal så godkende det sted, jeg skal hen – der skal være evidens for det – for hvis jeg nu er meget syg, så kan jeg jo ikke selv gøre det?
Nu har jeg jo i modsætning til mange andre en forudsætning for at vurdere det, men for almindelige mennesker, der ikke har den baggrund, er det så stadig væk Sundhedsstyrelsen, der skal godkende det?
Liselott Blixt (DF), 2010-03-16:
Jeg vil gerne spørge fru Sophie Hæstorp Andersen, hvem det er, der har muligheden for at kontakte en specialist og betale af egen lomme.
Er det dem, der har penge og viden og ressourcer til det i dagens Danmark, eller er det førtidspensionister eller folk på overførselsindkomst, der har den mulighed?
Sophie Hæstorp Andersen (S), 2010-03-16:
Ja, de, der har mulighed for det, er jo dem, som har økonomien i orden, har en opsparing.
Vi kender jo helt almindelige mennesker, som har brugt rub og stub af deres opsparing eller har taget lån i deres hus for at komme af sted til f.eks. Kina, uden at vi kan se, at de egentlig har modtaget noget, vi kunne kalde en dokumenteret god effekt af den behandling, de så f.eks. har fået i Kina.
Jeg mener, at en ting er, at det formentlig altid vil foregå.
Vi lever i en globaliseret verden, og jeg kan godt forstå, at man, hvis man er dødeligt syg, så også forsøger at komme de steder hen, hvor man hører at der foregår noget godt.
Men jeg mener, at en anden ting er, det som udgangspunkt bør være det danske sundhedsvæsen, der understøtter en udvikling, så man, hvis der er en lægelig ekspertise, der tilsiger det, kan blive sendt af sted med en ordentlig ekspertise i ryggen, hvis det er det, der er behov for.
Men vi skal også, så langt det overhovedet er muligt, forsøge at sige: Hvis det er i England, de har ekspertisen, kunne vi så ikke lave et samarbejde med den pågældende læge om at kigge forbi Danmark og behandle de patienter, vi har her, eller gøre det gennem et samarbejde om konferencer eller lignende?
Nu er internettet jo opfundet, og vi har opfundet en lang række mere interaktive måder; lad os dog bruge dem.
Jamen det interessante er jo sådan set i den sammenhæng, at vi også har læger og behandlinger i Europa, som i Danmark bliver karakteriseret som eksperimentel behandling, og som andre siger er standardbehandling.
Så der er da et problem.
Vi skal ikke længere end til Tyskland.
Sundhedsudvalget har jo gentagne gange haft en minister i samråd og spurgt ind til, hvorfor det er, at danske patienter ikke kan få adgang til behandling i Tyskland, og det er, fordi Sundhedsstyrelsen anser den for eksperimentel.
Så det er da en reel problemstilling, hr. Preben Rudiengaard rejser.
Mit spørgsmål følger nu mere op på hr. Jonas Dahl.
Fru Liselott Blixt siger, at man kan lave takster, ligesom man gør det mellem private hospitaler og offentlige hospitaler i Danmark, men det, der er hele humlen i Danmark, er jo, at det gør man i forbindelse med det udvidede frie valg og det frie valg mellem offentlige hospitaler, og der skal man jo ikke indregne udgifter til f.eks. transport.
Hvad gør man derudover i de tilfælde, hvor det viser sig, at den behandling, som måske koster 100.000 kr. i Danmark, tager det engelske hospital 200.000 kr. for, fordi det mener de er den omkostning, som det kræver at tage en dansk patient ind i det engelske sundhedsvæsen?
Liselott Blixt (DF), 2010-03-16:
Nu var jeg også inde på, at vi kan trække ekspertisen til Danmark.
Men når vi nu taler om f.eks. det tilfælde, jeg talte om tidligere, hvor der er en læge, der har opereret fem i forvejen, kunne jeg da godt tænke mig at høre, at hvis det er dem, der har penge, der tager ud og finder specialisterne, hvem det så er, der bliver nummer seks i rækken, som den læge, vi har herhjemme, skal øve sig på.
