runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Lars Barfoed (KF), 2014-12-11:
Det er jo sådan lidt en rituel stammedans her – jeg tror, det er en gang om året, at Enhedslisten mener at skulle fremsætte et forslag om, at vi skal anerkende Palæstina.
Og så kan jeg forstå, at Socialistisk Folkeparti springer til og er medforslagsstiller, når partiet ikke er i regering.
For så ved SF godt, at så går den ikke længere – for det er jo sandheden.
Vi går alle sammen ind for en tostatsløsning, vi går ind for en fredelig løsning, hvor Israel og Palæstina kan eksistere side om side.
Det skal være en forhandlet løsning og en løsning, som begge stater kan stå inde for og håndtere.
Det kræver så bl.a., at Palæstina er et land, hvor der er en organisation og en samling på tingene, sådan at man rent faktisk kan forvalte den fred og forvalte den aftale i forhold til Israel og verdenssamfundet i øvrigt.
Sådan er det jo ikke nu.
Og det er altså naivt at tro, at et forslag fra Socialistisk Folkeparti og Enhedslisten her i Danmark skulle kunne gøre nogen som helst forskel på noget som helst.
Hvis det gør en forskel, er det kun til den forkerte side, for det vil trække tingene i retning af, at forhandlingerne trækker i langdrag, og det vil gøre det mere besværligt og kompliceret at nå frem til en løsning.
Det skal selvfølgelig være sådan, at der er pres på begge parter i konflikten.
Israel må ændre sin bosættelsespolitik som et led i en forhandlet løsning, og palæstinenserne må på deres side også organisere sig, så de rent faktisk kan være en samlet nation, der inklusive Hamas anerkender Israels ret til at eksistere.
Før det er på plads, kan der ikke blive en tostatsløsning, og så kan jeg heller ikke se, at det kan komme på tale at anerkende Palæstina – når der ikke er et samlet Palæstina, der kan anerkendes, fordi landet simpelt hen ikke kan agere.
Og det ville også være helt galt ensidigt at anerkende Palæstina i en situation, hvor store dele af landet og dem, der udøver myndighed, nemlig Gaza, ikke anerkender Israels ret til at eksistere.
Derfor er det helt, helt ved siden af at foreslå netop nu, efter at Hamas i sommer sendte raketter ind over Israel, at vi så skulle belønne dem med at anerkende Palæstina på nuværende tidspunkt.
Det fører ikke til noget som helst positivt, tværtimod.
Vi skal håndtere begge udfordringer: Israels bosættelsespolitik og problemerne i Palæstina, som jeg har beskrevet dem.
Så kan der blive en forhandlet tostatsløsning, og så kan vi og skal vi anerkende Palæstina som en selvstændig stat.
Ikke mindst synes jeg, det var bemærkelsesværdigt, at Det Radikale Venstres ordfører, fru Zenia Stampe, var udset til at være regeringens talerør, som kunne annoncere, at regeringen har skiftet politik – markant, måtte vi forstå – sådan at man nu er parat til at anerkende Palæstina, uden at der er en forhandlet tostatsløsning.
Det var interessant, ikke mindst fordi udenrigsministeren jo slet ikke annoncerede det, men havde overladt det til sit partis ordfører at lancere den ændring i regeringens udenrigspolitik.
Det kommer vi til at tale mere om, tror jeg.
Men debatten har været god.
Christian Juhl (EL), 2014-12-11:
Men det er der jo ikke meget nyt i fra De Konservatives side, ud over at I siden 2012 har skiftet politik, hvilket jeg synes er betegnende.
Den daværende ordfører, den tidligere udenrigsminister, sagde i 2012 i forbindelse med FN: »»Vi støtter, at man stemmer for.«
– altså anerkendelse af Palæstina og opgraderingen i FN –
»Vi har været i et dilemma hele tiden og er det stadigvæk.
Men ethvert dilemma skal jo slutte og det er jo nødvendigt at få støttet Abu Mazen ..., så vi ikke risikerer, at han får et nederlag.
