Kristian Jensen (V), 2016-04-19:
Jeg vil gerne starte med at sige tak for en omfattende debat, der har strakt sig over nogle timer nu.
Det er jo ikke første gang, vi har haft den her debat, for der var også debatten ved førstebehandlingen, og der har også været debat ved en række samråd, en række møder, åbne høringer, lukkede møder i fortrolighed, sådan at folketingsmedlemmer kan blive klædt bedst muligt på i forhold til at træffe det, der med min erfaring – desværre – i alt for mange tilfælde har været den sværeste beslutning at træffe, nemlig en beslutning om at sende danske soldater af sted i en væbnet konflikt.
Jeg er ikke enig, når hr. René Gade siger, der ikke har været nogen debat, for jeg synes, der har været meget debat.
Der har været mere debat både i Folketingssalen og også eksternt, end der har været mange andre gange, f.eks. i forbindelse med indsatsen vedrørende Libyen eller i forhold til B 123, da man sendte det første bidrag af sted.
Det er netop, fordi den her mission er anderledes end andre.
Den går bl.a. ind på, at man skal arbejde sammen i den komplekse situation, der er i Syrien i øjeblikket, og derfor forstår jeg ikke, at man siger, at der ikke har været nogen debat.
Der har været debat, og jeg synes, den har været god.
Jeg er ikke enig i alt, hvad der er blevet sagt.
Men det må være hr. Nikolaj Villumsens ansvar ikke helt at have styr på, hvad Storbritannien egentlig laver i konflikten.
Når jeg synes, debatten har været god, er det, fordi det har været vigtigt at få kastet lys over de vanskelige dilemmaer, der er, både når vi går i konflikt generelt, men især i forhold til beslutningen om at udsende danske soldater til kampen mod ISIL og Syrien.
Jeg skal allerførst sige, at jeg naturligvis redegør for regeringens holdning, og med det mener jeg hele regeringens holdning.
Jeg forstår især ikke de medlemmer af Forsvarsudvalget, der har stillet spørgsmål om, hvor forsvarsministeren er henne.
Da forsvarsministeren ved brev til Forsvarsudvalget i sidste uge meddelte, at han på grund af indholdet i mødet blandt EU's forsvarsministre er i Bruxelles i dag og deltager der, var der derfor rig mulighed for at stille opfølgende spørgsmål, hvilket mange har gjort, til ham forud for behandlingen.
Og jeg vil her i dag på regeringens vegne svare både på de spørgsmål, der er rettet mod mit eget ressort, og de spørgsmål, der primært er rettet mod forsvarsministerens ressort.
Som sagt redegør jeg for hele regeringens holdning.
Lad mig lige prøve at skrue tiden 20 måneder tilbage.
ISIL's terror og rædsler var så småt ved at gå op for verdenssamfundet.
Forfærdelige videoer dukkede op om krige, om kampe, om flygtninge, der kunne fortælle om ISIL's barbariske metoder, massehenrettelser, brug af voldtægt, undertrykkelse af folkeslag; yazidierne er blevet nævnt flere gange som en af de grupper, der virkelig var ved at blive slagtet ned af ISIL.
I dag står vi i en helt anden situation.
Takket være den globale koalitions indsats står vi i en situation, hvor Irak ikke er brudt sammen, hvor ISIL derimod trænges tilbage, og det gør vi, fordi vi i Danmark sammen med nu mere end 65 koalitionspartnere har taget ansvar.
Det understreger, at ISIL skal bekæmpes militært.
Kampen bliver hverken simpel, let eller kortvarig; vi skal indstille os på, at den tværtimod bliver lang og kompleks.
Det er derfor, koalitionen har en bredspektret og flerårig strategi.
Det er bl.a., fordi der er momentum i kampen mod ISIL.
De har tabt 40 pct. af det areal, de besatte, dengang deres udbredelse var størst i Irak, de har tabt 10 pct. af det areal, de besatte i Syrien, og de har fået reduceret deres olieindtægter, fordi der er gjort en indsats for at tage de olieinstallationer, de transportmidler ud, som de brugte til deres illegale oliesalg.
Vi mener også, at det fra dansk side er vigtigt, at vi lytter til det, når vores tætte allierede, i det her tilfælde Frankrig og USA, har anmodet os om at overveje, hvorvidt vi kan styrke vores bidrag.
Det tager vi alvorligt, og det tager vi med.
Det er uacceptabelt, at terrorbevægelser indtager store landområder så tæt på Europa og tvinger millioner på flugt.
