Sophie Hæstorp Andersen (S), 2010-02-12:
Kært barn har mange navne, og det har vi også hørt i dag: stofindtagelsesrum, sundhedsrum, fixerum, et sted, man kommer videre-rum.
Fælles for dem er jo, at det, som det gælder om, er, at forudsætningen for overhovedet at komme videre med sit liv og måske en dag komme ud på den anden side og blive stoffri jo er, at man har overlevet det, at man var afhængig af stoffer.
Hvis vi ved, at der gennemsnitligt går 5 år, fra man begynder at blive afhængig af stoffer, til den dag man er motiveret til at komme i behandling, er det i hvert fald 5 år, man skal overleve uden at få en overdosis eller uden at blive smittet med en dødelig sygdom, der senere hen kan få betydning for ens overlevelseschancer.
Jeg vil godt takke for debatten her i dag.
Jeg må indrømme, at det er et meget, meget stort antal ordførere, der har været heroppe og bakke op, og de står så sammen med de 77 pct. af den danske befolkning, som synes, at det her forslag er en rigtig god idé.
Nogle argumenter er nye i debatten, andre har vi hørt rigtig mange gange, og jeg synes ikke, at de er blevet bedre af den grund.
Et af de nye argumenter er, at beboerne på Halmtorvet, på Indre Vesterbro, synes, at det nuværende sundhedsrum nede på Halmtorvet har tiltrukket en masse stofmisbrugere.
Over for det står så de beboere ovre i Istedgade, som nu er sluppet for nogle af de selv samme mennesker, der før hang ud ved Maria Kirkeplads.
Jeg bor selv på Indre Vesterbro, og jeg har også set, at der er sket et skift, men jeg må indrømme, at det, der er helt unikt i den her debat, jo er, at hvis vi brugte det her argument om, at nogle beboere i et bestemt område skulle bestemme, hvilke behandlinger vi indfører i det danske sundhedsvæsen, så ville det se rigtig sort ud for psykisk syge og udsatte børn og unge, for der er også rigtig mange, der ikke bryder sig om at bo ved siden af et sted, hvor psykisk syge mennesker bor.
Men det er jo ikke det, der afgør, om vi tilbyder behandling til psykisk syge mennesker.
Det er noget, vi beslutter herinde politisk.
Ministeren er kommet med et gammelkendt argument.
Det er sagt rigtig mange gange før.
Med hensyn til narkotika er det altså først og fremmest stofmisbrugerne, der lider umanerligt under det totale fravær, vi ser i dag, af koordination mellem oven og neden og hen ad og op, mellem det retlige, det sociale og det sundhedsmæssige.
Det ville være rigtig godt, vil jeg sige til ministeren, hvis man ville genopfinde det narkotikaråd, der blev nedlagt, da den her regering trådte til.
Jeg hørte i radioen forleden dag, at Rådet for Socialt Udsatte var oppe imod CEPOS, og de havde sågar også sagt, at det ville være godt med et narkotikaråd.
Faktum er også, at da Folketinget for årtier siden kriminaliserede besiddelse af narkotika, var det specifikt ikke for at ramme stofmisbrugerne selv, men for at ramme de fæle, fæle bagmænd i sager, hvor anklagemyndigheden havde vanskeligt ved at løfte bevisbyrden for hensigt om videresalg.
Faktum er også, at kriminalisering af besiddelse reelt overvejende rammer netop stofbrugerne.
Evy Frantzsen har lavet en doktorafhandling, der hedder »Narkojagt på gadeplan«, som handler om Københavns Politis håndtering af narkotikaindsatsen, og den viser, at når man kigger på, hvad der er blevet beslaglagt af heroin på gadeplan, så ligger medianen på bare 0,2 g.
Det er altså ikke store partier af narkotika, som politiet bruger ressourcer på; det er 0,2 g, de sådan hiver ind.
Og selv om Folketinget i 2007 gennemførte endnu en strafskærpelse, således at bøderne for besiddelse blev sat gevaldig op – for nu skulle brugerne virkelig forstå, at det ikke bare var ulovligt, men at det var ekstra ulovligt at besidde stoffer – er det jo sådan, at man stadig væk har illegale rusmidler.
