Per Clausen (EL), 2009-05-07:
Jeg synes jo, det er interessant at føre de her debatter i Folketinget, og det er vel også lidt interessant at føre debatten om resultaterne af de drøftelser, som Irland har haft med EU og de øvrige EU-lande, når konklusionen blandt de EU-begejstrede partier her i Folketinget jo entydigt er, at de sådan set ikke har fået noget ud af det; der er intet nyt, der er ingen forandring sket.
Jeg er sikker på, at de EU-begejstrede politikere i Irland fører en anden tale, men det kan sådan set godt være, at det, der bliver sagt her i Folketinget, er mest rigtigt.
Derfor er jeg ikke så uenig med dem, der siger, at der ikke er noget særlig nyt i sagen, og derfor er der ikke anden grund til at tage det op, end at den beslutning, man traf sidst, var forkert.
Jeg vil bare sige, at fra Enhedslistens side er det ganske ofte rigelig anledning til at tage en sag op igen.
Sådan tror jeg faktisk også der er andre partier der har det.
De, der er i opposition, kender til det, og jeg tror, at Venstre og Konservative inden for kort tid vil opleve, at det kan være nødvendigt at gøre det på den måde.
Vores udgangspunkt i forhold til den irske problemstilling er jo, at vi, dengang irerne stemte nej, sagde, at man burde have sat hele ratifikationsprocessen i stå og erkendt, at der sådan set ikke var nogen Lissabontraktat, for nu var der en af medlemsstaterne, der havde sagt, de ikke ville være med, og så måtte man forhandle derfra.
Det skete som bekendt ikke.
Man fortsatte ratifikationsprocessen, ikke helt så hurtigt og ikke helt så klangfuldt, som den daværende danske statsminister mente man skulle gøre det, men man fortsatte den, og man forsøgte selvfølgelig også på alle mulige måder at lægge pres på irerne for at få dem anbragt blandt jasigerne.
Om det lykkes eller ej, ved vi jo ikke, og det er også derfor, jeg mener, at tiden jo ikke er inde til, at vi i Danmark behøver at have en folkeafstemning, for den skal vi jo i givet fald ikke have, før irerne har tilsluttet sig.
Det synes jeg er den rigtige rækkefølge i det.
Det ændrer ingenting ved, at Enhedslisten ikke ser nogen grund til - som SF gør i dag - at stemme for og bekræfte sit eget nederlag.
Vi opretholder det synspunkt, som vi har haft hele tiden, nemlig at der er brug for en folkeafstemning om Lissabontraktaten.
Det er der brug for, fordi der sker markante ændringer i den måde, der træffes beslutninger på i EU, ved at beslutninger på en række områder flyttes fra at have krævet enstemmighed til blot at kræve flertal.
Det er der sådan set heller ingen uenighed om på det faktuelle plan.
Nogle synes bare, det er vældig dejligt og vældig godt og et stort demokratisk fremskridt - dog ikke så stort et demokratisk fremskridt, at de har tænkt sig at lade den danske befolkning tage stilling til det.
Vi andre synes ikke, det er et demokratisk fremskridt, men at det godt kunne være værd at diskutere konkret med den danske befolkning, om det var en rigtig udvikling.
Det er den ene begrundelse.
Den anden begrundelse er jo, at vi fra Enhedslistens side - somme tider sammen med andre partier i Folketinget, somme tider alene - har rejst en række kritikpunkter af indholdet af EU-samarbejdet.
Vi har været med til at rejse en kritik af, at vi ofte ser, at det er hensynet til det indre marked, der er afgørende, både når vi diskuterer miljø, forbrugerinteresser, og når vi diskuterer arbejdsmarkedsforhold.
klart og tydeligt
synes vi, at et europæisk samarbejde skulle basere sig på nogle andre prioriteringer.
Det interessante er jo, at i de perioder, hvor der ikke rigtig diskuteres traktater, og hvor man derfor ikke rigtig kan lave noget om, er der en vis tilslutning til vores synspunkter hos SF, Socialdemokraterne og Det Radikale Venstre.
Men når vi så skal til at diskutere traktater, så forsvinder enhver kritisk sans, så forsvinder ethvert ønske om at få lavet de ting om, som man måske grundlæggende synes er problematiske ved EU, for så skal traktaten vedtages.
På den måde får vi jo aldrig de forandringer, der skal til.
Det, der kunne have givet afsættet for det sidste gang, var, da man i Frankrig og Holland stemte nej til EU-forfatningen.
En anledning til det kunne også være, hvis man havde fået udbredt det nej, som den irske befolkning har givet ved folkeafstemningen i Irland, til andre lande.
Præcis derfor kunne det have været så afgørende og så vigtigt og så betydningsfuldt for at skabe en anden udvikling for det europæiske samarbejde end den, vi ser nu, hvor det er markedskræfterne, liberalisering osv., der står i centrum, at vi havde fået en folkeafstemning i Danmark.