Per Stig Møller (KF), 2008-12-16:
Jeg blev næsten helt rørt, da jeg hørte hr. Mogens Lykketoft sige, at han bød enhver undersøgelse af sin embedsførelse velkommen.
Nu er han jo allieret med Færøerne her i dag, men jeg kan da erindre engang, jeg var allieret med Færøerne og vi ønskede en undersøgelse af, hvad det var, finansminister Mogens Lykketoft havde gjort i forbindelse med den færøske bankskandale.
Den fik vi ikke igennem, for det ville hr. Mogens Lykketoft faktisk ikke have.
Så det er altså ikke en hvilken som helst undersøgelse, hr. Mogens Lykketoft byder velkommen.
Jeg kan da godt se frem til at tilbringe mine gamle dage i Rigsretten, og det kan jeg forstå her at jeg får lov til, men jeg synes, det er en fuldstændig urimelig mistænkeliggørelse.
Det bliver altså sagt, at vi med regeringens begrundelse har fundet på et kunstprodukt, og at der var ugler i mosen, fordi man ikke nævnte masseødelæggelsesvåben.
Der var mange, der spurgte, hvordan vi kunne være så geniale at lave den begrundelse, som vi gjorde, men det krævede ikke noget stort geni.
Det var faktisk bare at tage beslutningsforslaget fra 1998, som SR-regeringen havde udarbejdet, og det lagde vi os meget, meget tæt op ad, for det var den samme begrundelse, nemlig at man ikke respekterede Sikkerhedsrådet.
Hr. Niels Helveg Petersen sagde i forbindelse med fremsættelsen i 1998: Som aktivt medlem af verdenssamfundet er det også Danmarks pligt at tage aktivt del i de situationer, der opstår. Vi kan ikke stå passivt og se på, at et militærdiktatur holder verdenssamfundet og FN for nar ved systematisk at bryde resolutioner, som er vedtaget i FN's Sikkerhedsråd.
Var det så også løgn?
Eller er ordet løgn bare noget, man bruger, når man ikke selv er involveret i det?
Jeg kan skære det ud i pap.
I 1998 siger man: Ud fra en helhedsvurdering af den lange række af allerede vedtagne resolutioner er det velbegrundet, at det internationale samfund om nødvendigt svarer igen med militære magtmidler, således som resolution 678 giver bemyndigelse til.
I vores beslutningsforslag fra 2003 står der: Resolution 678 - hør, der var den igen - bemyndiger FN's medlemslande til at gøre det fornødne med henblik på at genoprette international fred og sikkerhed i området.
Så det var nødvendigt at handle.
I 1998 skriver SR-regeringen: Et dansk bidrag til indsatsen er i klar forlængelse af dansk politik, hvad angår masseødelæggelsesvåben - hov, masseødelæggelsesvåben.
Det må forhindres, at Irak udvikler eller opretholder sin kapacitet, hvad angår kemiske, biologiske og nukleare våben samt missiler.
I 2003 skriver vi: På grund af Iraks væsentlige brud på sine forpligtelser er det nødvendigt at sikre, om fornødent ved anvendelse af militær magt, at landet bliver afvæbnet og således ikke længere udgør en trussel mod international fred og sikkerhed i regionen. Angående hvem man samarbejder med - jeg tror, det var hr. Gade, der var ude med lidt historiefejl, det var selvfølgelig ikke historieforfalskning, for man har jo den viden, man har - skrev SR-regeringen i 1998: Danmark har i lighed med andre lande modtaget en amerikansk anmodning hov, en amerikansk anmodning; nå, men det står der - om støtte i form af et militært bidrag til en multinational indsats med henblik på at bidrage til at få Irak til at efterleve sine forpligtelser på masseødelæggelsesvåbenområdet i henhold til resolution 687. En række lande har tilkendegivet villighed til at indgå i en sådan indsats.
