Morten Østergaard (RV), 2015-04-28:
Jeg vil gerne takke Venstre, Konservative og Liberal Alliance for forespørgslen, der giver mig mulighed for at forklare og uddybe regeringens politik på området.
Nu er det jo ikke første gang, vi drøfter, om den økonomiske tilskyndelse til at være i job frem for at modtage offentlig forsørgelse er stærk nok.
Derfor bør det heller ikke komme som en overraskelse, at regeringen er optaget af, at det skal kunne betale sig at arbejde.
Det er ikke kun noget, vi siger, det er faktisk også noget, vi har gjort noget ved.
Det er jo heller ikke nogen hemmelighed, at skulle muligheden opstå, fortsætter vi gerne i det spor, vi lagde med skattereformen fra 2012.
For det er selvfølgelig vigtigt, at der er en økonomisk gevinst ved at være i job frem for at være på offentlig forsørgelse.
Og det er der da også for langt, langt de fleste i dag.
Skattereformen styrker ikke mindst de økonomiske incitamenter til at være i beskæftigelse for personer, der har en forholdsvis svag tilskyndelse i dag.
Det skyldes, at lempelserne i skattereformen er målrettet lav- og mellemindkomsterne.
Med skattereformen bliver beskæftigelsesfradraget næsten fordoblet, og det bliver mere end tredoblet for enlige forsørgere.
Den afdæmpede regulering af overførselsindkomsterne, der er en del af reformen, bidrager også til at styrke den økonomisk tilskyndelse.
Som eksempel på de positive effekter af reformen kan jeg nævne, at gruppen med en såkaldt nettokompensationsgrad over 80 pct. bliver reduceret markant fra 336.000 personer i 2011 til 249.000 personer, når skattereformen er fuldt indfaset.
Nettokompensationsgrader har fyldt en hel del i debatten om økonomiske incitamenter til beskæftigelse, og det lyder måske lidt som økonomvolapyk, men det er altså alligevel et ganske enkelt udtryk for, hvor meget den disponible indkomst, man har som overførselsmodtager, udgør af den disponible indkomst, man har, hvis man er beskæftiget.
Personer med en nettokompensationsgrad over f.eks. 80 pct. eller 90 pct. siges normalt at have en relativt svag økonomisk tilskyndelse til at være i beskæftigelse frem for at modtage overførselsindkomst.
Og de her grupper er altså dem, der bliver markant mindre.
Jeg skal ikke lægge skjul på, at jeg synes, det er glædeligt, når vi nu styrker de økonomiske incitamenter, for jo stærkere de økonomiske incitamenter til beskæftigelse er, jo flere vil der også være i job, og derfor er det vigtigt, at vi hele tiden overvejer, hvordan man kan styrke dem.
Men der skal være balance i tingene.
En yderligere styrkelse af de økonomiske incitamenter skal ske på en socialt afbalanceret måde.
Vi skal også som politikere passe lidt på, at vi ikke får et alt for ensidigt fokus på økonomiske incitamenter; et fokus, der efter min mening ofte præger oplægget hos dem, der i dag har rejst forespørgslen.
For de økonomiske incitamenter spiller selvfølgelig en vigtig rolle, men det er jo ikke det eneste, der afgør, om en person er i beskæftigelse eller ej.
Andre forhold spiller også ind.
I TV Avisen her kl. 18.30 kunne man, mens man sad og ventede på at komme herned i Folketingssalen, se en af de mange danskere, der er kommet i arbejde på det seneste, hvor vi jo i dag har glædet os over nye beskæftigelsestal, der viser, at det nu 22 måneder i træk er gået fremad med beskæftigelsen i den private sektor.
Og da svejseren løftede masken for at udtale sig til TV Avisen, sagde han, at så føler man, at man bidrager til samfundet.
