Charlotte Fischer (RV), 2007-05-02:
Det, der er kernen i den her diskussion, er jo, om mængden af personaleressourcer er vigtig i forhold til beslutningen om at sænke ventetiden.
I og med at vi får at vide, at nu stiger mangelen på sygeplejersker i sundhedsvæsenet, og at vi mangler flere læger end nogen sinde, så er spørgsmålet: Er det fuldstændig ligegyldigt i forhold til beslutningen om at sænke ventetiden?
Hvis nu mangelen på læger og sygeplejersker fortsætter med at stige igennem året, er det så fuldstændig ligegyldigt set med ministerens øjne i forhold til beslutningen om at sænke ventetiden?
Vi siger nej, fordi det vil betyde, at personalet ude på sygehusene vil blive tvunget til at prioritere skarpere, og det risikerer at gå ud over de patienter, som er mest syge.
Men spørgsmålet til ministeren er: Er det fuldstændig ligegyldigt, om vi mangler læger og sygeplejersker i stigende grad i forhold til ministerens beslutning om at sænke ventetiden?
Det synes jeg ikke det er.
Det spørgsmål, der er stillet, er, om regeringen vil renoncere på sine valgløfter og tage forslaget om at give patienterne bedre rettigheder fra den 1. oktober af bordet.
Det er det, der er spørgsmålet, og det vil vi ikke.
Vi ønsker at stå vagt om, at den enkelte patient har nogle rettigheder, uanset social baggrund, uanset forsikringsstand, uanset personlig økonomi.
Det er da en udfordring at give patienterne de rettigheder.
Det ville da være lettere at lade være, og jeg kan forstå, at det er det, patienterne har udsigt til, hvis mandatfordelingen skulle ændre sig, så man regner baglæns og siger: Nå, men patienternes rettigheder kommer sidst, og nu kigger vi i maskinrummet og ser, hvor langt det rækker, og så må patienterne leve med det.
Vi vil da hellere starte ambitiøst og sige: Vi må kunne stille nogle krav på vegne af patienterne.
Det udfordrer os da.
Og selvfølgelig er det da en større udfordring at give patienterne ret til at tage pengene med sig og vælge frit efter 1 måned end efter 2 måneder.
Selvfølgelig er det det.
Men den udfordring tager vi altså på os.
Det handler om, hvor mange personaleressourcer vi har.
Det arbejder vi på med en omlægning af sygeplejerskeuddannelsen, en anden dimensionering.
Det handler om, hvordan vi fordeler arbejdet mellem personalegrupperne, altså opgaveglidning mellem læger, radiografer, sygeplejersker og SOSU-assistenter.
Det handler om, hvordan vi indretter os strukturmæssigt, så vi ikke har medarbejdere, der sidder om natten og venter på patienter, der ikke kommer, for at patienterne skal sidde om dagen og vente på personale, der afspadserer.
Alle de udfordringer tager vi på os.
Men der er en ting, vi ikke vil gå på kompromis med, og det er patienternes rettigheder.
Hermed sluttede spørgsmålet.
Men ministeren har jo ikke ret.
I det øjeblik man sænker ventetiden, stiger aktiviteten; antallet af henvisninger fra læger stiger markant.
Det viser erfaringen i Danmark, det viser den alle andre steder.
Når regeringen sænker ventetiden igen i efteråret, vil aktiviteten stige, og så vil antallet af henvisninger stige.
Derfor er spørgsmålet for os: Hvor skal de ressourcer komme fra, når nu folk med åreknuder og folk, som skeler på øjnene osv., skal hurtigere i behandling?
Hvor skal de ressourcer tages fra?
Vi er jo bange for, at de bliver taget fra dem, der er alvorligt syge; at kræftpatienter, der i forvejen venter meget, meget lang tid på forundersøgelser og scanninger og samtaler, kommer til at vente endnu længere, fordi man prioriterer på den her måde.
Men det er jo ikke rigtigt at sige, at antallet af henvisninger og aktiviteten ikke stiger, fordi man sænker ventetiden.
Det viser al erfaring.
Vi behandler syge mennesker.
Jeg har det synspunkt, og regeringen har det synspunkt, at hvis man er syg, skal man have et behandlingstilbud om at blive rask.
Vi har også det synspunkt – jeg forstår, at vi deler det med stadig større dele af oppositionen – at det ikke kan være rimeligt, at det alene er mennesker med en stor tegnebog eller en privat forsikringspolice, som har en mulighed for at komme hurtigt i effektiv behandling.
Det tilbud skal alle danskere have.
Det er derfor, vi har taget en kamp for at nedkæmpe det gamle mantra om, at det var vigtigere at bekæmpe privathospitaler end ventelister, og vi har givet patienter nogle rettigheder.
Vi vil gerne gå videre ad den vej.
Det skal selvfølgelig gå hånd i hånd med, at vi i øvrigt også gearer vores sundhedsvæsen, og der skal vi jo se på, hvordan vi sikrer arbejdskraft.
Undervisningsministeren har været inde på, hvordan vi skal dimensionere sygeplejerskeuddannelsen fremtidigt.
Vi skal se på, hvordan vi indretter os, så vi bruger personalet bedst muligt.
Vi skal se på, hvad vi kan gøre for at fastholde personale.
Så det er en udfordring ved siden af.
Jeg vil i øvrigt gerne anholde oplysningen om, at der lige skulle mangle 1.500 sygeplejersker.
Sådan som jeg forstår det, er det en undersøgelse, der er lavet ved, at man har spurgt nogle tillidsfolk, og den mangel dækker bl.a. over sygeplejerskestillinger, der er besat med andre personalegrupper.
Det er jo ikke nødvendigvis en mangel.
Så der er altså nogle ting i DSR’s tal, som gør, at den undersøgelse måske skal tages med et gran salt.
»Vil ministeren give tilsagn om allerede i år at øge antallet af studiepladser på sygeplejerskeuddannelsen markant, set i lyset af, at mangelen på sygeplejersker ifølge Dansk Sygeplejeråd er steget med 35 pct. på et år og nu er oppe på 1.500?«