Hvad er grunden til dette skifte?
Søren Pind (V), 2014-12-11:
Jeg ved ikke, hvad jeg ved.
Det kan være, at fru Zenia Stampe er bedre informeret end mig, men der er da nogen, der må føle sig til grin her.
Fru Zenia Stampe stod og svarede, at man næsten og så godt som var kommet forslaget i møde, og at man havde gjort en stor ting, og nu snakker fru Zenia Stampe udenom.
Hvad er op og ned her?
Har regeringen ændret politik, eller har regeringen ikke ændret politik?
Har man orienteret Udenrigspolitisk Nævn, som man skulle, eller har man ikke?
Zenia Stampe (RV), 2014-12-11:
Det får den her politik, den dag det bliver til en konkret beslutning, som også ender i Udenrigspolitisk Nævn.
Det ved hr. Søren Pind også udmærket godt.
Søren Espersen (DF), 2014-12-11:
Hvis det havde været vores opfattelse, ville jeg nok sagt det i min tale, men jeg sagde tværtimod, at vi ligesom de fleste andre synes, en tostatsløsning er en rigtig løsning på problemet i Mellemøsten.
Så det, der bliver sagt, kan jeg ikke rigtig acceptere.
Så er det jo, undskyld udtrykket, noget vrøvl, må jeg sige til hr. Christian Juhl, at begynde at sammenligne med Danmarks besættelse.
Altså, Danmark havde været et selvstændigt land i formodentlig 700-800 år og blev besat af tyskerne.
Det betyder ikke, at Danmark så ophørte med at være et land.
Nej, der træder netop de der ting i kraft, som vi kender fra Genèvekonventionerne, om at måtte bygge på besat område.
Det kan jo ikke sammenlignes.
Jeg har ikke sagt, at jeg betragter Palæstina som et besat land.
Jeg sagde, at det officielle Danmark gør det.
Jeg gør det ikke nødvendigvis, for det er en underlig konstellation i en situation, hvor ingen aner, hvor de grænser er, og hvor de kommer til at gå.
Jeg synes, det er afgørende, at den første besættelse, der var af Vestbredden, var Jordans: Jordan besatte Vestbredden i 19 år efter den israelske selvstændighedskrig og blev så tvunget væk fra den i 1967, hvorefter man forærede et stykke besat område væk, som man ingen adkomst havde til, til en frihedsorganisation.
Det har været en underlig konstellation, så derfor accepterer jeg ikke begrebet et besat område.
Christian Juhl (EL), 2014-12-11:
Jamen når vi ikke ved, hvor Palæstinas grænser går, ved vi jo heller ikke, hvor Israels grænser går.
Så kan vi jo diskutere ret længe, om det er et land, og om de overhovedet har styr på deres egne grænser osv. osv.
Jeg har ingen intentioner om at sige, at Israel ikke skal være anerkendt som et land.
Jeg synes da, det var godt, at Danmark var først i 1948.
Men er hr. Søren Espersen fuldstændig ligeglad med, at alle lande i øjeblikket vender ryggen til Israel på grund af dets militaristiske linje?
Er Søren Espersen ikke af den opfattelse, at en fredsløsning gavner både Israel og Palæstina, og at vi faktisk skal bruge nogle kræfter på at hjælpe dem med at få den fredsløsning?
Søren Espersen (DF), 2014-12-11:
Det tror jeg samtlige israelere og palæstinensere er enige om.
Det er da målet, man gerne vil nå.
Spørgsmålet er så bare, hvordan man kommer dertil.
Og der mener jeg altså, når hr. Christian Juhl taler om, at jeg ikke kan forstå, hvor forfærdeligt det er, at det for mig ikke drejer sig om føleri, som jeg også sagde i min tale.
Det drejer sig om, hvad vi normalt gør i Danmark og har gjort i århundreder, når vi har skullet anerkende et nyt land.
Så har vi gjort det efter nogle ganske bestemte kriterier.