Det er uacceptabelt, at terrorbevægelser på den måde, som ISIL har gjort det, har mulighed for at række ud og planlægge fra deres områder og ramme os i Vesten, i Europa, i USA, men også i Mellemøsten, i Asien, i Afrika.
Det er ikke nogen let beslutning.
Der er jeg enig med de mange ordførere, der har sagt det.
Det er aldrig nogen let beslutning at sende danske soldater i krig, men det er en nødvendig beslutning.
Hverken jeg eller de øvrige i koalitionen har nogen forventning om, at vi kan løse konflikten alene ved at kaste bomber, men alle i koalitionen er enige om, at vi heller ikke løser konflikten uden en militær magtanvendelse.
Jeg tror igen, det var hr. René Gade, der sagde, at krige afsluttes ved forhandlingsbordet.
Ja, det er korrekt.
Men spørgsmålet er, hvad der får parterne til forhandlingsbordet.
Og en part, der som ISIL for 20 måneder siden blot oplevede sejre, ville aldrig sætte sig ved forhandlingsbordet.
En part, der sætter sig ved forhandlingsbordet, er en part, der ved, at man ikke kan vinde mere på slagmarken.
Hvis vi undlader at handle militært, vil ISIL bare udvide deres kalifat med uoverskuelige humanitære og sikkerhedspolitiske konsekvenser til følge.
Det er en af grundene til, at de beslutningsforslag, vi skal behandle senere i dag, er utilstrækkelige.
I forlængelse af de seneste dages pressehistorier og dagens debat er der to ting, jeg gerne vil slå helt fast.
For det første: Regeringen har ingen ny position vedrørende risikoen for civile tab.
Jeg må slå helt fast, at linjen er uændret i forhold til tidligere danske udsendelser, f.eks. F-16-udsendelser til Irak og Libyen i 2011.
Både fra Danmarks og fra koalitionens side har der fra starten af indsatsen været stor fokus på at håndtere krigens love og på at beskytte civilbefolkningen i både Irak og i Syrien.
Vi slingrer ikke i den kurs.
Der er som et direkte svar på hr. Martin Lidegaards spørgsmål ingen ny linje i forhold til tidligere beslutningsforslag.
For det andet: Det klare udgangspunkt for håndteringen af eventuelle frihedsberøvede personer er, at der kun kan ske overdragelse i henhold til en aftale med den irakiske regering, der garanterer, at den frihedsberøvede behandles efter konventionerne, humant, og at dødsstraf ikke eksekveres.
Regeringen vil gøre alt, hvad vi kan, for at sikre, at det håndhæves hver eneste dag.
Når det er sagt, vil jeg også helt klart sige, at ISIL ikke kan besejres med militære midler alene.
Det er også derfor, at der i beslutningsforslaget er opremset en lang række civile indsatser, der tages med.
Der er behov for at sætte ind på alle fronter, både de hårde og de mere bløde.
Vi skal have bygget de områder, som bliver befriet fra ISIL, op, og det gør vi i samarbejde med en lang række forskellige partnere.
I Irak gør vi det i forbindelse med de irakiske myndigheder – vi gør det i forbindelse med den irakiske regering – og i Syrien gør vi det især i samarbejde med det, er hedder Syrian Civil Defense.
Den trussel, der er mod os i form af terrorangreb, er noget af det, som har været afgørende for, at en lang række lande er med.
Det er også en afgørende forudsætning for, at vi fra dansk side vælger at gå ind.
Vi kan se, at befolkningen i Irak og Syrien er dem, der er hårdest ramt af alle.
De terroriseres på en måde og i et omfang, der er ufatteligt for os alle.
De seneste meldinger fra Raqqa lyder på, at ISIL har igangsat henrettelse af læger, hvis ikke de behandler ISIL-krigere, før de behandler civile, samt af borgere, der rapporterer om situationen på landjorden.
I fremtiden vil vi få endnu vanskeligere ved at følge med i situationen, for ISIL har også forbudt al brug af internet i Raqqa.
Alt det her gør, at vi ikke bare kan sidde tilbage.
Jeg ved godt, at for dem, der gerne vil undgå at tage ansvarets åg på deres skuldre, kan man altid lede længe nok efter at finde en undskyldning for at lade være med at tage del i ansvaret.
Det overrasker mig egentlig ikke, at nogen har den indstilling, men det overrasker mig derimod, at der så klart fortælles en fejlagtig historie om, at regeringen ikke ønsker at hjælpe kurdere.