Har vi ikke sygdomme i Danmark, det er så få mennesker, der har, at det herhjemme mere bliver en forsøgsordning, mens man i andre lande bruger speciallæger, som netop formår at operere flere?
Er det ikke dem, Socialdemokraterne mange gange har stået frem og har sagt er dem, de understøtter, altså dem, der er taberne, dem, der gør den sociale ulighed?
Sophie Hæstorp Andersen (S), 2010-03-16:
Det tror jeg faktisk ikke nødvendigvis det bliver, for som fru Liselott Blixt også var inde på, afhænger beslutningen om, hvorvidt man virkelig opsøger behandling i udlandet – og ved, at den eksisterer – jo også meget af ressourcerne både hos de pårørende og hos den syge.
Tværtimod har vi jo set masser af eksempler på, at folk, som jeg siger,
sælger deres hus og optager lån og alt muligt andet for at tage til en eksperimentel behandling, som ingen kan stå inde for, men fordi de selv tror så meget på det, tager de alligevel af sted
Det vil vi aldrig fuldt ud kunne gardere os imod; det vil altid forekomme i en globaliseret verden, hvor folk kan læse og skrive og søge på nettet.
Men det, der er vigtigt, er jo, at vi sikrer os, at der kommer ekspertise her til landet.
Der er det da rigtigt, at der har været nogle enkelte tilfælde, hvor man ikke har gjort det godt nok, og hvor danske læger måske ikke har været gode nok til at sikre, at der var et samarbejde med udenlandske læger, og det skal vi så have udbygget, sådan at der ikke bliver flere af den slags tilfælde.
Jonas Dahl (SF), 2010-03-16:
Jeg vil indledningsvis godt kvittere for den socialdemokratiske ordførers gode og fyldige gennemgang af »Fair Forandring«, som S-SF har fremlagt.
Så det vil jeg spare forsamlingen for at få gennemgået endnu en gang.
Det er nemlig korrekt, som den socialdemokratiske ordfører også sagde, at der faktisk fra S-SF's side er afsat op mod 5 mia. kr. årligt ekstra til sundhedsvæsenet, en tilført ekstra bevilling.
Men tilbage til det konkrete forslag fra Dansk Folkeparti.
Om den første del af forslaget om at pålægge regeringen inden udgangen af indeværende år at fremsætte de nødvendige lovforslag osv. vil jeg sige, at vi fra SF's side har mange gode ting at sige om det.
Det er meget sympatisk langt hen ad vejen, men vi må også sige, at det rejser en lang række spørgsmål med hensyn til den økonomiske side af sagen, og med hensyn til hvilke patienter der i givet fald ville have mulighed for at benytte sig af en given lov.
Hele modellen med frit valg til at anerkende behandling på sygehuse inden for EU synes vi fra SF's side er en ganske bred og meget åben betegnelse, som der i hvert fald er behov for at indsnævre ganske betragteligt, såfremt vi skal kunne stemme for den del af beslutningsforslaget.
Anden del af beslutningsforslaget om at pålægge regeringen at komme med en redegørelse om mulighederne for at etablere og udbygge samarbejdet med udenlandske læger inden for EU/EØS-samarbejdet kan vi sådan set godt bakke op.
Der er mange fornuftige ting i at få lavet et samlet arbejde fra regeringens side, hvor vi ser, hvordan man kan styrke et internationalt samarbejde i EU på bl.a. kræftområdet.
Men når det er sagt, vil jeg påpege, at SF i sidste samling bl.a. fremsatte forslag om second opinion i nordisk sammenhæng for netop at sikre, at kræftpatienter fik adgang til at få en second opinion.
Det kunne være i nordisk regi, som vi foreslog.
Vi har også talt for, at det f.eks. kunne være i europæisk regi, hvor man havde en second opinion-mulighed.
