Lars Barfoed (KF), 2010-05-20:
Vi behandler nu et beslutningsforslag, som går ud på at pålægge regeringen at fremsætte et lovforslag, som indebærer, at personer, der er bosat i Danmark, og virksomheder i Danmark ikke kan retsforfølges efter andre landes lovgivning for ytringer, som er fremsat i Danmark.
Forslagsstillerne præciserer, at det med sådan et lovforslag f.eks. kunne fastslås, at afgørelser fra britiske domstole vedrørende injurierende ytringer ikke er gældende i Danmark.
Forslaget bliver begrundet med, at den engelske injurielovgivning gør det muligt at retsforfølge for at have fremsat ærekrænkende ytringer, selv om de er fremsat uden for Storbritannien, og at flere danske aviser risikerer injuriesager i Storbritannien som følge af bl.a. genoptryk af Muhammedtegningerne, og det ser forslagsstillerne som en alvorlig trussel mod ytringsfriheden.
Jeg har tidligere givet udtryk for, og det gør jeg gerne igen, at jeg ligesom forslagsstillerne er bekymret over, at danske aviser kan risikere at blive sagsøgt i Storbritannien for udtalelser gengivet i de danske medier, som ikke ville give grundlag for sager om ærekrænkelser her i landet.
Det er et alvorligt problem, at der har udviklet sig en praksis i ærekrænkelsessager i Storbritannien, som gør det attraktivt at anlægge søgsmål i Storbritannien for ærekrænkende udtalelser, der er fremsat i andre lande.
En sådan injurieturisme, som det er blevet kaldt, er ikke acceptabel.
Når det så er sagt, er det min opfattelse, at de regler, som beslutningsforslaget lægger op til at indføre, ikke er den rette måde at løse det her problem på.
Der vil jeg godt starte med at rydde en lille misforståelse af vejen, for forslagsstillerne peger på, at den europæiske arrestordre gør det muligt at kræve personer i de sager udleveret.
Men som jeg også har tilkendegivet for nylig i en besvarelse – det var på spørgsmål nr. 910 fra Retsudvalget – behandles de sager, vi taler om her, som civile sager med påstand om erstatning i det britiske retssystem.
Den europæiske arrestordre omfatter kun udlevering med henblik på strafforfølgning eller straffuldbyrdelse i straffesager.
Den europæiske arrestordre finder derfor ikke anvendelse i forhold til de omtalte injurieturismesager, der jo altså vedrører krav om erstatning og ikke idømmelse af en straf.
Med hensyn til de britiske domstoles kompetence til at behandle civile sager, derunder injuriesager, som anlægges mod danske medier og en eventuel efterfølgende tvangsfuldbyrdelse af de domme i Danmark, kan jeg oplyse, at de spørgsmål er reguleret af det, der hedder Bruxelles I-forordningen, og den handler om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civile og handelsretlige område.
Det er en forordning, som har en stor praktisk betydning for danske borgere og virksomheder, og Danmark er derfor blevet knyttet til de regler i forordningen på mellemstatsligt niveau ved en såkaldt parallelaftale mellem EU på den ene side og Danmark på den anden side.
Vi har haft stærke interesser i at blive koblet til forordningen på den måde.
Det følger så af Bruxelles I-forordningens artikel 2, at personer, der har bopæl på en medlemsstats område, uanset deres nationalitet, som udgangspunkt sagsøges ved retterne i denne medlemsstat, og det vil sige, at danske aviser som udgangspunkt skal sagsøges ved danske domstole.
Efter forordningens artikel 5, nr. 3, kan en person i en sag om erstatning uden for kontrakt dog alligevel sagsøges i en anden medlemsstat ved retten på det sted, hvor skadestilføjelsen er foregået eller vil kunne foregå.
Sager om erstatning uden for kontrakt omfatter bl.a. injuriesager, og britiske domstole har altså kun kompetence til at behandle en sag om injurierende udtalelser eller tegninger i de danske aviser, hvis de potentielle ærekrænkelser har medført eller kan medføre en skade i Storbritannien.
Det er naturligvis et fortolkningsspørgsmål, hvornår der er sket en skade i Storbritannien.
Det, som jeg ønsker at understrege, er, at Bruxelles I-forordningen sætter nogle grænser for, hvornår engelske domstole vil kunne behandle sager om ærekrænkende udtalelser i danske medier.
Det er ikke givet, at engelske domstole vil finde, at de kan behandle en sag om Muhammedtegninger, hvis en sådan skulle blive anlagt.
Det følger af forordningen, at domme om betaling af erstatning som følge af ærekrænkelser, der er afsagt i de andre medlemsstater, som udgangspunkt skal anerkendes og fuldbyrdes, uden at den udenlandske dom kan efterprøves med hensyn til sagens realitet, men efter artikel 34 kan anerkendelse og fuldbyrdelse dog afslås, hvis anerkendelse og fuldbyrdelse vil stride imod grundlæggende retsprincipper.
