runetrust/blame-folketinget-dk huggingface dataset:
Maja Panduro (S), 2010-02-03:
Hvorledes agter ministeren at sikre, at barnets tarv og ikke kommunaløkonomiske hensyn er bestemmende for, hvorvidt et barn bør anbringes uden for hjemmet, efter at flere kommuner nu er begyndt at udstikke detaljerede retningslinjer for anbringelsesindsatsen?
Karen Ellemann (V), 2010-02-03:
Tak for spørgsmålet.
Det er lidt i samme boldgade som det tidligere spørgsmål fra hr. Orla Hav, så derfor vil min besvarelse nok også lidt ligne den besvarelse, jeg gav til hr. Orla Hav.
Igen vil jeg sige – og det mener jeg er nødvendigt at gøre helt klart i besvarelsen – at børn og unge, som har behov for hjælp efter serviceloven, skal have den nødvendige hjælp, og kommunerne må ikke tage usaglige økonomiske hensyn i indsatsen over for det enkelte barn eller den enkelte familie.
Serviceloven siger, at en kommunes afgørelse om hjælp altid skal ske på baggrund af en konkret og individuel vurdering i hver enkelt sag.
Kommunen skal tilbyde hjælp, hvis barnet eller den unge har behov for det, og afgørelsen om, hvilken hjælp der skal gives, skal ske ud fra hensynet til barnets eller den unges bedste.
Jeg er kun glad for, at der i mange kommuner er en ledelse, som angiver retningslinjer for sine sagsbehandlere.
En synlig og en stærk ledelse sikrer nemlig, at den enkelte sagsbehandler har opbakning til sit arbejde.
Så loven er klar: Børn og unge, der har behov for hjælp efter serviceloven, skal have den nødvendige hjælp.
Og skulle der være kommuner, som så ikke overholder loven, har vi jo et tydeligt system, der netop sikrer, at børn og unge får den hjælp, de har krav på, og det er jo altså både i form af de sociale nævn, Ankestyrelsen og det kommunale tilsyn.
Det er et system, som i øvrigt er blevet endnu bedre med den styrkelse af indsatsen, som et meget stort flertal af Folketingets partier har aftalt med »Barnets Reform«.
Maja Panduro (S), 2010-02-03:
Tak til ministeren for den opridsning af, hvordan tingene ser ud nu, men det, jeg spurgte om, var jo sådan set, hvordan ministeren vil sikre vilkårene for børnene fremover, hvordan ministeren vil sikre, at det stadig væk er barnets tarv, som er i højsædet, og ikke økonomien.
Bekymrer det ikke ministeren, at vi nu hører, at hver tredje af landets kommuner planlægger at spare på det her område i 2010?
Og det er jo både store og små kommuner og både store og små besparelser.
Kalundborg Kommune vil spare 10 mio. kr. på området, Nyborg Kommune vil spare 6,8 mio. kr., Norddjurs Kommune vil spare 7,5 mio. kr., og Aalborg Kommune vil spare 20 mio. kr.
Bekymrer det ikke ministeren?
Mener ministeren ikke, at f.eks. et loft over, hvor mange børn der må være anbragt uden for hjemmet, sådan som man nu har angivet det i Faxe Kommune, er noget, der kan kollidere med hensynet til barnets tarv, når vi ude i kommunerne ser, at der hvert år mod slutningen af året, de 2 sidste måneder, er færre børn, som bliver anbragt, end der er resten af året?
Bekymrer det ikke ministeren, og passer det sammen med hensynet til barnets tarv?
Karen Ellemann (V), 2010-02-03:
Den sidste del af spørgsmålet må jeg klart afvise, for der er sådan set ikke nogen sammenhæng mellem de påstande, som fru Maja Panduro kommer med, i forhold til at kommunerne skulle hjemtage eller ikke anbringe de sidste måneder af året; det har vi omfattende undersøgelser om, som jeg meget gerne vil indføre fru Maja Panduro i.
Men det er da klart, at kommunerne jo ikke kan spekulere i at spare på udsatte børn og unge.
Kommunerne har ansvaret for det her område, og at kommunerne har ansvaret, betyder jo også, at kommunerne har frihed i valget af metode til at opfylde de forpligtelser, som de har, f.eks. støtte efter serviceloven til udsatte børn og unge.