I 2003 skrev vi: På denne baggrund har USA taget initiativ til at opbygge en koalition af lande, der med anvendelse af militære magtmidler vil gennemtvinge irakisk efterlevelse af landets nedrustningsforpligtelser. Så hold nu op med det her om, at vi skulle traske i hælene på Bush.
Jeg ved godt, at man, hvis man er socialdemokrat, foretrækker at traske i hælene på Clinton frem for på Bush, men det var altså den amerikanske præsident og Amerika, man traskede i hælene på i begge tilfælde, fordi man blev opfordret af USA til at reagere på basis af den manglende efterlevelse af 687 og 678.
Vi reagerede med de samme argumenter, som man gjorde i 1998, så når hr. Mogens Lykketoft vender tilbage og får gennemført sin undersøgelse, må han huske at tage 1998-situationen og alle de begrundelser, der blev givet dengang, med.
Og det var jo ikke bare tilfældigt, for det, der kunne være sket efter 2003, hvis vi havde droppet det, var, at våbeninspektørerne som sædvanlig havde fået dårligere vilkår.
Husk nu: Våbeninspektørerne skulle ikke finde våben.
Det er jo en misforståelse; det var Saddam Hussein, der skulle fremlægge dem.
Man kunne have trukket sig tilbage i marts 2003 og sagt: O.k., så glemmer vi alt om det, for Frankrig vil ikke være med, som de i øvrigt heller ikke ville i 1998, Rusland vil ikke være med, som de i øvrigt heller ikke ville i 1998, og Kina vil ikke være med, som de i øvrigt heller ikke ville i 1998.
Det var præcis den samme forskel i Europa, vi splittede ikke Europa, vi nedprioriterede ikke Europa anderledes end i 1998.
Det var de samme lande i Europa, der var imod i 1998, som dem, der var imod i 2003, og det samme var tilfældet i Norden.
Der er det jo altså min opfattelse - og det er der jo ingen af os der kan få bevist længere - at hvis vi nu havde trukket os tilbage, var vi kommet i den situation, at Saddam Hussein kunne have åndet lettet op, for så var det ikke blevet afsløret, at han ikke havde masseødelæggelsesvåben.
Han var ikke interesseret i at afsløre, at han ikke havde dem.
Man har jo tænkt længe over, hvorfor manden dog ikke afleverede alle beviserne på, at han ikke havde dem.
Men hvis han havde afleveret dem, havde det været en papirtiger.
Så havde folk i det kurdiske område og dem, han kaldte sumparaberne i shiaområderne, jo vidst, at han ikke havde de våben, og så havde udviklingen være anderledes for ham.
Der var også sket det, at nabolandene jo ikke havde vidst, om han havde dem eller ej, hvis man havde trukket sig tilbage.
Da vi i sin tid undersøgte sagen, og det var jo ikke noget, vi gjorde helt tilfældigt, talte jeg både med Kuwait og Saudi-Arabien, og det ene sted sagde de, at han havde dem og ville bruge dem mod nabolandene, og det andet sted sagde de, at han nok ikke havde dem.
Så usikker var verden.
Her i Folketinget var der også stor usikkerhed.
Hr. Mogens Lykketoft sagde den 14. november 2002: Vi er jo enige om, at det har varet alt for længe at sikre, at Irak afvikler sine masseødelæggelsesvåben.
Har de så også stået og løjet?
Og hvad svarede udenrigsministeren så?
Han svarede, og det var jeg helt enig i: Der gik ikke mange måneder, efter at FN's generalsekretær, Kofi Annan, i 1998 havde indgået aftalen med Irak om fri adgang til alle våbenproduktionsfaciliteter, før Saddam Hussein igen begyndte at lege gemmeleg med det internationale samfund, først i august, så i oktober, igen i november og december.
Det var hr. Niels Helveg Petersen, der sagde det i Folketinget i anledning af Enhedslistens forslag.
