Jørgen Arbo-Bæhr (EL), 2007-06-01:
Det er jo en noget særegen historie, der ligger bag den behandling, vi har af beslutningsforslaget her i dag, for historien bag den er jo, at der på et tidspunkt opstod en sag om nogle hemmelige jobklausuler indgået mellem to firmaer.
Det var en sag, som i hvert fald oppositionen tog forholdsvis alvorligt.
Og det indtryk fik man vel at mærke ikke kun, når man snakkede om it-medarbejdere, ingeniører og andre med højere akademiske uddannelser, det var faktisk også noget, der havde sat spor i byggeriet og andre steder, hvor man kan sige at der var nogle medarbejdere, som firmaerne havde lyst til at holde på.
Efter et stykke tid lykkedes det os også at få overbevist beskæftigelsesministeren om, at det her var et problem, beskæftigelsesministeren gav endda udtryk for at være nærmest sur over, at vi havde det problem på det danske arbejdsmarked.
Derfor var der al god grund til at lave lovgivning på det område.
Derfor var der al god grund til at lave lovgivning, som også gik ud over funktionærlovens rammer – ikke fordi funktionærloven ikke fastlagde nogle meget klare og præcise rammer, men den var kun for funktionærer, og nu er det sådan, at det jo ikke er alle i det her land, der er omfattet af funktionærloven, bl.a. ikke føromtalte bygningsarbejdere, og derfor var der selvfølgelig brug for et indgreb over for disse jobklausuler.
Beskæftigelsesministeren fremsatte så et lovforslag, som i virkeligheden blåstemplede jobklausuler.
Det gjorde det ved at sige: De skal bare ikke være hemmelige.
Nu er det jo sjovt, at beskæftigelsesministeren ved utallige lejligheder har gennemført det ene lovforslag efter det andet med et flertal bestående af Venstre, De Konservative og Dansk Folkeparti, fuldstændig uafhængigt af hvad oppositionen mener, og fuldstændig uafhængigt af hvad de faglige organisationer mener.
Det har beskæftigelsesministeren bare ikke gjort i den her sag.
Beskæftigelsesministeren har optrådt som en lidt fornærmet skoledreng, som siger: Jamen hvis I ikke synes, det her lovforslag er godt nok, så trækker vi det.
Det er i modsætning til, hvad han har gjort i forbindelse med utallige andre lovforslag.
Hvad er så baggrunden for det?
Det kan jo være, at beskæftigelsesministeren kan forklare baggrunden for det, jeg har i hvert fald meget svært ved at forstå det.
Den eneste gode grund kan jo være, at beskæftigelsesministeren rent faktisk har erkendt, at oppositionen og de faglige organisationer havde ret.
Det lovforslag ville være værre end ingenting på grund af blåstemplingen af jobklausuler uden indflydelse fra medarbejderne og uden en godtgørelse.
Det bliver jo sat lidt på spidsen i Jyllands-Posten den 8. maj, hvor beskæftigelsesministeren har et indlæg, som skal modsige en påstand i selv samme JyllandsPosten om, at tre femtedele af byggemarkedskæden XL-BYG truer leverandører til ikke at headhunte kædens egne medarbejdere.
Der skriver beskæftigelsesministeren om sit eget lovforslag: »Den enkelte medarbejder får altså nu ret til at blive hørt – og dermed tage stilling til sin situation.
Medarbejderen kan kort og godt trække i nødbremsen, hvis arbejdsgiveren går for vidt.
Og så kommer det: »Det kan betyde, at aftaler mellem virksomheder ikke gælder, og at lønmodtageren får mulighed for godtgørelse.«
Ja, hvis bare det var så vel.
Det var lige præcis det, der ikke var i lovforslaget, det var lige præcis det, der gjorde, at lovforslaget var værre end ingenting.
For så er vi jo kommet et langt skridt på vejen mod det beslutningsforslag, som oppositionen har stillet, og så kan vi begynde at forhandle om et reelt indgreb imod de her jobklausuler, som er en hæmsko for den enkelte ansattes mulighed for indflydelse på egne vilkår på arbejdsmarkedet og mulighed for også at operere frit og søge arbejde der, hvor vedkommende vil arbejde, medmindre man indgår en frivillig aftale, der giver godtgørelse.
Så hvis de her ord fra beskæftigelsesministeren skal stå til troende, tror jeg, at vi kan komme videre – jo hurtigere, jo bedre.