Johanne Schmidt-Nielsen (EL), 2015-02-26:
Gennem de seneste år har sagsbehandlingstiden i Justitsministeriets Indfødsretskontor jo været meget, meget lang.
Indtil for nylig har ansøgerne fået brev om, at sagsbehandlingstiden i gennemsnit var 14-16 måneder.
Der har været et såkaldt ventearkiv i Indfødsretskontoret på adskillige tusinde sager, der har ventet på behandling.
Det er selvfølgelig utilfredsstillende, og det var også baggrunden for, at Enhedslisten i maj 2013 indgik en aftale med den daværende S-R-SF-regering om at få sagsbehandlingstiden ned på i gennemsnit 7 måneder inden udgangen af 2014.
I Justitsministeriet blev der overført rigtig mange ressourcer til sagsbehandlingen i Indfødsretskontoret, og på det seneste er det også for alvor lykkedes at få sagsbehandlingstiden ned.
Alligevel er det ikke lykkes for regeringen at opfylde den her målsætning om at få sagsbehandlingstiden ned på i gennemsnit 7 måneder ved udgangen af 2014.
I dag – ved slutningen af februar 2015 – er den gennemsnitlige sagsbehandlingstid stadig længere end 7 måneder, desværre.
Men som sagt vil jeg gerne anerkende den store indsats, som jeg faktisk mener at regeringen har gjort for at forsøge at speede behandlingen af de her sager op, samtidig med at man sørger for, at kvaliteten af behandlingen er i orden.
Hvis man sådan kigger nærmere på sagsgangen i Indfødsretskontoret, og det havde udvalget faktisk lejlighed til forleden, da vi var inviteret på besøg i kontoret, så viser det sig, at en stor del af sagsbehandlingstiden faktisk går med at indhente manglende oplysninger.
Nogle af ansøgerne sørger simpelt hen ikke for – eller har ikke helt styr på det – at levere alle de oplysninger, som Indfødsretskontoret skal bruge for at afgøre, om ansøgeren kan optages på et lovforslag om indfødsretsmeddelelse eller ej; eller om man eventuelt skal have sagen forelagt Indfødsretsudvalget.
Og man kan sige, at hvis alle de her oplysninger ligesom forelå fra sagsbehandlingens start i alle sager, så ville processen kunne overstås væsentlig hurtigere.
Derfor er vi i Enhedslisten også som udgangspunkt rigtig positive over for den her digitale ansøgningsprocedure, hvor den digitale ansøgning ikke kan sendes af sted, hvis ikke alle rubrikker udfyldt.
Forhåbentlig kan det sætte sagsbehandlingstempoet op, og det vil jo altså være til gavn for den enkelte ansøger.
Når det så er sagt, vil jeg sige, at det er vigtigt for os, at der er en ordentlig ventil eller tilstrækkelig med mulighed for at få en eller anden form for dispensation for de ansøgere, som ikke magter at bruge den digitale procedure.
Som fru Karen Klint fra Socialdemokraterne også sagde, har vi jo ofte at gøre med nogle ansøgere, som har meget få ressourcer, også til f.eks. at bruge en computer.
Med sådan en ventil lægges der jo i forslaget op til en ny § 12 a, stk. 2 i indfødsretsloven.
Det er så uddybet i bemærkningerne.
Der står, at der kan gøres undtagelser, hvis en ansøger har helt særlige vanskeligheder ved at bruge den digitale ansøgningsprocedure.
Og »helt særlige« plejer jo at betyde, at adgangen til at gøre en undtagelse skal være meget restriktiv, og det samme indtryk får man også, fordi der i overskriften til det her lovforslag tales om obligatorisk digital selvbetjening.
Så derfor vil vi under udvalgsarbejdet ligesom interessere os for, hvor restriktiv den her adgang til undtagelser kommer til at være.
Og vores endelige stillingtagen til lovforslaget vil afhænge af de svar, vi får, på de spørgsmål eller i forbindelse med den problemstilling.
Men, altså, som sagt er en overgang til digital ansøgningsprocedure som udgangspunkt positivt.
Det vil også betyde, som jeg kan forstå Dansk Folkeparti synes er et stort problem, at man gør det overflødigt for ansøgeren at komme til samtale ved det lokale politi i forbindelse med ansøgningen.
Ansøgning om statsborgerskab bør efter vores mening være en civil opgave og ikke en politimæssig.
Lovforslaget indebærer jo altså så, at ansøgeren fortsat skal kunne afhøres – i gåseøjne – af politiet, hvis det er af betydning for sagen, f.eks. for vurderingen af deres sproglige evner.
De her såkaldte afhøringer, må jeg sige, er efter vores mening noget, der hører hjemme i straffesager.
Vi er på det her punkt enige i det, som organisationen Danes Worldwide skriver i deres høringssvar.
Vurderingen af ansøgeres sproglige evner synes vi jo altså ikke er en typisk politiopgave; vi så gerne, at politiet kom helt ud af de her indfødsretssager, så man ligesom gennemførte en konsekvent omstilling af sagsbehandlingen til civile ikkepolitimæssige myndigheder.
Men som sagt er det som udgangspunkt et positivt forslag, der vil være til gavn for den enkelte ansøger.
Det vil forhåbentlig betyde kortere sagsbehandlingstid.
Vi har altså nogle spørgsmål til muligheden for at få dispensation, for det kan selvfølgelig ikke nytte noget, hvis der er personer, som ikke er i stand til at udfylde sådan et skema, fordi de ikke kan finde ud af at bruge en computer, og som på grund af det forhindres eller i høj grad får besværliggjort muligheden for at få statsborgerskab.