Anne Baastrup (SF), 2007-04-25:
Ældre Sagens undersøgelse viser jo, at det halter flere steder.
Sådan er det.
Det er jo også derfor, at jeg stiller mig op her i salen.
Der, hvor jeg så bare er bekymret, er der, hvor man kan sige, at for en ældre, som måske bare har sin folkepension, som ikke har råd til at køre over til en anden kommune, og som måske heller ikke har fysik til det, er den der konkurrence andre steder fra lidt illusorisk.
Hvordan vil ministeren for det første sørge for, at fristen for kontakt overholdes, og for det andet sørge for den relevante opfølgning for den enkelte ældre, når vi godt ved, at konkurrencen måske ikke er så effektiv i forhold til den her befolkningsgruppe?
Og hvad kan der så gøres for at sikre, at de rent faktisk får den relevante genoptræning?
Det er der 100.000 patienter der har gjort brug af.
Så det tror jeg ikke at man skal forklejne effekten af.
Men jeg indrømmer helt åbent, at vi her står med en udviklingsopgave, og at det forhold, at vi har flyttet det, gør, at der kommer helt nyt fokus på det.
Hvis det er rigtigt, at der udskrives langt flere genoptræningsaftaler end tidligere, og hvis det er rigtigt, at de er lægefagligt begrundet, har der jo været en brist i det gamle system, som man historisk set ikke har taget hånd om.
Det kommer frem i lyset, og det skal udvikles.
Jeg vil her nævne to ting: Den ene er de obligatoriske sundhedsaftaler mellem sygehuse og kommuner, hvor det her skal sættes i system med klare beskeder om patientforløb.
Den anden er at få trukket evidens ind i det, hvor vi også via faglige input bliver klogere på, hvilken genoptræning der virker i forhold til hvilke patienter.
Så tror jeg også, at vi får de nuancer frem, hvor man vil sige, at nogle patientgrupper har brug for at have nogle endnu stærkere rettigheder end andre patientgrupper, men vi skal have den viden frem.
Ministeren har fuldstændig ret i, at der er en frist for, hvornår der skal tages kontakt til patienten.
Er der nogen rammer der?
Kan en kommune sige: Godt, nu har vi snakket med fru Jensen, ugen efter at hun er blevet udskrevet, alt er godt, og så sætter vi hende i øvrigt i gang om 3 uger, om 2 måneder, eller hvad?
Hvilken ret har man som patient?
Det er meget op til en fortolkning af selve lovgivningen, hvad kommunen er forpligtet til, og hvor den ældre- det er der sædvanligvis – har retten.
Hvis folk er udstyret med købekraft, plejer der også at være nogen, der gerne vil sælge noget til dem.
Det er en udmærket drivende faktor.
Så er spørgsmålet, om der er nogle egentlige garantier.
Der er jo ikke nogen garantier, der rækker videre end dem, der hele tiden har været.
Jeg vil gerne sige helt ærligt, at jeg ikke er den første, der stiller op i rækken for at sige, at vi skal have en garanti om, at alle skal være sat i genoptræning, senest 36 timer efter at de er udskrevet eller noget sådant.
Det stiller jeg mig ikke op og siger, for man skal ikke love noget, som man ikke kan holde.
Det skal man ikke.
Det tror vi på kan blomstre frem i kommunerne, men vi må også være ærlige og sige, at det ikke er i mål dag et.
Det er noget, der skal udvikle sig.
Jeg kan da sagtens forestille mig, at vi, i takt med at vi overvåger det her, også vil nuancere inden for gruppen af genoptræningspatienter, måske udstyre nogle af dem med skarpere rettigheder end andre.
Problemet er bare, at det ikke er så udramatisk for de kommuner, som dels har et udgiftspres på en lang række andre områder, dels ikke må bruge flere penge end dem, finansministeren har givet dem lov til at bruge.
Så de er inde i en lille klemme.
Men når man så siger, at de får de her penge i 2007, hvad kommer det så til at betyde med hensyn til den der utvetydige ret for patienten?
Der laves en genoptræningsplan, og hvad er så konsekvensen for den enkelte patient, der kommer ud?
Det synes jeg i og for sig kunne være meget rart lige at få vendt her i Folketingssalen.
Det er at tilrettelægge genoptræningsindsatsen i sammenhæng med de øvrige træningstilbud, man har, og det er at tilbyde genoptræning ved etablerede behandlingstilbud på egne institutioner eller ved indgåelse af aftaler med andre kommunalbestyrelser, regionsråd eller private institutioner.
Det er sådan set den pligt, kommunen har.
Selve tilrettelæggelsen af den enkelte patients genoptræningsforløb efter udskrivning fra sygehus skal formuleres med mål for genoptræningsindsatsen i et samarbejde mellem den eller de sundhedspersoner, der skal yde genoptræningen, og patienten.
Sådan er det.
Det er og skal være en del af de her genoptræningsaftaler, at det også meget klart fremgår, hvornår der skal være taget kontakt til patienten med henblik på at igangsætte genoptræningsforløbet.
Det er et af de elementer, der indgår i genoptræningsplanen, som jo derudover har to andre elementer, nemlig en beskrivelse af patientens funktionsevne forud for den hændelse eller den sygdom, der nu har udløst det hele, en beskrivelse af patientens funktionsevne på udskrivningstidspunktet og altså en kortlægning af, hvad det er for et genoptræningsbehov, man har, og også en frist for, hvornår der skal være etableret kontakt.
Det er det set up, der er.
Så er det jo sådan, at patienten har en mulighed for at foretage et valg på tværs af kommunegrænsen, hvis den kommune, man er bosiddende i, ikke har et tilbud, som man selv oplever som godt nok; så kan man flytte rundt.
Og det er jo det pres, vi har ønsket at lave på systemet, også inspireret af frit valgs-reformerne på sundhedsområdet; den bedste måde at trykke systemerne på er jo at give mennesker nogle rettigheder, så de kan flytte rundt.