Det er ligesom ophævet nu, fordi der er nogle, der har ondt af palæstinenserne, og det vil vi ikke være med til.
Der skal være orden i sagerne.
Christian Juhl (EL), 2014-12-11:
Jeg var lige ved at hoppe i stolen et øjeblik.
Det er nye toner fra Søren Espersen, og så kan vi da komme et stykke ad vejen, når nu man er enig om, at der er en besættelse.
Jeg tænkte: Gad vide, om hr. Søren Espersen mener, at Danmark var et land under den tyske besættelse.
Der var vi besat og kunne stort set ikke røre os.
Vi havde en proformaregering, som ingenting kunne sige, hvis tyskerne var uenige med den.
Det er jo en besynderlig tilgang til tingene, som vel nok dækker over, at Dansk Folkeparti er mest tilhænger af de yderliggående, højreorienterede israelere, der ønsker et Storisrael og slet ikke ønsker en løsning på det her problem, slet ikke ønsker at give palæstinenserne deres eget land.
Er det rigtigt forstået?
Søren Espersen (DF), 2014-12-11:
Jeg synes ikke, at det tilkommer os at gøre det.
Hvornår er det f.eks., at de arabiske lande, den arabiske liga har anerkendt Israel?
Altså, det kunne man måske starte med at se på for så ligesom at få en fornuftig indgang til det.
Det er jo ikke sket.
Der er kun to af de arabiske lande, som har anerkendt Israel og oprettet diplomatiske forbindelser.
Der synes jeg man skal starte.
Altså, jeg kan ikke her på 2 sekunder forklare hele situationen i Mellemøsten, og hvordan den er opstået historisk.
Uffe Elbæk (UFG), 2014-12-11:
Det er bare meget kort: Er vurderingen i Dansk Folkeparti, at Israel har udført overgreb på den palæstinensiske befolkning i Gaza her i år?
Søren Espersen (DF), 2014-12-11:
Som jeg ser det, var det en ulykkelig krig, som Israel blev påført på grund af næsten daglige bombardementer fra Gaza og ind i områderne omkring Gaza – i Sderot og Be'er Sheva og Ashkelon osv. – og man var nødt til at forsvare sig mod det.
Det var en tragisk udgang på konflikten, som Israel bestemt ikke ønskede.
Man gjorde, hvad man kunne, for at begrænse de civile tab i en grad, som jeg tror ikke nogen anden krigsførende magt har gjort det nogen sinde.
Uffe Elbæk (UFG), 2014-12-11:
Det er en meget paradoksal situation, synes jeg.
Det hænger selvfølgelig sammen med, at vi ser forskelligt på situationen.
Men man kan ikke sige, at det, vi står og snakker om her, bunder i, at vi synes, vi har ondt af palæstinenserne.
Jeg kunne godt tænke mig at høre, hvad ordføreren mener om, at der er blevet etableret en ny stat, som hedder Israel, i et område, hvor der har boet mennesker i tusindvis af år.
Vi har set, at deres område er blevet mere og mere begrænset, og vi ser, at konflikten bliver øget mere og mere.
Det bliver jo ikke en fredeligere del af verden.
Så mit spørgsmål er: Hvad skal der til, for at Dansk Folkeparti anerkender Palæstinas ret til at være en stat?
John Dyrby Paulsen (S), 2014-12-11:
Det gør indtryk, at der er en direkte opfordring til at anerkende staten Palæstina, og jeg tror stadig, som jeg har sagt før, at den anerkendelse vil være langt stærkere, hvis vi gør det i EU-regi, og at den vil have langt mere effekt end en ensidig dansk anerkendelse lige nu.
Den tror jeg ikke har den store effekt, som jeg også sagde i min ordførertale.
Men jo, det gør betydeligt indtryk, det skal jeg sige.
Jeg synes også, det er noget, man må følge med interesse, også om det har nogen betydning i forhold til det valg, der skal være i Israel her i marts måned.