Det ville netop åbne op for nogle af de muligheder, som Dansk Folkeparti forsøger at beskrive i det her forslag, og det mener jeg sådan set ville betyde, at vi langt hen ad vejen ville nå langt videre og langt bedre ind til patienterne, således at patienterne rent faktisk også fik mulighed for at søge en second opinion, som måske var udbredt lidt videre end den danske model, vi kender i forhold til second opinion i dag.
Som udvalget også er blevet præsenteret for af second opinion-panelet, er det faktisk en mindre og mindre liste over kræftsygdomme, som vi ikke opererer i Danmark.
Så det går faktisk i den rigtige retning.
Jeg vil sige, at der er dele af forslaget, vi fra SF’s side synes kan være fornuftige.
Der er også dele af forslaget, som vi må sige der i hvert fald er behov for en præcisering af, ikke mindst af den økonomiske side af sagen, inden vi i hvert fald kan tilslutte os det.
Vi vil gerne medgive, at i udvalgsarbejdet kan vi måske få præciseret de dele, som vi i hvert fald ikke finder er belyst tilstrækkeligt, men i den nuværende form kan vi ikke stemme for beslutningsforslaget.
Vivi Kier (KF), 2010-03-16:
Når man får symptomer på, at kroppen har det dårligt, går man til læge.
Det vigtige er, at man lytter til sin krop og går til læge.
Det næste vigtige skridt er at få stillet en diagnose, og derfor betyder det rigtig meget, at vi i Danmark har en fagligt høj lægekapacitet, som kan stille den rette diagnose og anbefale en behandling.
Som ofte foregår alt det her uden de store problemer.
Så har vi en gruppe patienter – særdeles lille, heldigvis – som får stillet en meget sjælden diagnose.
Men også her gælder det, at vi har en fagligt høj lægekapacitet, som følger udviklingen i andre lande, og som især har pligt til at følge udviklingen af de helt sjældne sygdomme.
Det er altså sådan, vi har indrettet vores sundhedssystem, hvilket så også indebærer, at danske læger både kan og skal henvise en patient til behandling i udlandet, hvis det danske system ikke kan varetage behandlingen – vel at mærke med Sundhedsstyrelsens godkendelse.
Med det her beslutningsforslag fra DF lægges der for mig at se op til, at patienterne frit kan vælge behandling i et andet land, hvis den her såkaldte tommelfingerregel ikke opfyldes.
Nu har vi sagt det nogle gange, og jeg ved ikke, om vi lige skal prøve at præcisere, hvad det er.
Altså, tommelfingerreglen er, at den enkelte læge udfører den pågældende procedure minimum 30 gange årligt, og at der pr. afdeling og i teamet omkring operationen er erfaringer fra minimum 100 procedurer årligt.
Det er ligesom den regel, der skal ligge til grund, og kan man ikke opfylde det, har patienten ret til at vælge behandling i et andet EU/EØS-land.
Det kan jeg godt være lidt betænkelig ved.
Jeg synes, ministeren forklarede det rigtig, rigtig fint, men man kan jo sige, at det er sådan en tommelfingerregel, men skal den følges helt slavisk, eller kan man sige, at der faktisk er nogle områder, som lægerne har et ganske godt kendskab til, og hvor de derfor godt kan tilbyde patienten en behandling?
Jeg vil i hvert fald være ret betænkelig ved forslaget, som det ligger her.
Jeg tror, det kan betyde en vældig udvandring og faktisk gøre, at vi slet ikke vil have specialer herhjemme mere.
Det andet element handler om udbygningen af samarbejdet med udenlandske læger inden for EU/EØS-landene.
Samarbejdet foregår, og det kan højst sandsynligt godt udbygges endnu mere i forhold til de sjældne sygdomme.
Så må jeg sige, at jeg synes, at som debatten har været indtil nu, er det lige før, at det ikke er sjældne sygdomme, vi snakker om.
Det er pludselig blevet eksperimentel behandling eller anden behandling.