Jeg kan godt forstå en bekymring fra spørgerens side, hvis det skulle være sådan, at en kommune siger, at nu vil de anbringe så og så mange børn og sætte antal på, for det mener jeg på ingen måde man kan gøre.
Ja, undskyld, men det er utrolig svært at lade være med ikke kun at komme til at trække på smilebåndet, men nærmest at bryde sammen af grin, for det er jo helt forrykt at høre, at Socialdemokraterne lægger vægt på boligpolitikken, men stemmer imod alle de forbedringer af rammebetingelserne, som netop gør, at vi oplever, at tilsagnene stiger.
Så må jeg altså også lige føje ind her, at det jo altså som bekendt er kommunerne, der giver tilsagn om støtte til alment nybyggeri, og det gør de ud fra deres vurdering af det lokale behov i kommunen og inden for de rammer, som fastsættes i lovgivningen.
Og der er vi tilbage igen ved kernen, for jeg er optaget af at skabe rammerne for, at kommunerne kan opføre det byggeri, som de mener der er behov for, og der er det, at regeringen i samarbejde med Dansk Folkeparti og med Det Radikale Venstre med boligaftalen har sikret gode rammer med alle de ting, som jeg så kan gentage igen-igen, og vi kan jo altså se, at kommunerne har reageret positivt på de gennemførte forbedringer.
Det kan godt være, at Socialdemokraterne taler om boligpolitikken, vi andre handler.
Orla Hav (S), 2010-02-03:
Tak for svaret.
Jeg er rigtig glad for, at ministeren besvarer spørgsmålet således.
Når jeg har fundet anledning til at rejse spørgsmålet, hænger det sammen med, at Danmarks Radio forleden i tv viste et kedeligt eksempel på en kommune, som hjemtog et ungt menneske, som efter en ganske besværlig ungdom var kommet i en god gænge på sit opholdssted.
Han var sådan set klar til at komme i lære og forbedre sine kompetencer for at kunne træde ind i samfundet som en god samfundsborger og være med til at støtte vores erhvervsliv på den lange bane.
Det sker, efter at kommunen ifølge udsendelsen har investeret 1,4 mio. kr. i det forløb, der var i gang.
Det er ikke anstændigt over for et ungt menneske, og det er ikke anstændigt med hensyn til de samfundsmidler, man bestyrer.
Så jeg går ud fra, at ministeren vil komme efter kommuner, der opfører sig således.
Maja Panduro (S), 2010-02-03:
Det med den konkrete og individuelle vurdering, og at ingen børn må undlades fjernet af økonomiske hensyn, er vi naturligvis meget enige i.
Men vil ministeren ikke forklare mig, hvordan det harmonerer med, at kommunerne er pressede på økonomien lige nu, og at en tredjedel af kommunerne melder ud om sparemål?
Man vurderer fra Kommunernes Landsforenings side, at udgifterne på det her område igen næste år, ligesom de har gjort i gennemsnit de seneste år, vil stige med 1 mia. kr.
Hvordan passer det med de udmeldinger, som vi ellers har hørt fra regeringen om nulvækst i kommunerne?
Karen Ellemann (V), 2010-02-03:
Jamen jeg synes, at jeg i min første besvarelse gjorde det meget, meget klart, at en kommune ikke kan stoppe en indsats over for et barn og begrunde det med, at det udelukkende er på grund af økonomien, og at man derfor stopper initiativet.
Nu kan jeg af gode grunde ikke gå ind i en konkret sag og kommentere den her i salen, men jeg synes, jeg har gjort det meget, meget klart, at kommunerne, når de vurderer indsatserne, skal foretage en vurdering, der skal balancere; den skal gå på to ben.
Man vurderer fagligt, og man vurderer også økonomisk.
Det er ikke et enten-eller, det er et både-og.
Orla Hav (S), 2010-02-03:
Men med de mekanismer, som ministeren gjorde opmærksom på før gælder for den unge mand, er det jo en lang ankesag, der vil komme til at forløbe, hvor han typisk vil være taget hjem – måske have fået afbrudt de gode relationer, han havde fået bygget op – og kommet i gang med en anderledes og slet ikke ønsket udvikling.
Derfor vil jeg jo gerne have, at ministeren går på banen og får stoppet de her initiativer.
Det er jo ikke et enkeltstående tilfælde.