Uffe Elbæk (UFG), 2014-12-11:
I forlængelse af det vil jeg sige, at man jo ikke kan lade være med at undre sig, når man ser, som det også er blevet nævnt tidligere, at den socialdemokratiske gruppe i Europa-Parlamentet så sent som i dag går ud og siger, at de vil opfordre landene til at anerkende Palæstina; når man ser, at den socialdemokratisk ledede regering i Sverige gør det samme, umiddelbart efter at de tiltrådte, hvor Margot Wallström går ud og siger, at det her er svensk udenrigspolitik, og at de ønsker at anerkende Palæstina;
og når vi så har den danske situation, hvor Socialdemokraterne i Danmark siger: Det tror vi ikke på.
Hvad er kommentaren til det?
John Dyrby Paulsen (S), 2014-12-11:
Nu skal vi jo ikke følge Sverige i et og alt.
Jeg tror, der er mange punkter, hvor vi er uenige.
Men med hensyn til de danske EU-parlamentarikeres holdning til det her spørgsmål synes jeg, den sådan set på mange måder virker logisk, nemlig at man i EU-sammenhæng forsøger at få – der har ikke været afstemning om det endnu, det skal der være i næste uge – en samlet holdning til det her.
Og det ligger meget smukt i forlængelse af det, jeg sagde i min tale, at det er det, der er behov for.
Og der er sådan set ikke nogen uoverensstemmelse mellem, at man i EU-sammenhæng siger, at man godt vil have en EU-indstilling til det her, og at jeg så siger, at det er det, vi har brug for.
Vi har ikke brug for en ensidig dansk anerkendelse lige nu og her.
Søren Espersen (DF), 2014-12-11:
Man skal så bare, synes jeg, beslutte sig til, om det, man gør, er kontraproduktivt.
Altså, en ting er hundrede procent sikkert: Efter Sveriges anerkendelse af Palæstina er Sverige færdig som mægler i Mellemøsten.
Israelerne vil ikke tale med dem.
Så hvad fik de ud af det?
Hvis EU på tilsvarende måde tror, at de kan presse en fredsløsning igennem ved at anerkende Palæstina og dermed også ekskludere sig selv fra en eventuel mæglerrolle, så tager de fejl.
Der synes jeg amerikanerne på en måde optræder mere fornuftigt.
Man siger klart, at man går ind for en tostatsløsning, som man skal, og at man vil arbejde for det, men man holder kontakten.
Man afbryder den ikke, som Sverige i realiteten gjorde.
Sverige har nu stort set reelt, de facto afbrudt de diplomatiske forbindelser til Israel.
Det er kontraproduktivt.
Holger K. Nielsen (SF), 2014-12-11:
Det er jo klart, at det, som hr. Søren Espersen rejser her, ikke er uinteressant, og jeg tror, det er noget af det, vi kan få afklaret, også når vi sender det her beslutningsforslag i udvalg.
Specielt det sidste med territoriet kan godt være lidt uklart, det er klart, men der er der jo fortilfælde, også med hensyn til dansk anerkendelsespolitik.
Man har anerkendt lande, hvor der er uklare grænser, eksempelvis Kroatien i 1992 og senere Bosnien, hvor der jo var helt, helt uklare situationer.
Der var også en helt, helt uklar situation omkring territoriet osv.
Så derfor synes jeg ikke, det er rigtigt, når hr. Søren Espersen siger, at det her er fuldstændig imod den hidtidige praksis på det område.
Søren Espersen (DF), 2014-12-11:
Men min pointe er jo, som jeg også mener jeg sagde, at det er klart, at der er en gruppe mennesker, nemlig de palæstinensiske arabere, der betragter sig selv som et folk, men det alene er ikke tilstrækkeligt til, at man kan blive anerkendt som en stat.
Det er jeg sikker på hr. Holger K. Nielsen er enig med mig i.
Det synes jeg er det helt afgørende.
Er Gaza besat?
Det ved jeg ikke.
Der er ingen israelere i Gaza.