Det er jo sikkert rigtigt, for sådan havde han det i hvert fald, og under alle omstændigheder er det jo et godt udtryk for, at det ikke kun er økonomiske incitamenter, der gør, om folk har lyst til at tage et arbejde.
Det gælder altså bl.a. tilfredsstillelsen ved at bidrage aktivt på arbejdsmarkedet, fællesskabet med arbejdskolleger og betydningen af at kunne forsørge sig selv og sin familie.
Hvis vi som politikere alene fokuserer på den økonomiske gevinst, risikerer vi jo, at vi efterlader det indtryk, at det er okay at sige nej til et job, hvis man synes, at den økonomiske gevinst er for lille.
Vi har indrettet vores samfund på en måde, hvor vi har en høj kompensationsgrad, at hvor til gengæld alle har ret og pligt til at forsørge sig selv, hvis de kan, og det gælder, uanset hvad de har af mulighed for at få overførselsindkomst og andre offentlige ydelser.
Det er jo derfor, vi har rådighedsforpligtelsen i dagpenge- og kontanthjælpssystemet, og det er derfor, at rådighedsreglerne også skal håndhæves effektivt og konsekvent.
Hvis man kan arbejde, skal man stå til rådighed for arbejdsmarkedet.
Det er et bærende princip i hele den måde, vi har opbygget velfærdssamfundet på.
Man skal også huske, at selv om en ledig kun har en lille økonomisk gevinst ved at komme i job her og nu, så kan det at få foden inden for arbejdsmarkedet jo åbne nye muligheder.
Det er endnu en grund til, at vi i debatten ikke bør legitimere, at man ikke står til rådighed for arbejdsmarkedet, hvis man synes, at den økonomiske gevinst ved at tage et arbejde bare er for lille.
Når det gælder fremadrettede initiativer, der kan bringe flere i arbejde, kan man også med fordel anlægge et bredere perspektiv end det, der er anlagt med dagens forespørgsel.
Den økonomiske tilskyndelse til at være i beskæftigelse frem for at modtage f.eks. dagpenge eller kontanthjælp er bestemt en relevant brik.
Men det er kun en brik blandt flere, vi kan rykke på, når det gælder bestræbelsen om at løfte arbejdsudbuddet og øge beskæftigelsen.
I de kommende år vil vi se, at beskæftigelsen stiger, i takt med at den række af reformer, der er iværksat, bliver fuldt indfaset.
Det gælder udover skattereformen bl.a. reformer af tilbagetrækning, førtidspension, fleksjob, SU-system og international rekruttering.
En af de helt store opgaver, jeg ser for os i de kommende år, er derfor også at følge op på, om de mange reformer, der allerede er gennemført, også får den effekt, som vi havde regnet med, og vi må om nødvendigt gribe ind og justere på tingene, hvis der er elementer, der ikke ser ud til at virke efter hensigten.
Om det løbende arbejde med at følge op på reformerne kvalificerer som et initiativ i sig selv, kan man få lov til at diskutere, men under alle omstændigheder må man ikke undervurdere betydningen af, at vi rent faktisk følger op på de initiativer, vi har sat i søen. Regeringen har fremlagt en ambitiøs reformdagsorden, som vi løbende følger op på, og arbejdet er ikke gjort med de reformer, vi allerede har gennemført.
Derfor synes jeg også, vi fortsat skal afsøge og overveje mulighederne for at gennemføre nye initiativer, som kan øge beskæftigelsen.
Det vil jeg da gerne invitere til debat og dialog om.
Der er jo ikke nogen grund til at sidde og holde på de gode ideer.
Har man nye tanker, der kan bidrage til en øget beskæftigelse, er det jo bare at lægge dem åbent og frit frem til diskussion, så det kan ses, om man lever op til i hvert fald de krav, vi stiller.
Vores krav er, at det ikke er forslag for forslagenes egen skyld.
De skal være konkrete; vi skal være sikre på, at de virker efter hensigten; og så skal de være socialt afbalancerede og fuldt finansierede.