Flemming Bonne (SF), 2008-05-15:
Kommunernes muligheder er af helt afgørende betydning for den danske velfærd.
Det hører jeg jo alle partier være enige om.
Det danske kommunestyre står ved en skillevej.
De seneste års tiltagende centraliseringer og detailstyring fra regeringens side samt endnu flere krav om regler og kontrol, test og straffeaktioner m.v. er udtryk for en grundlæggende mistillid til de mange ihærdige kommunalpolitikere og kommunalt ansatte, som kæmper en hård kamp for at implementere danmarkshistoriens største forvaltningsreform nogen sinde.
Selv om regeringen ved højtidelige lejligheder taler pænt om det kommunale selvstyre og det kommunale aftalesystem, så er det en ulige kamp, vi er vidne til, og desværre en grim kamp.
For faktum er, at det er regeringen og dens støtteparti, Dansk Folkeparti, som i dag dikterer rammerne for den kommunale økonomi, og al snak om, at det er to ligeværdige parter, der står over for hinanden i forhandlingerne, er ren retorik.
Det er finansministeren og hr. Kristian Thulesen Dahl, som i sidste ende afgør, om bloktilskuddet til kommunerne skal udløses på det sidste finanslovudvalgsmøde i juni.
Sandheden om det, man kalder en aftale mellem to ligestillede parter, er, at KL og kommunerne enten kan vælge at tage, hvad der er på bordet, eller undlade at indgå aftale.
Og hvis man ikke overholder aftalen eller rettelig diktatet, så rammes kommunerne af et stalinorgel af sanktioner, enten hvis de selv eller deres nabokommune sætter skatten op eller bryder anlægs- eller serviceloftet.
Det var i hvert fald indholdet af de love, L 172, L 173 og L 174, som vi førstebehandlede for et par uger siden.
For at gøre tragedien fuldkommen grotesk, så sælger regeringen ikke lovforslagene som straffeaktioner, nej, den sælger dem som tiltag, der skal understøtte aftalesystemet.
Det danske sprog har sandelig mange spændende nuancer, skal jeg love for.
Sandheden i dag er, at borgerne er vidne til et uværdigt sorteperspil, som hvert år ender med, at en række kommuner, jeg siger ikke alle, sidder tilbage med sorteper.
Når de økonomiske rammer er dikteret og kommunerne efterfølgende ikke kan få budgetterne til at hænge sammen med borgernes forventninger og alle velfærdsløfterne fra valgkampen, er det, fordi rammerne generelt er for snævre og meget forskelligt dækkende kommune for kommune.
Når det sker, så hører borgerne igen og igen standardbemærkningen fra regeringens side: Det er kommunernes ansvar.
Og fra Dansk Folkepartis og Ny Alliances side supplerer man med standardbemærkninger om, at vi altså nu også bliver nødt til at finde på, hvordan vi skal straffe kommunerne.
Denne mistillidskløft er ødelæggende for en ellers velfungerende offentlig sektor.
Derfor vil SF gerne lægge op til et mere afbalanceret aftalesystem, som i langt højere grad tager hensyn til den kommunale forskellighed, i stedet for det nuværende rigide system, hvor der kun laves aftaler for et år af gangen, og hvor der ikke er plads til en større hensyntagen til, om kommunerne eksempelvis er præget af lav vækst eller stor tilflytning.
Så vi forestiller os et system, hvor man laver en grundaftale med rimelige vækstrammer for både drift og anlæg, og at man derudover puljer kommunerne, således at der kan tages fornødent hensyn til den kommunale forskellighed.
Men det vil også være et system, der giver kommunerne mulighed for både effektiv drift og mulighed for at planlægge bare et par år ud i fremtiden.
Jeg synes, at både regering og Folketing skulle spille ærligt ud og sige, hvilken vækstramme kommunerne har brug for for at fastholde og helst udbygge den lokale velfærd.
I SF mener vi, at der skal være en vækstramme på i hvert fald 1 pct. ud fra budget 2008 og tilsagn om, at kommunerne selv beholder og disponerer over mulige rationaliseringsgevinster, der følger af kommunalreformen og af dygtig drift og økonomistyring lokalt.
De penge beholder kommunerne selv.
Der er ikke tale om nogen grænse.
Der er tale om, at man skal prøve at se udviklingen i et 4-årigt perspektiv i stedet for i et perspektiv på 1 år.
Jeg er sikker på, at der her i huset findes dygtige økonomer, som kan medvirke til det.
Det, der i sidste ende kommer ud af det, er en væsentlig mere effektiv forvaltning og formidling af økonomien.