Per Stig Møller (KF), 2007-02-08:
Jeg tillader mig i tilknytning til den sidste debat, vi havde, lige at svare fru Holmsgaard.
Det er sådan, at vi ikke synes, at lånerammen skal hæves til brug for opførelse af nye værker, men man kan jo godt forestille sig, at der en dag kan blive tale om at øge sikkerheden på eksisterende værker.
Men der er i dag ingen særlig diskussion i EU om at hæve lånerammen.
Så vil jeg også lige gøre opmærksom på, at lånerammen faktisk kun bruges til lån til sikkerhed; der er ikke givet lån til opførelse af atomkraftværker i EU-medlemslandene.
Det vil jeg godt slå fast; det er ikke sket i de sidste 20 år.
Og de lån, der er udbetalt, er alle betalt tilbage igen.
Det vil sige, at Danmark ikke har penge i klemme i låneordningen, for pengene er betalt tilbage igen.
Så vi er enige i, at Euratom-lånerammen ideelt set kun skal kunne bruges til afvikling eller sikkerhed, og jeg kan oplyse, at i de sidste 20 år er det besluttet at udlåne 537 mio. euro til tre projekter i henholdsvis Bulgarien, Rumænien og Ukraine, og det var i forbindelse med modernisering og at gøre værkerne sikre.
Det er klart, at sikkerhedsforbedringer går vi jo alle sammen ind for, så der er ikke tale om, at vi laver en låneramme, hvor man laver nye atomkraftværker, men man sikrer dem, der er.
Så går jeg over til SF’s forslag, og det er et forslag om ændring af Det Internationale Atomenergiagenturs formål, således at promovering af sikker udnyttelse af atomkraft fjernes fra agenturets formålsbestemmelser.
Som jeg tidligere har anført i mit svar til fru Anne Grete Holmsgaard den 12. april sidste år på spørgsmål nr. S 3993, er det regeringens vurdering, at et forslag om ændring af IAEA’s statut ikke vil kunne nyde fremme og opnå det krævede totredjedelsflertal i IAEA.
Regeringen finder også, at der er tungtvejende grunde til, at Danmark ikke skal fremlægge sådan et forslag.
IAEA hviler på en balance mellem sikkerhedsforanstaltninger og bistand, mellem ikkespredning og udvikling.
Uanset Danmarks klare holdning imod atomkraft vil det være uhensigtsmæssigt at anfægte denne balance.
IAEA modtog, som vi alle ved, for godt et år siden Nobels Fredspris.
Den blev givet til IAEA og generaldirektør el-Baradei til deling for deres indsats for at forebygge, at atomteknologi misbruges til militære formål, og for at sikre, at kerneenergi anvendes på den sikrest mulige måde.
Der er tale om en uafhængig FN-organisation, der har forstået at udføre sine funktioner i henhold til sin statut på en måde, der har skabt stor faglig respekt, og den er ligesom ikkespredningstraktaten af 1968 en grundpille i det internationale samfunds indsats på ikkespredningsområdet.
En del af IAEA’s bistandsindsats omfatter emner som strålingssikkerhed og medicinsk anvendelse af nuklear teknologi.
Denne bistand kan vi fra dansk side kun være tilfredse med, ikke mindst i udviklingsmæssig sammenhæng.
Bistanden omfatter dog også i et begrænset omfang udvikling af kerneenergien, når dette ønskes af et medlemsland.
Fra dansk side ønsker vi med udgangspunkt i Folketingets beslutning fra 1985 som bekendt ikke at fremme atomkraft hverken i Danmark eller i andre lande.
Danmark anerkender heller ikke atomkraft som en bæredygtig energikilde.
Det slår Danmark også jævnligt fast i IAEA.
Danmark arbejder sammen med en mindre gruppe af lande, der ligesom vi ikke ønsker at fremme kerneenergi, for at IAEA’s indsats på kerneenergiområdet som minimum ikke udvides.
Det gælder bl.a. under forhandlinger om den årlige kernekraftresolution i forbindelse med IAEA’s generalkonference, hvor gruppen arbejder for at undgå problematiske formuleringer om, at kerneenergi bidrager til bæredygtig udvikling.
Men samtidig må vi erkende, at et stort flertal af lande – ikke mindst udviklingslandene – modsat os finder, at atomkraft bidrager til bæredygtig udvikling.
Ikkespredningstraktaten hviler på samme måde som IAEA’s statut på den grundlæggende forståelse, at de forpligtelser vedrørende ikkespredning, kontrol og sikkerhed, som landene påtager sig, ikke fratager dem deres ret til nuklear udvikling, herunder af kerneenergi.
I IAEA insisterer den 118 lande store gruppe af alliancefri lande, the Non-Aligned Movement, konsekvent på retten til nuklear teknologi.
I den aktuelle sag vedrørende det iranske atomprogram benytter Iran sig jo netop af bekymringen hos en række udviklingslande for at blive afskåret fra nuklear udvikling, og derfor samler de udviklingslandene omkring sig, fordi de tror, det kun drejer sig om nuklear udvikling, hvor vi jo præcis frygter, at den nukleare udvikling kunne udvikle sig til atomvåben, og det er jo det, IAEA skal holde øje med.
Iran fremstiller denne sag som Vestens pres for at begrænse Irans adgang til udvikling af atomteknologi, herunder atomkraft, i overensstemmelse med ikkespredningstraktatens artikel 4 i IAEA’s formålsbestemmelser.
Regeringen vurderer, at et dansk forslag om en begrænsning af IAEA’s formål ikke alene vil være uden muligheder for at nyde fremme på grund af den begrænsede opbakning til de danske synspunkter om atomkraft blandt de øvrige IAEA-lande – hvis de insisterer på atomkraft, har vi jo via IAEA en klar interesse i, at den bliver så sikker som muligt –
forslaget ville formentlig også møde særlig modstand fra udviklingslandene, som ville opfatte det som et forsøg på at forrykke balancen mellem bistand og kontrol: at vi må godt, men de må ikke.
Forslaget ville dermed formentlig helt utilsigtet virke som vand på møllen for dem, som ønsker at skabe splid omkring IAEA’s formål: at virke inden for ikkespredning.
Og det ville kunne skabe mistænksomhed omkring vestlige landes intentioner med ikkespredningstraktaten.
Det kan forventes, at et stigende antal lande grundet økonomiske og demografiske forhold i fremtiden vil inddrage atomkraft i deres energiplanlægning, og i så fald er det afgørende, at evnen til at berige uran ikke fører til udvikling af atombomber i strid med internationale aftaler, som der er international bekymring for i tilfældet Iran.
Vi ser jo, at det internationale ikkespredningsregime er sat under pres fra lande som Nordkorea og Iran i dag.
Vi har derfor i dag mere end nogen sinde brug for fuld opbakning til det velfungerende internationale kontrolorgan, som IAEA er, og som også derfor fik Nobelprisen.
Vores bestræbelser bør derfor gå på at styrke dets arbejde på de områder, vi prioriterer, dvs. særlig ikkespredning, kontrol, sikkerhed og forebyggelse af nuklear terrorisme.
Jeg håber, at SF er enig, når jeg siger, at regeringen vil fortsætte indsatsen sammen med ligesindede lande for at skabe forståelse for Danmarks synspunkter vedrørende kernekraft, men jeg må af de anførte grunde opfordre til, at beslutningsforslaget forkastes.