Om det er et besat land, kan man så diskutere.
Hvad er det for nogle territorier, man så siger man holder?
På Vestbredden er det det israelske styre, der står for den overordnede beslutningsproces.
Hvorfra kommer det område?
Det blev besat af Jordan efter 1948, og så var det jordansk besat område i 19 år, inden man så bagefter forærede det til PLO.
Altså, der er masser af ting.
Undskyld, formand, jeg tror ikke, jeg har mere taletid.
Holger K. Nielsen (SF), 2014-12-11:
Jo, jo, der er mange spørgsmål, der kan stilles her.
Der kan vi så diskutere hvor meget man kontrollerer, men en af pointerne her er jo også, at hvis man skal have en tostatsløsning, er man nødt til at have gang i fredsforhandlingerne.
Man er nødt til at presse Israel til også at give indrømmelser.
Man er nødt til at presse Israel til at opgive bosættelserne, for jo flere bosættelser der bliver lavet på Vestbredden, især omkring Jerusalem, jo vanskeligere bliver det at få en tostatsløsning, jo vanskeligere bliver det at få en sammenhængende, levedygtig palæstinensisk stat.
Christian Juhl (EL), 2014-12-11:
Tak for det.
Det synes jeg er et sympatisk synspunkt.
Men jeg forstår slet ikke den idé om, at situationen ikke er til det lige nu, og at det vil være at gå enegang.
Hvordan kan det være enegang, når 135 af verdens lande har anerkendt Palæstina?
Hvordan kan man snakke om, at vi har fælles fodslag med Frankrig, Spanien og Storbritannien, når deres parlamenter har vedtaget at anerkende den palæstinensiske stat?
Deres regeringer har ikke gjort det; det er fuldstændig rigtigt, men deres parlamenter har.
Vi er da i hvert fald i øjeblikket et mindretal, hvis vi skal tælles sammen med den øvrige verdens lande.
Vi går ikke sammen med Frankrig, Spanien og Storbritannien.
Søren Espersen (DF), 2014-12-11:
Altså, det der er ikke godt nok.
Der står i grundloven, at forud for beslutninger om dramatiske ændringer af dansk udenrigspolitik skal regeringen rådføre sig med Udenrigspolitisk Nævn.
Jeg ved ikke, hvordan det lige pludselig blev sneget ind her i Folketingssalen, men hovedpunktet i den radikale ordførers tale var det her: Se, der er sket dramatisk nyt.
Men så må jeg sige, at man ikke har fulgt det, vi normalt gør i Folketinget og i hele vores parlamentariske system, nemlig at man rådfører sig med Udenrigspolitisk Nævn.
Det er ikke sket.
Er det ikke en fejl?
Zenia Stampe (RV), 2014-12-11:
En ting er at udstikke en linje og en kurs, en anden ting er at træffe beslutninger, som har udenrigspolitiske konsekvenser.
Det ved hr. Søren Espersen udmærket at der er forskel på, også selv om han sidder og kigger i grundloven lige nu.
Holger K. Nielsen (SF), 2014-12-11:
Man kan i hvert fald forstå, at der er mange interessante temaer, vi kan tage op i behandlingen af det her beslutningsforslag.
Det ser jeg faktisk frem til.
Men så vil jeg sige, at jeg ikke kan tro, at fru Zenia Stampe kan tage sig selv alvorligt, når hun sammenligner at sende soldater i krig i Irak og at anerkende Palæstina.
Altså, den del af argumentationen holder jo ingen steder overhovedet.
Men det interessante her er jo, om der er lagt op til en ny politik, og i hvilket omfang vi kan diskutere en proces for det.
Hvordan skal det her håndteres?
Der er f.eks. et spørgsmål, der er blev stillet flere gange, om, hvor mange andre europæiske lande der skal med, før man synes, det er i orden.
Jeg har et helt konkret spørgsmål.
Den franske udenrigsminister, Fabius, er fremkommet med et forslag om, at man skal have fredsforhandlinger, og efter 2 år skal der være en anerkendelse af Palæstina.
