Magnus Heunicke (S), 2011-12-14:
Da Danmark den 3. oktober fik ny regering, var noget af det første, man gjorde på det første ministermøde, at stramme op på ordningen med særlige rådgivere.
Ansættelsen foretages nu af regeringens ansættelsesudvalg, og – som vi har hørt i debatten – der er lavet et lønloft, så man forhindrer, at der kan ske en eksplosion i rådgivernes løn.
Desuden kom der nye retningslinjer, som åbnede op for – og det har vi også talt om i dag – at der i de centrale ministerier kan ansættes op til to særlige rådgivere.
Det er fuldt ud inden for rammen af betænkning nr. 1443 – jeg har den med her – som anbefaler maksimalt to til tre rådgivere pr. minister.
Det her har været kendt i over 2 måneder
, så lad os nu være ærlige og nå ind til sagens kerne: Hvorfor er det, vi er her til en hasteforespørgsel i dag?
Ja, det handler jo om de meget aktuelle og meget alvorlige spørgsmål, der er blevet rejst de sidste uger.
Det er spørgsmål om de særlige rådgiveres gøren og laden; spørgsmål om lækage af personlige oplysninger og oplysninger, der kunne bringe danske soldaters liv i fare, og spørgsmål om regulært magtmisbrug.
Det har ikke noget at gøre med den nuværende regerings særlige rådgivere; det her har noget at gøre med et tidligere regeringsparti.
Og nu er der altså også både politiundersøgelser og en undersøgelseskommission i gang.
Jeg hverken kan eller vil stå her og komme deres konklusioner i forkøbet.
De er følgende: I den ene sag er der sket en læk af en privatpersons skatteoplysninger; i den anden sag er der sket en læk, der kunne bringe danske soldaters liv i fare.
Så enkelt er det.
Regler og love er blevet brudt.
Og det bliver nu undersøgt af hvem og hvordan.
Kerneproblemet er altså ikke, at der findes en stillingskategori, der hedder særlig rådgiver; problemet er, at oplysninger, der skulle være fortrolige, er blevet lækket til pressen.
Om det er sket af ministre, om det er sket af særlige rådgivere, partiers presseafdeling eller andre embedsmænd i ministerierne, er ikke afgjort endnu.
Der er sket regelbrud et sted i systemet, det er hævet over enhver tvivl.
Og det er jo desværre ikke kun særlige rådgivere, der er i stand til at bryde reglerne.
Vi kan jo huske den største politiske skandale i nyere tid, tamilsagen.
Den handlede jo også i den grad om regler, der blev brudt; sager, der blev syltet i klar strid med loven.
Og da Folketinget her begyndte at spørge, gav man falske oplysninger.
Dengang var der ikke nogen særlige rådgivere i miles omkreds til at bryde reglerne.
Min pointe med at drage det frem er, at problemet jo ikke kan være de særlige rådgivere.
Men problemet må være, at der – har vi jo set – i en regering kan udvikle sig en kultur, hvor der bliver brugt tvivlsomme metoder i kampen om magten.
Jeg elsker de politiske debatter; kampene, hvor vi er uenige.
Men man må aldrig bryde regler; man må aldrig nærme sig magtmisbrug; man må aldrig lække fortrolige oplysninger i den politiske kamp for at udstille modstanderen.
Hvad gør man så?
Jo, kuren mod det her er at have nagelfaste regler, som man efterlever.
Vi har klare regler; jeg har betænkningen her.
Det står skrevet sort på hvidt – også i de særlige rådgiveres kontrakter – at de, i øvrigt som alle andre embedsmænd, skal overholde loven, ikke må lyve og skal holde fortrolige oplysninger for sig selv.
Og vi har en omfangsrig og god betænkning at støtte os til.
Regler er ikke meget værd, hvis ikke de efterleves, og derfor er det sådan, også fremover, at naturligvis skal disse regler efterleves, både af embedsstanden generelt og i særlig grad af de særlige rådgivere.