Vi ved, at Kommunernes Landsforening har et 8-punkts-program, der hedder noget i retning af: Se nu på pengene først, og se så, hvad I får for pengene.
Er ministeren villig til at gå i en hård diskussion med Kommunernes Landsforening om et sådant hyrdebrev?
Karen Ellemann (V), 2010-02-03:
Jeg er godt klar over, at oppositionen bruger utrolig meget taletid på at pege de 8 punkter ud, som om kommunerne siger, at man dér kun skal tage økonomiske hensyn, men det er jeg simpelt hen ikke enig i.
Det er ikke det, der står i de 8 punkter.
Der står, at det her ikke er et enten-eller, men et både-og.
Det er jeg fuldstændig enig med kommunerne om, og det støtter jeg kommunerne i, for man kan ikke bare entydigt sige, at det skal være sådan og sådan, uden også at se på, hvad en indsats koster, og også vurdere, om det er det rigtige, man får for pengene med indsatsen.
Det synes jeg er meget væsentligt, og det støtter jeg kommunerne i – at det er et både-og med hensyn til faglighed og økonomi.
Orla Hav (S), 2010-02-03:
Jeg er selvfølgelig glad for, at ministeren også har den holdning.
Så det matcher jo nok på en eller anden måde.
Jeg tror ikke, kommunerne gør det her af ondskab; jeg tror, de gør det, fordi mekanismerne i det her system er blevet sådan, at man skal tage hensyn til pengene først.
Karen Ellemann (V), 2010-02-03:
For det er jo fuldstændig forkert at antage, at der ikke er økonomi i kommunerne til at løse opgaverne inden for det specialiserede socialområde, som vi specifikt taler om her.
Faktisk bliver der brugt over 14 mia. kr. om året på det her område, og det er et område, hvor stigningen i omkostninger har været konstant, men hvor antallet af børn – altså børn, som får foranstaltninger inden for det her område – sådan set ligger nogenlunde stabilt.
Det giver jo en bekymring om, hvad det i virkeligheden er, man betaler for opgaven, og hvad opgaven indeholder.
Hvad er grundtaksten, og hvad koster alle tilkøbsydelserne?
Når man prøver at hjælpe et barn, som er udsat, et svigtet barn, er det da vigtigt, at man finder lige præcis den rette foranstaltning og også til den rette pris.
Igen: Jeg kan jo ikke gå ind i den konkrete sag og stå og sige, om den måde, kommunen har ageret på, alene skulle være ud fra økonomiske hensyn – om de har sagt: Så, nu vil vi ikke bruge flere penge; hjem med dig.
Det har jeg svært ved at forestille mig.
Men jeg har ikke svært ved at forestille mig, at det er sådan, det er blevet fremstillet i medierne – kun fra én vinkel.
Rasmus Prehn (S), 2010-02-03:
Hvorfor er ministeren ikke imødekommende over for kommuner, der ansøger om lov til at tilbyde kommunale tilkøbsydelser til borgere under hjemmeplejen, nu, hvor kommunerne øjensynlig både har den ledige kapacitet og borgerne faktisk efterspørger dette tilbud i stor stil - er målet ikke mere smidighed, færre regler og bedre service?
Skriftlig begrundelse
Fem kommuner har ansøgt Indenrigs- og Socialministeriet om at få lov til at tilbyde tilkøbsydelser i deres hjemmepleje for at kunne udnytte den overkapacitet, der opstår ved, at kommunen har mange ansatte til at yde pleje og omsorg, mens borgerne i stigende omfang fravælger kommunen til praktisk hjælp og vælger private firmaer, fordi de kan købe tilkøbsydelser i de private firmaer.
Der henvises til artikel »Ingen ekstra rengøring, tak« i MetroXpress torsdag den 28. januar 2010, s. 6.
Hvorfor er ministeren ikke imødekommende over for kommuner, der ansøger om lov til at tilbyde kommunale tilkøbsydelser til borgere under hjemmeplejen, nu, hvor kommunerne øjensynlig både har den ledige kapacitet og borgerne faktisk efterspørger dette tilbud i stor stil – er målet ikke mere smidighed, færre regler og bedre service?
Karen Ellemann (V), 2010-02-03:
Tak for spørgsmålet.