Vi har hjulpet kurdere igennem koalitionen, og vi har senest besluttet, sidste efterår, at uddanne to nye bataljoner af kurdiske soldater, udruste dem og træne dem, så de er i stand til at kunne gennemføre det, de er gode til, nemlig indsatsen på landjorden.
Jeg tror på, at vi skal hjælpe de styrker, som er i stand til at klare sig på landjorden.
Godt, hvem er det primært?
Det er styrker såsom de irakiske sikkerhedsstyrker.
De skal uddannes og trænes, de skal også uddannes og trænes i krigens love.
Selv om krig jo er en forfærdelig branche, er der faktisk et regelsæt om, hvordan man agerer, og det regelsæt har vi brug for også at undervise i, når vi træner og uddanner irakiske styrker.
Det er i øvrigt det samme, der gør sig gældende med andre grupper, vi måtte vælge at træne og uddanne.
Det er i øvrigt ikke nogen nyhed.
Det står i svaret på de spørgsmål, som er stillet om det, og når man så efterspørger, hvem det er, vi arbejder sammen med, og siger, at der ikke er nogen eksempler på det, må jeg sige, at det faktisk står i de spørgsmål og svar, der er blevet givet.
Det er korrekt, og vi kan ikke give svar på alle grupper, vi måtte arbejde sammen med, bl.a. fordi de ikke har været igennem den godkendelsesproces, der skal være, men vi har jo til gengæld sagt, at der vil være en undersøgelsesproces og en godkendelsesproces, hvor man går ind og kigger på, hvad det er for nogle samarbejdsrelationer, de har haft, hvad det er for nogle ledelsesstrukturer, der er, forud for at man laver den udvidelse af, hvem man i givet fald skal arbejde sammen med, når ikke vi snakker om den irakiske hær, de irakiske militser, der jo er tilknyttet det irakiske indenrigsministerium, eller de kurdiske Peshmergastyrker oppe fra den nordlige selvstyredel af Irak.
Det er klart, at vi skal undersøge det, så vi ved, hvem det er, vi godkender, inden vi starter et samarbejde.
Det er der lagt op til, og det er der også orienteret om vil ske.
Så har jeg et par enkelte kommentarer til de indlæg, der har været undervejs.
Allerførst vil jeg sige, at jeg ikke synes, at det er en rigtig beskrivelse, at der ikke er noget klart mål, i forhold til hvad det er for en indsats, der skal være.
Målet er i første omgang at reducere Islamisk Stat, ISIL, mest muligt.
Det er at fortrænge dem fra det landområde, de har, slå dem af banen, så de ikke længere er en trussel, hverken mod den irakiske befolkning eller den syriske befolkning, slå dem tilbage, sådan at de ikke har et område, hvor de kan planlægge deres mange forskellige terrorangreb fra.
Det er den strategi, der er.
Samtidig med det arbejder vi på at genopbygge de landområder, vi får befriet.
Samtidig med det arbejder vi på at få stoppet de finansieringskilder, der har været, inklusive det illegale oliesalg, inklusive de pengeoverførsler, der har været.
Samtidig med det arbejder vi på at standse rekrutteringsgrundlaget både i forhold til foreign fighters, der kommer fra vestlige lande som Danmark, Belgien, Frankrig, dem, der kommer fra den arabiske verden fra lande som Tunesien, og dem, der kommer fra resten af verden.
Vi arbejder sammen med en lang række lande om at stoppe de unge, der er ved at blive radikaliseret, inden de bliver radikaliseret.
Vi arbejder sammen med en række lande om at fortælle om de erfaringer, vi har, positive erfaringer, det, man kalder for Aarhusmodellen eller Københavnermodellen, med at stoppe unge, før de bliver radikaliseret.
Vi arbejder sammen med en lang række andre lande om at stoppe den propagandamaskine, som ISIL har fået skabt, der tegner et billede af, at de er islams rigtige udgave, og derimod få dokumenteret, hvad det egentlig er, de rent faktisk laver rundtomkring.
Vi har en bredspektret tilgang til det her, og vi lægger vægt både på det militære og det civile.
Jeg har nævnt over for hr. Nikolaj Villumsen, at Storbritannien heldigvis stadig væk er en aktiv del af alliancen.
Jeg vil nævne over for hr. René Gade, at det, Danmark gør ved siden af, slet ikke er symbolsk.
