Preben Bang Henriksen (V), 2013-05-07:
Det beslutningsforslag, der er fremsat, har til formål at forhøje straffen for ærekrænkelse, også kaldet injurier.
Det er sådan i dag, at ringeagtsytringer eller falske sigtelser som f.eks. »han er en tyveknægt« eller »han er pædofil« er strafbare efter straffelovens § 267.
Det er der ikke noget nyt i.
Det nye er nok nærmest, at udbredelsen af de her sigtelser er blevet langt nemmere og langt mere populær – om man må bruge det kedelige udtryk – via de elektroniske medier.
En gennemgang af de sidste 5 års domspraksis afslører, som justitsministeren også har bekræftet, et niveau i dagbødestørrelsen på 10-20 dagbøder a 100-1.000 kr.
Jeg synes måske det niveau kommer allertydeligst til udtryk i den sag, som der nævnes i forslagets bemærkninger, hvor en kommunal familiechef af to mænd på internettet bliver beskyldt for at være pædofil.
Straffen fastsættes til fire dagbøder a 125 kr.
Det er fuldstændig latterligt.
Jeg bemærkede, at justitsministeren sagde, at han ikke har læst dommen.
Han refererede dog en anden dom, som han havde læst.
Jeg synes måske, der var endnu mere grund til at læse den dom, der henvises til i netop bemærkningerne til beslutningsforslaget, fordi fakta er, at den er et ganske godt udtryk for, at retspraksis er kommet helt ude af trit med virkeligheden.
Det er helt ude af proportioner, helt uden nogen specialeller generalpræventiv effekt overhovedet.
Straffen bør skærpes væsentligt i de her tilfælde, hvis det skal have nogen som helst præventiv effekt.
Så siger justitsministeren, at når der er behov, så bliver der sat ind.
Nej, det er nu en sandhed med modifikationer, for forholdet er det, at den her type sager jo ikke er sager, der rejses af politiet.
Det er jo sager, der rejses af den private i en noget særegen procesform, nemlig i strafferettens procesform.
Det er et privat søgsmål, kan man sige, selv om der påstås straf.
Det betyder jo i realiteten, at de, der ikke selv har råd til at bekoste en sådan sag, der måske løber op i 20.000-40.000 kr. i sagsomkostninger for sagsøgeren, har svært ved at værne om deres egen ære, om jeg så må sige. Fri proces
fremgår det faktisk af § 228, er særdeles svær at få i sådanne sager.
Det er en yderligere konsekvens af en dom, der tilkender sagsomkostninger hos modparten og ofte kun giver spinkelt håb om refusion hos den modpart, der ingen penge har.
Endelig er det også fint, at ministeren nævner torterstatning, som man kan nedlægge påstand om efter erstatningsansvarsloven § 26.
Så det korte af det lange er, at man som oftest i de her injuriesager står med en stor regning, fordi man selv er nødt til at anlægge søgsmålet.
Det er ikke noget, det offentlige gør på ens vegne eller det offentlige supporterer.
En ting er, at skadelidte ikke får nogen økonomisk oprejsning, men med forslaget ønsker vi, at den straf, som det offentlige via domstolssystemet fastsætter, i det mindste bliver relevant og proportional i forhold til den krænkelse, der er sket.
Det er ikke tilfældet i dag, og det viser den refererede domspraksis og ikke mindst straffen på fire gange 125 kr. for at blive kaldt pædofil på internettet.
Det hører ingen steder hjemme, og med forslaget ønsker vi i det mindste, at den, om jeg så må sige, offentlige straf – for de penge, der skal udveksles mellem private, kan vi jo ikke rigtig gøre noget ved –
skærpes i overensstemmelse med den krænkelse, som er overgået offeret, hvor omtalen har givet et uopretteligt sår på livet.
Det nuværende strafniveau har hverken special- eller generalpræventiv effekt af nogen som helst betydning.