Jeg må også sige, at det jo altså ikke er så forfærdelig længe siden, hr. Rasmus Prehn stillede et spørgsmål om præcis samme problemstilling, og hr. Rasmus Prehn må derfor bære over med mig, hvis mit svar også bliver lidt af en gentagelse.
Det er kommunalbestyrelsens opgave at sørge for, at borgere, som ikke kan klare sig selv, får den hjælp, de har brug for.
Jeg mener, det her er vigtigt at sondre mellem, hvad der er offentlige kerneopgaver, som kommunerne skal tilbyde, og så de opgaver, der ligger ud over den offentlige serviceforpligtelse.
Kommunerne bør fokusere på, hvad der er den kommunale serviceforpligtelse.
Tilkøbsydelser ligger ud over den kommunale serviceforpligtelse og bliver i dag dækket af det private marked på bedste vis.
Det har regeringen ingen planer om at ændre på, og derfor har regeringen ikke imødekommet de kommuner, som netop har søgt om på forsøgsbasis at tilbyde tilkøbsydelser.
Rasmus Prehn (S), 2010-02-03:
Det er rigtigt, at det er et spørgsmål, vi har taget op fra Socialdemokratiets side før, og vi gør det gerne igen og igen, for det, der virker fuldstændig underligt på os, er, at man helt bevidst fra regeringens side går ud og siger til kommunerne: Selv om borgerne ønsker noget af jer, selv om I har kapaciteten til det, og selv om det kunne være en god forretning for kommunen, så må I ikke.
Lad være med at lave tilkøbsydelser; det skal I ikke gøre, det er kun de private, der må det.
Altså, det kommer virkelig bag på os fra socialdemokratisk side, at man i den grad helt bevidst sætter sig ned fra regeringens side og siger: Vi har nogle regler, der gælder for det private, og så har vi nogle anderledes og meget mere stramme og nidkære regler, der gælder for det kommunale.
Jeg troede, der skulle være en eller anden form for fri konkurrence her, og det er altså ikke tilfældet.
Det, man øjensynlig helt bevidst gør fra regeringens side, er, at hvor man på sundhedsområdet har overbetalt til private hospitaler, vælger man så i den her frit valg-model i forhold til hjemmeplejen at sige: Vi sørger lige for, at kommunen har lidt ringere betingelser at konkurrere på, end de private har.
Jeg forstår det simpelt hen ikke, og jeg synes, ministeren skulle komme op med et andet svar end det der sådan lidt bureaukratiske automatsvar.
Karen Ellemann (V), 2010-02-03:
Jeg synes på ingen måde, at der er tale om noget bureaukratisk automatsvar; der er tale om en meget, meget central diskussion.
Og jeg har faktisk været lidt forundret over, hvad ønsket egentlig var fra hr. Rasmus Prehns side og fra Socialdemokraternes side, for hvis man tillader kommunerne at tilbyde tilkøbsydelser, er det efter min opfattelse og efter regeringens opfattelse simpelt hen en uhensigtsmæssig udvidelse af den offentlige sektors opgavefelt, og det er ikke en del af regeringens politik.
Det, der til gengæld også er væsentligt at få sagt, er jo netop: Hvad er det så, indførelsen af frit valg har betydet?
Jamen det har jo netop betydet, at der nu er etableret et marked, hvor alle leverandører – såvel kommunale som private – har en egeninteresse i at etablere en sund forretning.
Rasmus Prehn (S), 2010-02-03:
Argumentet fra ministeren og fra regeringen er øjensynligt, at det at udvide med tilkøbsydelser i det kommunale system vil være at udvide med mere end det, der er basisydelserne, og det er ikke regeringens politik.
Altså, tager man fyldet ud, er argumentet: Vi mener ikke det her, fordi det er vores politik.
Altså, det er da en gang Erasmus Montanus-argumentation: Mor er en sten, en sten kan ikke flyve, ergo må mor være en sten.
Altså, der er jo ikke noget argument i det.
Det er bare at sige: Vi mener det her, fordi det er regeringens politik.
Der er nogle borgere her, der rent faktisk ønsker at købe tilkøbsydelser.
Det vil kommunen gerne udbyde, den har den ledige kapacitet, den har nogle hjemmehjælpere, der heller end gerne vil give den her ydelse.
Hvorfor må man ikke det?
Kom da ind i kampen med nogle ordentlige argumenter i stedet for bare Erasmus Montanus og mor er en sten.