Og selvfølgelig har danske læger også i dag mulighed for at tilbyde behandling i udlandet, hvis det er noget, de ikke selv kan udføre, og det gør de.
Jeg er til enhver tid åben for, at vi kigger på vores sundhedssystem, men som forslaget ligger her, kan jeg ikke tilslutte mig det.
Henrik Høegh (V), 2010-03-16:
Jeg skal gentage, at selv direktøren for Fødevareøkonomisk Institut ikke ville sætte en nøjagtig grænse.
Det, han sagde, var, at i forhold til de regler og begrænsninger, der er i landbrugsloven i dag, vil der være nogle størrelsesøkonomiske fordele, der kan udnyttes, når vi ophæver de her begrænsninger.
Det er det, jeg hæfter mig ved.
Så er det selvfølgelig sådan, at i en tid med lave salgspriser på fødevarer, giver en stor produktion – det er rigtigt – et større underskud.
Det er ret naturligt.
Det er altså også sådan, at i tider med høje fødevarepriser giver en stor produktion større overskud.
Det hænger sådan meget naturligt sammen.
Kristen Touborg (SF), 2010-03-16:
Det, ministeren nu meddeler, er, at eksperterne ikke ved, hvor stordriftsfordelene ophører.
Ministeren ved det heller ikke.
Ja, så må jeg jo spørge ministeren: Vil det så ikke være oplagt, om man havde brugt lidt mere tid på at finde ud af, hvad de samfundsmæssige konsekvenser i mange forskellige retninger er af det lovforslag, der ligger, når hverken ministeren eller eksperterne aner, hvad det får af konsekvenser?
Ministeren må meget undskylde, men jeg synes, det er lovgivning med hovedet under armen.
Henrik Høegh (V), 2010-03-16:
Jeg skal blot gentage, at vi klart fik forklaret, at der i forhold til de nuværende regler er nogle størrelsesøkonomiske fordele i en række forskellige produktioner.
Det er dem, vi ønsker at give landbruget mulighed for at udnytte med det her forslag.
Hvis vi politisk skulle til at sige, at her tror vi, at grænsen skal være, vil det jo få som konsekvens, at vi nogle steder skyder forkert.
Og så begrænser vi en produktion, og dermed mister vi arbejdspladser og produktion her i landet.
Lennart Damsbo-Andersen (S), 2010-03-16:
Da vi sad her under andenbehandlingen, må jeg indrømme, at det undrede mig en del, at der på trods af de meget velformulerede argumenter, der kom her fra talerstolen, ikke var et eneste af medlemmerne fra den borgerlige del af salen, der ønskede at deltage i den diskussion og debat om de forhold, som syge lever under i Danmark, nemlig at de efter 52 ugers sygdom kan være i fare for at miste sygedagpengene.
Det må vi så leve med.
Jeg forventer heller ikke, at der kommer nogen i dag.
Men det, som jeg synes er interessant, er, at når jeg så nu spørger ministeren om, hvad de ti hyppigste årsager til, at syge falder for varighedsbegrænsningen, er, så er svaret, at der ikke findes nogen opgørelse.
Der er ingen, der ved, hvorfor mennesker falder for varighedsbegrænsningen – hvilken sygdom, eller hvad det i øvrigt kunne være, der er til hinder for, at de kan komme tilbage på arbejdsmarkedet.
Det kan man jo så tolke på to måder: Enten at ministeren er ligeglad – det vil jeg vælge ikke at gøre – eller, og sådan vil jeg i hvert fald tolke det, at det ikke bekymrer ministeren, for så ville man jo have sat sig ind i, hvad der er årsagen til, at 6.200 mennesker, 6.200 skæbner hvert år mister sygedagpengene.
Det, som vi beslutter i dag, er en lille forbedring, og vi agter også at stemme for den, men vi vil ikke gå rundt med armene oppe bagefter, for det er simpelt hen ikke godt nok, men trods alt et lille skridt i den rigtige retning.