Efter forordningen vil en dansk domstol, som modtager en anmodning om at anerkende og fuldbyrde en udenlandsk dom om betaling og erstatning som følge af ærekrænkelse derfor kunne afstå fra at anerkende og fuldbyrde den pågældende dom, hvis anerkendelse og fuldbyrdelse efter den danske domstols vurdering vil udgøre en åbenbar overtrædelse af en grundlæggende rettighed, og det kunne jo netop være retten til ytringsfrihed.
Der gælder i øvrigt så i forholdet mellem Danmark og EFTA-landene tilsvarende regler efter den såkaldte Luganokonvention.
Hvis vi nu i Danmark indfører en lov om, at domme fra engelske domstole for injurierende ytringer ikke skal kunne fuldbyrdes i Danmark, vil det stride imod reglerne i den parallelaftale, vi har i forhold til Bruxelles I-forordningen og også Luganokonventionen.
Så indførelse af den regel, der bliver foreslået her, vil forudsætte, at Danmark opsiger både parallelaftalen og Luganokonventionen.
Begge regelsæt sikrer jo, at afgørelser fra danske domstole i civile og handelsretlige sager kan blive tvangsfuldbyrdet i de øvrige EU-medlemsstater og EFTA-staterne.
Det er altså årsagen til, at jeg ikke kan støtte beslutningsforslaget.
Vi bør ikke ophæve vores parallelaftale om Bruxelles I-forordningen og Luganokonventionen.
Det vil være til stor ulempe for ikke mindst vores erhvervsliv.
Jeg vil gerne slå fast, at det er min opfattelse, at problemet i de her sager ikke primært er EU's regler om værneting og tvangsfuldbyrdelse, altså reglerne i Bruxelles I-forordningen, men derimod i første omgang den materielle engelske injurielovgivning.
Derfor har jeg skrevet til min britiske kollega, nu tidligere justitsminister Jack Straw, om problemet, og Jack Straw har meddelt mig, at han har iværksat en række reformer af den britiske injurielovgivning, der bl.a. iværksætter tiltag, som skal begrænse omkostningerne ved injuriesager ved at sænke de såkaldte success fees, som er et tillæg til de salærer, som engelske advokater modtager, hvis de vinder en sag.
Hvis den engelske praksis ikke ændres, så problemet med injurieturismen bliver løst, mener jeg, at det er nødvendigt, at vi søger at finde en løsning på EU-niveau, for vi kan ikke løse problemet ved hjælp af dansk lovgivning.
Kommissionen fremlagde i april 2009 en grønbog om revision af Bruxelles I-forordningen og forventes at fremlægge et udkast til en revision i løbet af efteråret 2010.
Derfor har jeg skrevet til RIA-kommissær Viviane Reding, hvor jeg har gjort opmærksom på problemet og foreslået, at Kommissionen overvejede mulige løsninger i forbindelse med den kommende revision af Bruxelles I-forordningen.
Kommissionen deler faktisk min bekymring for forum shopping i sager om erstatning for injurierende udtalelser i medier.
Viviane Reding finder dog, at problemet bør løses i forbindelse med den kommende revision af Rom II-forordningen om lovvalg i sager om erstatning uden for kontrakt.
Revisionen af den forordning forventes påbegyndt i 2011.
Ja, der er mange forordninger og revisioner at holde styr på her, men sådan er det altså.
Endelig vil jeg nævne, at EU-Domstolen muligvis inden for overskuelig fremtid vil udstikke retningslinjer for anvendelse af værnetingsreglen i Bruxelles I-forordningens artikel 5, nr. 3, for der verserer i øjeblikket en såkaldt præjudiciel sag ved EU-Domstolen.
Den pågældende sag kaldes iData Advertising, og den vedrører en sag, hvor et østrigsk selskab på en hjemmeside havde offentliggjort en gammel artikel om en navngiven tysk statsborger og dennes bror, der havde appelleret deres domfældelse for mordet på en kendt tysk skuespiller.
Den tyske Bundesgerichtshof har forelagt EU-Domstolen et præjudicielt spørgsmål om, hvorvidt en sag, der er anlagt af den navngivne tyske statsborger mod det østrigske selskab, kan behandles ved en tysk domstol.
Sagen vedrører altså derfor afgrænsningen af denne værnetingsregel.
Danmark har afgivet et skriftligt indlæg i sagen, og i det indlæg har Danmark bl.a. argumenteret for, at muligheden for forum shopping bør begrænses i videst muligt omfang af hensyn til journalisters og andres mulighed for at forudsige deres retsstilling forud for offentliggørelse af informationer på internettet.
Jeg vil gerne slutte med at sige, at selv om jeg ikke er enig i beslutningsforslaget, er jeg sådan set glad for, at vi får den debat her.
Jeg mener, at det er vigtigt at have fokus på det her problem, og jeg kan oplyse, at Justitsministeriet i øjeblikket overvejer, hvilke yderligere tiltag vi kan foreslå i Bruxelles for at løse problemet enten via en ændring af Bruxelles I-forordningen eller Rom II-forordningen.
Men af de grunde, som jeg har været inde på, kan regeringen altså ikke støtte beslutningsforslaget.