Lene Espersen (KF), 2007-04-25:
Beslutningsforslaget lægger endvidere op til, at Danmark skal arbejde for, at alle andre EUmedlemsstater og ansøgerlande indfører en lignende lovgivning.
Beslutningsforslaget er en delvis genfremsættelse af beslutningsforslag nr. B 55 fra folketingsåret 2004-2005.
En sådan bestemmelse vil være overflødig og også svær at formulere tilstrækkeligt præcist i loven.
Regeringen kan heller ikke støtte det nye forslag om en særlig straffebestemmelse om tvangsægteskaber, og det vil jeg gerne begrunde nærmere, men jeg vil først understrege, at det selvfølgelig også for regeringen er helt uacceptabelt, at nogen tvinges til at gifte sig mod eget ønske, og at vi skal gøre alt, hvad vi kan, for at bekæmpe, at sådanne ægteskaber indgås.
Vi har derfor også igangsat en række initiativer på området.
Regeringen har således allerede i august 2003 fremlagt en flerårig handlingsplan for indsatsen over for tvangsægteskaber, tvangslignende ægteskaber og arrangerede ægteskaber, og senest har rigspolitiet i begyndelsen af 2007 fremlagt en samlet strategi for politiets indsats over for æresrelaterede forbrydelser, herunder tvangsægteskaber.
Formålet med strategien er at fastlægge en overordnet ramme for den samlede politimæssige håndtering af denne kriminalitetsform såvel lokalt i landets 12 politikredse som centralt i rigspolitiet.
Når regeringen ikke kan støtte beslutningsforslaget, skyldes det følgende: For det første er det allerede efter de gældende regler muligt at straffe den, der tvinger en anden til at indgå ægteskab.
Endvidere vil den, der tvinger en person til ægteskab ved at fremsætte konkrete trusler på livet, kunne straffes efter straffelovens § 266, der kriminaliserer fremsættelse af visse alvorlige trusler.
Efter regeringens opfattelse vil en ny bestemmelse om, at tvang og trusler er strafbare, når det bruges som middel til at tvinge andre til ægteskab, således ikke tilføre noget nyt ved siden af de gældende regler om ulovlig tvang og trusler.
Den anden hovedgrund, jeg vil pege på, til, at regeringen ikke kan støtte beslutningsforslaget, er, at det i nogen grad er uklart, hvad det er for handlinger, der skal være omfattet af bestemmelsen.
Jeg tænker her på, at forslaget ikke kun taler om tvang, men også om at presse andre til at indgå ægteskab.
Det fremgår ikke, hvilke former for pression der i givet fald skulle være strafbare ud over den egentlige tvang.
Betyder det eksempelvis, at det skal være strafbart for en far at true med at slå hånden af sin datter, hvis hun ikke gifter sig med den mand, som faderen foretrækker?
Jeg vil gerne understrege, at det efter regeringens opfattelse vil føre alt for vidt at kriminalisere sådanne tilfælde, for straffeloven er som udgangspunkt ikke egnet til at regulere den slags overtalelsesformer, som anvendes mellem mennesker, og jeg tror, man må erkende, at det i givet fald vil være meget svært at angive grænsen for – i gåseøjne – lovlig overtalelse med nogen rimelig grad af præcision.
Disse afgrænsningsvanskeligheder taler efter regeringens opfattelse imod en udvidet kriminalisering på området.
Herudover giver beslutningsforslaget anledning til at spørge, om en særskilt regel overhovedet vil være en hjælp for politi og anklagemyndighed i indsatsen over for tvangsægteskaber.
Og her er svaret efter min opfattelse nej.
Rigspolitiet har oplyst over for mig, at en særregel om tvangsægteskaber efter rigspolitiets vurdering ikke i sig selv vil have nogen særlig betydning for politiets indsats med henblik på at forebygge og opklare sager om tvangsægteskaber.
Rigsadvokaten har oplyst, at en særregel, der fastslår strafbarheden af de former for tvang, som allerede i dag er strafbare, ikke i sig selv vil gøre en forskel i forhold til anklagemyndighedens behandling af sager om tvang i forbindelse med indgåelse af ægteskab.
Rigsadvokaten har i den forbindelse bl.a. henvist til, at det i praksis vil være vanskeligt at løfte bevisbyrden i sager om tvangsægteskaber, uanset om man har en sådan særregel eller ej, og det skyldes, at offeret i mange tilfælde vil være tilbageholdende med at vidne mod gerningsmanden, der jo typisk vil være offerets egen far eller mor eller et andet nært familiemedlem.
Rigsadvokaten har endvidere peget på, at det vil være meget vanskeligt at afgrænse tvangsægteskaber over for arrangerede ægteskaber, hvis andre former for pression end ulovlig tvang m.v. skulle være strafbart.
Som det fremgår meget klart, kan regeringen ikke støtte beslutningsforslaget.
Som jeg nævnte tidligere, er det også for regeringen helt uacceptabelt, at nogen tvinges ind i ægteskab mod deres vilje.
Vi er derfor også parate til at se nærmere på nye løsninger på det strafferetlige område, og det vil efter min opfattelse være mere hensigtsmæssigt at overveje, om der bør indsættes en bestemmelse i straffeloven, som fastslår, at der som følge af de alvorlige konsekvenser for offeret kan blive tale om en forhøjet straf, bl.a. i sager, hvor ulovlig tvang og trusler efter straffelovens § 260 er anvendt for at få andre til at indgå ægteskab mod deres vilje.
Rigsadvokaten har været inde på denne tanke i sin udtalelse til Justitsministeriet.
I modsætning til det forslag vedrørende kriminalisering af tvangsægteskaber, som beslutningsforslaget indeholder, vil en ny bestemmelse om skærpet straf for mig at se
kunne få en reel betydning som et yderligere strafferetligt værn mod tvangsægteskaber.
En sådan bestemmelse om skærpet straf vil måske også på en mere hensigtsmæssig måde afspejle de alvorlige konsekvenser for offeret, som der ligger i at blive tvunget ind i en i princippet livslang forpligtelse af denne karakter.
Justitsministeriet vil derfor nu se nærmere på, hvordan en sådan ny strafskærpelsesbestemmelse kan udformes, og jeg vil i begyndelsen af den kommende folketingssamling vende tilbage over for Folketinget med resultatet af de overvejelser.
Jeg tror som sagt, at den rigtige vej frem vil være at udforme en bestemmelse om strafskærpelse.