Astrid Krag (S), 2013-11-06:
Jamen jeg vil da gerne sige meget klart, at en beskrivelse af prikkerunder, hvor mennesker, der stadig er så syge, at de har behov for at være indlagt på sygehus og få specialiseret behandling, ikke er fagligt i orden – særlig ikke, når vi kan se af den kapacitetsanalyse, der er lavet i forbindelse med psykiatriudvalgets kortlægning af psykiatrien i Danmark, at der faktisk er for mange psykiatriske afdelinger, hvor der ligger patienter, der er færdigbehandlet, og som altså ikke har behov for den specialiserede behandling, der er på sygehusene, men som ikke kan sendes hjem, fordi man ikke er parat til at tage imod dem i den psykosociale indsats i kommunerne. Så skal man da ikke prikke folk ud af sengen, som stadig er så syge, at de har brug for at være på hospitalerne.
Her er der et vigtigt ansvar hos ledelserne på de her afdelinger; der er også et vigtigt ansvar i kommunerne, og der er også et vigtigt ansvar hos det fagpersonale, der er på afdelingerne.
Tak for det.
Og tak for spørgsmålet.
Både på det medicinske område og det psykiatriske område – det er jo de to områder, spørgeren forholder sig til i spørgsmålet – har der de senere år været en udvikling, hvor der har været fokus på dels at forebygge, at patienter får behov for en mere intensiv og mere specialiseret behandling og dermed en indlæggelse, dels på at øge muligheden for, at man kan få en behandling og en indsats så tæt på sit nærmiljø som overhovedet muligt og så tæt på sin dagligdag som overhovedet muligt.
Det har der været af mange gode grunde, bl.a. fordi det bliver lettere at rehabilitere folk og få dem tilbage til hverdagen, og fordi vi ved, at det er noget af det, der skal til for at fremme det, der hedder recovery, altså det, at man kan komme sig helt eller delvis, selv efter alvorlig psykisk sygdom.
Det, der er fælles for de her to områder – der jo også har mange træk, der gør, at de ikke er ens – er, at hverken den ældre medicinske patient eller patienten med en psykisk sygdom bliver raske eller får bedre funktionsevne ved at ligge lang tid i en seng.
Hvis vi kigger på tallene, kan vi se, at der i dag behandles flere patienter end nogen sinde før i psykiatrien, men samtidig har antallet af sengepladser været faldende gennem mange år.
Og det betyder jo, at behandlingen i stigende grad er sket i form af kortere indlæggelser og flere behandlingsforløb i ambulant regi, altså hvor patienten ikke er indlagt, men enten kommer på hospitalet eller bliver opsøgt i distriktspsykiatrien.
Det sker, samtidig med at der sker en samling og en specialisering, så man kan sikre en høj kvalitet for de mennesker, der er så syge, at de har brug for at være indlagt på hospitalet.
Derfor vil jeg faktisk sige, hvis man spørger mig, at det er en god udvikling for patienterne, for med den her udvikling gør man det muligt at bevare en tilknytning til sit nærområde, til sit netværk, til sine pårørende, til sin familie og til sin hverdag.
Man kan bo i vante omgivelser, og man kan samtidig få den behandling, man har brug for for sin sygdom, samtidig med at man kan fastholde de indsatser, man jo ellers tit får fra andre instanser – det kan være fra andre dele af kommunen.
Det er den mindst indgribende måde at behandle på, og derfor er det god logik for de psykiatriske patienter.
Jeg kan se på formanden, at jeg ikke når ind på, hvorfor det også giver god mening for de medicinske patienter, men bevægelsen har jo været den samme.
Og det er alt sammen drevet af en interesse for at sikre det bedst mulige for patienterne.