Kunne man forestille sig en sådan model, altså at man ligesom stiller en betingelse op, man laver en form for tidsmæssig ramme for forhandlinger, og hvis der ikke sker noget der, anerkender vi, om jeg så må sige?
Hvad er mulighederne for at diskutere forskellige varianter af det, som er substansen i fru Zenia Stampes tale?
Zenia Stampe (RV), 2014-12-11:
Det synes jeg er en vigtig og spændende diskussion.
Men jeg kan hverken på Radikale Venstres vegne eller på regeringens vegne stå her og allerede nu begynde at gå ned i konkrete scenarier.
Men der er ingen tvivl om, at det er den vej, vi ønsker at gå, og vi ønsker også at trække EU og andre EU-lande med i den retning.
Holger K. Nielsen (SF), 2014-12-11:
Men det, der er spændende her, er jo, i hvilket omfang den danske regering vil være proaktiv i forhold til at få gang i den her proces i stedet for at være passiv og tilbagelænet.
Jeg vil ikke påstå, at meldingerne her i dag, heller ikke fra regeringspartiernes ordførere, har været fuldstændig konsistente, hvad det angår.
Men det er nu, hvad det er.
Jeg vil gå ud fra, at Radikale Venstre vil presse på, for at der skal komme en reel proces, så vi også efter det her beslutningsforslags førstebehandling kan diskutere med regeringen, hvordan vi kan få gang i en udvikling.
Zenia Stampe (RV), 2014-12-11:
Bestemt, men jeg synes netop, at vi har været proaktive, idet vi melder ud, at vi er parate til at anerkende Palæstina, også inden der foreligger en forhandlet tostatsløsning.
Det er jo proaktivt at melde det ud på forhånd.
Men jeg glæder mig til de videre drøftelser og også til at gå mere i detaljer med de mulige scenarier, der kunne være.
Søren Pind (V), 2014-12-11:
Jeg forstår simpelt hen ikke, hvad fru Zenia Stampe siger.
Fru Zenia Stampe siger, at den danske regering har truffet en stor, modig og heroisk beslutning.
Det har den nemlig gjort ved at flytte den danske politiske kurs fra, at man ville vente, til der forelå en tostatsløsning, til, at nu kan det blive et greb.
Nu kan det blive et greb.
Det er med andre ord en ny politik, hvis jeg forstår fru Zenia Stampe rigtigt.
Det er i øvrigt lidt mærkeligt, at det ikke er udenrigsministeren, der siger det, men den radikale ordfører.
Fred med det – det må man selv om.
Så spørger hr. Søren Espersen meget logisk, når nu fru Zenia Stampe bruger det som et stort forsvar imod de partier, der har fremsat forslaget, hvornår nævnet er blevet orienteret.
For når man træffer sådan nogle store heroiske beslutninger, vil jeg nævne, at der nemlig står i grundloven, at: »Folketinget vælger af sin midte et udenrigspolitisk nævn, med hvilket regeringen rådfører sig forud for enhver beslutning af større udenrigspolitisk rækkevidde.«
Enten er det, hun siger, en oppustet ballon uden indhold, eller også har man ikke orienteret Udenrigspolitisk Nævn.
Hvad er op og ned i sagen?
Zenia Stampe (RV), 2014-12-11:
Nu er der jo ikke truffet nogen beslutning om anerkendelse endnu.
Men den dag, det bliver aktuelt, vil det naturligvis komme op i Udenrigspolitisk Nævn.
Søren Espersen (DF), 2014-12-11:
Jeg forstår på den radikale ordfører, at der er sket et meget dramatisk skifte i dag i den udenrigspolitiske linje.
I den forbindelse vil jeg gerne spørge: Ved hvilken lejlighed har regeringen rådført sig med Udenrigspolitisk Nævn i den her sag?
Zenia Stampe (RV), 2014-12-11:
Men de tre lande, der bliver nævnt, har jo ikke anerkendt Palæstina.