Karen Ellemann (V), 2010-02-03:
Jeg er svært tilfreds med de spændende billeder, der bliver skabt her, og jeg må igen bare bruge anledningen her til at sige: Jamen det er jo blot en fundamental forskel på os.
Socialdemokraterne ønsker simpelt hen at udvide den offentlige sektors opgavefelt; det har vi ikke en interesse i.
Vi har en interesse i at skabe et marked, at indføre et frit valg, som netop betyder, at borgeren rent faktisk har noget at vælge imellem.
Hvis et stigende antal borgere vælger en privat leverandør, vil det jo efter vores politik betyde, at så må kommunen tilpasse sin egen leverandørvirksomhed, herunder også personaleressourcer osv., for
sådan er vilkårene på et marked.
Socialdemokraterne derimod taler om en overkapacitet, som skal udfyldes med nogle tilkøbsydelser.
Det er sådan set bare der, vi er uenige.
Rasmus Prehn (S), 2010-02-03:
Det, vi taler om fra socialdemokratisk side, er, at der er nogle mennesker i samfundet, som er rigtig glade for og tilfredse med deres kommunale hjemmehjælp, men de vil gerne have lidt ekstra ydelser.
Vælger de at skulle tilkøbe de ydelser, hvilket der er mulighed for i dag, så må de kun købe dem hos det private.
Det vil helt konkret sige, at i stedet for at udlevere én nøgle til en kommunal hjemmehjælper, skal man udlevere to nøgler til ens eget hjem – en til den kommunale og en til den private – eller også skal man vælge helt at gå over til den private.
Der er det, vi siger: Hvorfor ikke være mere fleksibel, hvorfor ikke være mere serviceminded, hvorfor i øvrigt ikke også være mere markedsorienteret fra det offentliges side og sige, at hvis der er efterspørgsel på det her, kan vi altså også tilbyde det her i kommunernes regi?
Der kan jeg så forstå at argumentet er: Jamen så vil man udvide kommunernes opgavefelt.
Uh, det er det mest uhyggelige i hele verden.
Tænk, hvis kommunens opgavefelt blev udvidet, det ville simpelt hen være forfærdeligt, og det er i hvert fald ikke regeringens politik, og den har ingen interesse i det.
Jeg synes ikke, at argumenterne hænger sammen.
Det er bare: Det er regeringens politik, ergo vil vi ikke være med til det.
Karen Ellemann (V), 2010-02-03:
Socialdemokraterne ønsker at udvide de offentlige kerneopgaver, og det har vi ikke noget ønske om.
Jeg mener i øvrigt også, det er vigtigt, som jeg også sagde i min besvarelse, at vi sondrer imellem, hvad der er den offentlige kerneopgave – den offentlige kerneopgave – som er den opgave, som kommunen skal tilbyde, og så de opgaver, der ligger ud over den offentlige serviceforpligtelse.
Det, som Socialdemokraterne gerne vil, er at udvide det offentlige marked så at sige.
Det er jo det, man ønsker sig, hvis man vil skabe et marked for offentlige tilkøbsydelser.
Og der er det, vi siger helt klokkeklart: Det har vi et privat marked som er rigtig gode til at gøre, og det har vi heldigvis også en masse borgere, der med tilfredshed benytter sig af.
Historisk set manglede der penge, og derfor kom der et løft på 800 mio. kr. til det her område i den indgåede aftale, i øvrigt et løft og et løft og et løft og dermed en klar erkendelse fra KL’s side om, at de havde vanskeligt ved at styre udgifterne til det specialiserede socialområde, at de havde brug for hjælp.
Det har vi givet hinanden et meget, meget klart håndslag på, altså om, hvordan vi hjælper hinanden til, at det her områdes pengebeløb også står mål med resultaterne.
Derfor er det så vigtigt, at de indsatser, der er, de opgaver, der skal løses, også rent faktisk har den ønskede effekt.
Rasmus Prehn (S), 2010-02-03:
Ministeren kerer sig så meget om netop de mennesker, som har det her behov, og det er vi fuldstændig enige i, det er Socialdemokratiet fuldstændig enig i.
Så kan det undre, at man ikke lyttede til det meget klare udsagn, der var fra Kommunernes Landsforening og fra en række borgmestre, om, at netop på det specialiserede socialområde manglede der penge.
