Søren Pind (V), 2016-05-27:
Først og fremmest tak til formanden for at tage ordet i dag for at gøre opmærksom på de alvorlige spørgsmål, som forslaget rejser i forhold til grundloven.
Som jeg vil komme ind på senere her i min forelæggelse for Folketinget, er det en bekymring, som regeringen deler.
Undtagelserne omfatter situationer, hvor en efterlevelse af en folketingsbeslutning vurderes at ville stride mod grundloven, EU-retten eller Danmarks internationale forpligtelser.
En overtrædelse af den foreslåede pligt til at efterleve en folketingsbeslutning skal kunne sanktioneres efter ministeransvarlighedsloven.
Forslagsstillerne finder den så, citat, »vidtgående«, at den ikke er troværdig.
Som justitsminister føler jeg mig naturligvis på regeringens vegne kaldet til at knytte nogle bemærkninger til lovforslagets forhold til grundloven.
Det er regeringens opfattelse, at den foreslåede ordning rejser væsentlige spørgsmål i forhold hertil.
Det drejer sig først og fremmest om grundlovens § 21, der handler om ministres ret til at fremsætte forslag til love og andre beslutninger over for Folketinget.
Regeringen kan derfor ikke blive pålagt at fremsætte et lovforslag med et bestemt indhold.
Samtidig kan en ordning som den foreslåede næppe anses for stemmende med det ved grundloven fastlagte forhold mellem den udøvende og den lovgivende magt i grundlovens § 3.
Den vurdering er i øvrigt helt på linje med den vurdering, som den daværende regering gav udtryk for i 1960'erne under arbejdet med at lave en ministeransvarlighedslov.
Dengang overvejede man også at etablere en ordning, hvorved folketingsbeslutninger helt generelt gøres retligt bindende.
Den daværende justitsminister gav udtryk for, at der bortset fra et af Folketinget vedtaget mistillidsvotum ikke ved en folketingsbeslutning kan give en minister retligt forbindende pålæg.
Ud over de væsentlige spørgsmål i forhold til grundloven – og det er vel et spørgsmål om temperament, om man ønsker at omgå grundloven med den respekt og den forsigtighed, som det umiddelbart er min opfattelse man bør behandle den med – vil jeg også gerne knytte nogle mere politiske bemærkninger til lovforslaget.
Det sker jævnligt, at der er politisk uenighed mellem regeringen og Folketinget og heldigvis for det.
Det er jo en af de mange styrker ved et demokrati, at vi kan være uenige, men alligevel have en ordentlig og sober debat, hvor vi lytter til og inddrager hinandens synspunkter, og, hvem ved, måske ligefrem overbeviser hinanden.
Grundloven indeholder en ordning for, hvordan man håndterer politisk uenighed.
Groft sagt er grundlovens ordning den, at Folketinget og regeringen har den lovgivende magt i forening, og at Folketinget og regeringen hver især har nogle magtmidler.
Hvis Folketinget vil pålægge regeringen pligter, kan Folketinget vedtage en lov, og den lov må regeringen så overveje og vurdere om den vil stadfæste.
Folketinget kan også udtale sin mistillid til statsministeren.
I sådanne situationer skal statsministeren vælge mellem to ting: enten at begære hele ministeriets afsked eller udskrive nyvalg.
Og samtidig kan statsministeren til enhver tid udskrive nyvalg.
Det er de helt grundlæggende spilleregler for vores folkestyre, og de er udtryk for en nøje afvejet balance mellem Folketing og regering.
Den balance er fundamental for vores demokrati, og den mener jeg vi skal værne om.
Det, forslagsstillerne lægger op til, er at ændre grundloven, og dens ordning om, hvordan en politisk uenighed mellem regering og Folketing håndteres.
Det er hverken hensigtsmæssigt eller nødvendigt.
Det skyldes, at grundlovens ordning både sikrer Folketinget og regeringen de tilstrækkelige magtmidler til at håndtere en situation, hvor der består en politisk uenighed mellem regering og Folketing.
Regeringen kan i hvert fald ikke genkende det billede, forslagsstillerne forsøger at tegne, af, at Folketingets magtmidler efter grundloven er temmelig teoretiske eller ikke er troværdige.
Det kan jeg bare på basis af det her år hilse og sige har alt imod sig.
Faktisk synes jeg, det er ret tankevækkende og bekymrende, at man bruger det ordvalg for at beskrive en ordning, der er forankret i grundloven, og som siden systemskiftet i 1901 har været udtryk for et helt grundlæggende element i vores demokrati.
En ansvarlig regering støtter i sagens natur ikke lovforslag, der rejser væsentlige spørgsmål i forhold til grundloven.
Det kan have vidtrækkende implikationer, herunder jo også i forhold det løfte, som hvert folketingsmedlem har afgivet ved sin tiltræden.
Allerede derfor kan regeringen ikke støtte lovforslaget.
Det er grundloven, der sætter rammerne for vores styreform og for, hvordan vi håndterer politisk uenighed mellem regering og Folketing.
Det er regeringens opfattelse, at vi skal værne om denne fundamentale ramme for vores folkestyre.
Det er sådan, vi sikrer et velfungerende og beslutningsdygtigt demokrati.
Jeg håber, at mine og formandens bemærkninger i dag har overbevist de tilstedeværende folketingsmedlemmer om at bakke op om grundlovens ordning til håndtering af politisk uenighed mellem et Folketing og en regering og dermed ikke støtte L 170.