Vi er meget aktive, vi er faktisk en del af spydspidsen i den civile del, der følger med den militære.
Der er efterspurgt danske kompetencer til at undervise rundtomkring i de arabiske lande, der er nabolande til Syrien, fordi de ved, at vi kan løfte den her opgave meget, meget godt.
Det er sådan, at vi har sagt helt klart, at det her er en langvarig indsats.
Skulle den ved en overraskende positiv udvikling på landjorden vise sig at blive hurtigt færdig, vil vores engagement i området ikke være færdigt, for der er stadig væk meget, der skal bygges op, og der er meget civilsamfund, der skal skabes igen.
Til hr. Martin Lidegaard vil jeg blot sige som tilslutning til det, jeg allerede har svaret på om civile tab og krigsfanger, at vi naturligvis vil stå ved den militærmanual, vi har sendt i høring.
En høring går ud på, at vi skal høre, om der er noget, der kan gøres bedre, eller om der er andet, men medmindre vi får kommentarer ind, der gør den endnu stærkere, er det den, vi står med.
Det er det grundlag, vi gerne vil give vores soldater, helt klart.
Lad mig bare sige, også for at foregribe senere spørgsmål, at det er sådan, at hvis vores soldater har en situation, hvor der er tilfangetagne fanger, har vi netop etableret en taskforce i København bestående af Forsvarsministeriet, Udenrigsministeriet og Justitsministeriet, der skal tage stilling til, hvad der skal ske, for at det netop er dem, der har ansvaret for, hvilke beslutninger der træffes.
Som en del af beslutningsforslaget medsender vi 20 soldater til at kunne hjælpe med en sådan bevogtningsopgave, hvis det skulle være sådan, at vi mod forventning gik hen og tog krigsfanger.
Så vi har taget alle de nødvendige skridt, vi kan tage, for at undgå at komme i en situation, hvor vores soldater står med en sag, de ikke kan håndtere på stedet.
Til dem, der som hr. Holger K. Nielsen siger, at det er et problem for os at bekæmpe ISIL i Syrien, fordi dermed letter vi presset på Assad, vil jeg sige, at ja, det er en konsekvens af at bekæmpe ISIL i Syrien, at presset på Assad lettes, men jo også på de moderate syriske oppositionsgrupper, på de kurdiske grupper i Syrien og på alle andre af dem, som ISIL har forsøgt at trænge væk for at udvide deres kalifat.
Vi er aktive i Irak, fordi vi er inviteret af den irakiske hær og den irakiske regering til at hjælpe dem i deres forsvar af Irak.
Vi er ligeledes aktive i Syrien, fordi det har vist sig, at Syrien ikke evner eller har viljen til at kunne stoppe ISIL's brug af Syrien til at angribe Irak.
Vi er ikke i en militær konflikt med Assad.
Vi er ikke i en militær konflikt med Syrien, men vi er i gang med en politisk proces, der i den her uge kørte sin tredje runde i Genève om forhandlinger om at få skabt en politisk transition, hvor Assad bliver fjernet som leder af Syrien, hvor der bliver skabt nye ordentlige forhold, og hvor der bliver skabt et demokratisk valg, så befolkningen i Syrien selv kan vælge, hvem der skal stå i spidsen for Syrien fremadrettet.
Når vi hjælper med at tilbagepresse ISIL fra et område, er det klart, at når vi snakker om Irak, er det den irakiske hær, det irakiske samfund, der skal overtage ansvaret for områderne.
I det omfang vi måtte hjælpe i Syrien med at trænge ISIL tilbage, er det naturligvis vores opfattelse, at dem, vi så arbejder sammen med, og som vi har godkendt, sammen med den syriske civile forsvarsorganisation Syrian Civil Defense, er dem, der i højest mulig grad skal have ansvaret for, hvad der sker i området efterfølgende.
Jeg vil gerne takke de partier i Folketinget, som fra starten har meldt sig parat til at tage ansvar.
Jeg vil gerne takke Socialdemokratiet, Dansk Folkeparti, Liberal Alliance, Konservative Folkeparti og naturligvis også Venstre og Det Radikale Venstre for at have modet til med åbne øjne at sige, at selv om situationen er kompliceret, er svaret enkelt: Vi kan ikke lade ansvaret ligge.
Vi kan ikke lade ansvaret ligge og forvente, at andre vil løfte det, hvis ikke vi selv bidrager, og derfor bidrager Danmark.
Vi bidrager allerede.
Med det her beslutningsforslag bidrager vi endnu mere.