Det har ministeren stadig væk ikke svaret på.
Det sagde man klart og tydeligt.
Det er jo også det, vi kan se, når vi læser de forskellige artikler.
Den ene borgmester efter den anden nævner jo netop det her område som et område, der er blevet dyrere, end regeringen forudsagde.
Så det er på grund af den her kommuneaftale, at man nu står og mangler penge.
Så skal vi have svar på det sidste, som netop også er med i den skriftlige del.
Når man nu skal åbne budgetterne, når man nu skal til at spare, hvor foreslår ministeren så, at man finder besparelserne henne?
Er det på skoleområdet?
Eller er det i ældreomsorgen?
Karen Ellemann (V), 2010-02-03:
Jeg er igen nødt til kraftigt at protestere imod den udlægning, som hr. Rasmus Prehn kommer med om det specialiserede socialområde.
Man havde overskredet budgetterne, men fik det dækket ind.
Man fik ekstra penge til det.
Og vi har set år efter år, hvordan det er steget.
Nu har jeg svaret et par af hr. Rasmus Prehns partifæller på foregående spørgsmål om det specialiserede socialområde helt specifikt.
Vi ser, at de beløb, der bliver brugt på det område, stiger.
Der bliver brugt flere og flere penge, men antallet af mennesker, antallet af borgere, som er omfattet af hjælpen, er sådan set ikke steget.
Det ligger sådan nogenlunde stabilt, med hensyn til hvor mange mennesker der rent faktisk har behov for hjælp.
Det er jo det, der er bekymrende, altså at man bruger flere og flere penge på det.
Noget kunne tyde på, at taksterne måske er steget, at tilkøbsydelserne måske er steget i en sådan grad, at kommunalbestyrelserne med rette har kunnet sige: Vi synes simpelt hen, det er så svært at styre det her, det er vanskeligt for os, det er ikke gennemsigtigt, vi har brug for jeres hjælp.
Jeg synes sådan set, det ville være befriende, hvis også Socialdemokraterne indså, at her beder kommunalbestyrelserne om vores hjælp.
Thomas Jensen (S), 2010-02-03:
Mener ministeren, at regeringen har en sammenhængende strategi for at imødekomme udfordringen med, at der om 10 år vil være 100.000 flere unge mellem 19 og 29 år på boligmarkedet, når arbejdet i ministerens rådgivende ungdomsboligråd er gået i stå, fordi rådet fortsat ikke har en formand?
Spørgsmålet lyder: Mener ministeren, at regeringen har en sammenhængende strategi for at imødekomme udfordringen med, at der om 10 år vil være 100.000 flere unge mellem 19 og 29 år på boligmarkedet, når arbejdet i ministerens rådgivende ungdomsboligråd er gået i stå, fordi rådet fortsat ikke har en formand?
Karen Ellemann (V), 2010-02-03:
I begyndelsen af 2009 blev AKF og Kubens analyse af ungdomsboligområdet offentliggjort, en analyse, som ministeriet havde bestilt.
Dette skal ses på baggrund af, at antallet af unge i disse år er relativ lavt.
For 10-20 år siden var der ca. 200.000 flere unge, end der er i dag.
Analysen viste videre, at de fleste unge er dygtige til at begå sig på boligmarkedet, og at de finder mange forskellige løsninger på deres boligbehov.
Faktisk bor kun omkring 10 pct. af de unge i dag i en ungdomsbolig.
De fleste bor i privat udlejningsbyggeri eller i ejerboliger.
Men almenboligloven giver grundlæggende kommunerne nogle gode muligheder for at etablere ungdomsboliger som en del af løsningen.
Samtidig er der via ordningen om støttede private ungdomsboliger givet tilsagn til etablering af knap 2.600 støttede private ungdomsboliger i de større uddannelsesbyer, hvor presset er størst.
Samlet har der været en ganske pæn tilvækst af ungdomsboliger i den forløbne periode.
Det er jo faktisk sådan i dag, at det er meget let at få en ungdomsbolig de fleste steder i landet.
Kun i de største uddannelsesbyer kan det være vanskeligt at finde en centralt beliggende ungdomsbolig.
Det er et forslag, som vil forbedre rammerne for, at der kan etableres centralt beliggende ungdomsboliger ved vores universiteter, dvs. netop den type bolig, som der er mangel på i dag.