De har udtrykt den holdning, som den danske regering deler, nemlig at man er villig til at anerkende en selvstændig palæstinensisk stat, også inden der foreligger en egentlig færdigforhandlet tostatsløsning.
Derfor er vi på højde med de tre lande, men ikke med Sverige, som har anerkendt Palæstina.
Når jeg siger, at det ikke skal være lige nu, har det ikke så meget at gøre med det, der sker lige nu i Palæstina og Israel.
Så er det, fordi jeg ikke synes, at det gavner processen, at vi går enegang både hjemme og ude.
Jeg synes, det er så vigtig en beslutning, at jeg ønsker, at der skal være et bredt mandat.
Derfor synes jeg ikke, at det ville være i orden, hvis vi valgte at bringe Danmark til at gå enegang på et område, som er så vigtigt som dette, med det snævrest mulige flertal.
Det synes jeg ikke ville være i orden.
Christian Juhl (EL), 2014-12-11:
Jeg vil sige, det er hård kost at skulle sammenligne et bombetogt mod et land, f.eks. Irak, med det at anerkende en palæstinensisk stat.
Det skal jeg lige have tid til at synke.
Hvornår tror ordføreren at det sker?
I øjeblikket råber Abbas fra den forhandlingsvenlige kreds af palæstinenserne, at han har ekstremt brug for opbakning til at bevare sin egen befolknings tiltro til, at man kan finde forhandlingsløsninger.
Alligevel siger vi: Tiden er ikke inde endnu.
Hvordan pokker tror ordføreren, at vi kan finde resultater på den måde?
Zenia Stampe (RV), 2014-12-11:
Jeg synes ikke, det var en upassende sammenligning med Irakkrigen.
Jeg har hørt, at mange politikere har sagt – jeg er ret sikker på, at jeg også har hørt hr. Christian Juhl sige det – at det her er alle konflikters moder.
Det er jo en vending, vi alle sammen bruger, fordi det her er et af de allervigtigste udenrigs- og sikkerhedspolitiske spørgsmål i verden.
Derfor er det ikke ligegyldigt.
Og derfor ville det helt ærligt være noget rod, hvis vi anerkendte Palæstina nu og der om et halvt år er et valg og så er en ny regering, som ikke anerkender Palæstina.
Det er noget rod.
Hvis vi skal sende et signal, skal det være et stærkt signal.
Så vil jeg godt sige, at hvis det her ikke bare er indenrigspolitisk drilleri, hr. Christian Juhl, så har Enhedslisten en interesse i at tale det op og sige det budskab videre, som jeg har sagt her, og som er meget klart, til palæstinenserne og til Israel.
Hvis man derimod er optaget af at tale det ned og sørge for, at det aldrig når ud til dem, der er de rette modtagere, så er det jo, fordi det her bare er indenrigspolitik.
Det er det bare ikke for os.
Lars Barfoed (KF), 2014-12-11:
Tak for det.
Det, jeg lige studsede lidt over, var, at argumentet fra fru Zenia Stampe og dermed Det Radikale Venstre for at afvise beslutningsforslaget sådan set ikke var, at man var imod beslutningsforslaget.
Men det var, at der ikke var flere, der var for det, end tilfældet er.
Og når der ikke er flere, der er for det, så mener fru Zenia Stampe, at man skal gå imod det.
Skal jeg forstå det sådan, at Det Radikale Venstre i modsætning til udenrigsministeren synes, det er et godt forslag, og at det ville være rigtigt at gennemføre det, hvis det var sådan, at f.eks. nogle af de borgerlige partier også støttede det?
Zenia Stampe (RV), 2014-12-11:
Det er jo ikke nogen hemmelighed, at regeringen synes, at det ville være en god idé at anerkende Palæstina, men vi tror på, at det er en langt bedre idé at gøre det i et samarbejde og en koordination med en samlet gruppe EU-lande, måske ikke hele EU, men så en samlet gruppe, end det er at gøre det alene.