Han sluttede med at sige, at målet var helt entydigt: Fuld irakisk opfyldelse af forpligtelserne i resolution 687.
Så hvordan skulle vi have opfundet det, hvis vi ikke havde lært det af hr. Niels Helveg Petersen?
Han er jo en klog mand.
Og vi støttede det jo også.
Så det vil sige, at det havde gentaget sig i 2003: Man havde trukket sig tilbage, og så var våbeninspektørerne som så ofte før blevet smidt ud, det skete jo i 1998.
Derfor ville hr. Niels Helveg Petersen i 1999 med rette ikke ophæve bemyndigelsen.
Jeg er lidt træt af den her mistænkeliggørelse af os, fordi vi gør det samme, som de andre gjorde i 1998, men som ikke passede i 2003.
Jeg er fuldstændig enig med hr. Mogens Lykketoft med hensyn til Colin Powell, og det er også derfor, at jeg er forundret over mistænkeliggørelsen af os andre.
Det er fuldstændig rigtigt, at Colin Powell var meget vred over det, han blev udsat for, men hvordan kan hr. Mogens Lykketoft forestille sig, at jeg skulle sidde inde med en viden, som Colin Powell ikke havde?
Hvordan kan hr. Mogens Lykketoft egentlig forestille sig det?
Det der papir fra den 8. marts sagde jo ikke, at der ikke var masseødelæggelsesvåben, og det var heller ikke noget papir, som vi bare havde i skufferne, for det var lagt ud på nettet, så hr. Mogens Lykketoft havde såmænd også adgang til.
Det var der simpelt hen rig adgang til for alle.
Men det havde man altså ikke læst.
Så sagde hr. Frank Aaen, at vi ikke havde planer parat til efter krigen, men der skal jeg gøre opmærksom på, at det havde vi.
Beslutningerne i beslutningsforslaget i foråret 2003 var militære, genopbygningsmæssige og humanitære.
Det er rigtigt, at vi ikke havde det sammen med amerikanerne, for vi var ikke med amerikanerne, vi var i Basra med englænderne.
Og vi var ikke i Basra med englænderne med soldater på jorden, før vi havde et bredt flertal i Folketinget i foråret 2003.
Vi havde skibe dernede, kan jeg oplyse hr. Frank Aaen om, i marts 2003.
Men derefter, da FN bad alle landene om at komme ind, reagerede S og R meget flot og meget modigt og meget hæderligt med at sige: Så må vi være med, nu er det en samlet FN-appel.
Så kom der soldater på jorden, men så kom der faktisk også genopbygningsmidler og humanitære midler.
Så det er ikke rigtigt, at vi ikke havde nogen planer for, at det skulle være flerstrenget.
Ja, så tror jeg ærlig talt, at jeg har været igennem det.
Jeg kan så sige til sidst til fru Juliane Henningsen og hr. Hoydal, at det er rigtigt, at Færøerne og Grønland havde den indstilling, Færøerne og Grønland havde, men nu har de altså fire mandater her i Folketinget, og det er lidt meget forlangt, at de fire mandater skal styre de 175.
Vi må jo stadig væk have lov til at træffe vores beslutninger om dansk udenrigspolitik, men vi respekterer naturligvis de to hjemmestyrers beslutninger, og derfor var Færøerne og Grønland da heller ikke på nogen som helst måde tvunget ind i en krigssituation eller til at bidrage med mere, end hvad en enkelt færing eller grønlænder, som jeg ikke engang ved om deltog eller ej, selv havde villet deltage i.
Jeg er ikke sikker på, at der er nogen, der har været med, det ved jeg ikke noget om.
Så det er lidt flot at sige, at de fire mandater blev tvunget ind.
Jo, sådan er det jo altid med et mindretal, når der træffes en beslutning.
Men skulle de 175 så have ladet være med at mene noget?
Det tror jeg ikke rigtig at hr. Hoydal mener.