Dengang lavede man så også en kattelem, således at de her meget stærkt stofafhængige kunne få lov til at besidde små mængder illegalt stof til eget forbrug, og som udgangspunkt skulle de kun sanktioneres med en advarsel.
Så med hensyn til den kriminalitet, man begår, når man tager en smule af det stof, vi i forvejen har forsøgt at afkriminalisere i det danske samfund, med sig ind i et sundhedsrum, har vi jo allerede fra Folketingets side sagt, at den lille mængde stof er så lidet strafværdig som overhovedet muligt.
Så derfor er det svært at forstå, at det skulle være en meget stor barriere for, at vi kunne etablere de her sundhedsrum.
Jeg synes, det er middelalderligt, at man prøver at straffe mennesker for potentiel selvskade.
Vi burde jo reservere straffeapparatet i dansk lovgivning til de skader, som mennesker forøver mod andre mennesker, vold f.eks., eller det at man stjæler andre folks ting.
Det kriminaliserer vi med god grund, men her går vi altså ind og siger: Stoffer til eget brug, hvor man skader sig selv, er altså kriminelt.
Det viser bare, at vi er på banen med det, som man gjorde for flere hundrede år siden, da man også kriminaliserede selvmord.
Og det eneste andet sted, jeg kan komme i tanker om, at vi gør det, er jo, at vi har kriminaliseret, hvis ikke man tager en sikkerhedssele på.
Jeg ved egentlig ikke helt, om det er for at beskytte det enkelte individ.
Det kunne også være, at det, når trafikuheldet er sket, i det mindste var et gode for andre mennesker, at man ikke selv har smadret hovedet igennem forruden på bilen.
Jeg mener ikke, at stofmisbrugerne hører hjemme i det her straffeapparat, når de er i besiddelse af stof til eget forbrug.
Det er det, jeg ikke synes ministeren svarer på i dag: Hvor mener ministeren, at de her mennesker hører hjemme?
Hører de hjemme i vore fængsler, eller hører de hjemme der, hvor vi kan hjælpe dem?
Hvad tror ministeren egentlig, der sker, når man fra politiets side går ud og konfiskerer de der 0,2 g, altså det fix, som den her stofbruger skulle have haft?
Tror man, at stofbrugerne så lader være med at bruge stof, eller tror man, at de går ud og skaffer sig penge til et nyt fix og dermed øger kriminaliteten?
Forstår man ikke, at når man konfiskerer de her små bitte brugerdoser, fører det til mere kriminalitet og til øget stofhandel og til endnu mere desperation og endnu mere prostitution? Man må vælge, og hvad vægter man?
Vil man straffe stofmisbrugerne med en advarsel og vælge at sige, at vi giver dem overlevelseshjælp, vi prøver at reducere overdoser, vi prøver at reducere de skader, som sker, når man får en overdosis?
Eller synes man, at de egentlig bare skal ind i fængslerne?
Er man forebyggelses- og sundhedsminister, eller er man justitsminister?
Der er et valg her, som man må foretage, og hvis man vælger, at de skal høre til primært i straffeapparatet indtil den dag, de er motiveret for at gå i behandling, må man forklare hvorfor, og hvilke gevinster der kunne være ved det.
For de gevinster, vi har set de sidste 30 år, er i hvert fald ikke særlig store. Ministeren og regeringen og andre siger ofte: Man må sende et klart signal om, at stoffer er farlige og ulovlige.
Men det er altså det, vi har gjort de sidste rigtig, rigtig mange år, og alligevel er der stadig væk rigtig mange mennesker, som ender med ikke bare at eksperimentere med stoffer i en kortere periode, men som ender med at blive afhængige af dem, og i en sådan grad, at mange også – 239, mener jeg det er – i 2008 endte med at dø af det.
Hvor længe skal vi blive ved med at sende de her meget uvirksomme signaler?
Der kan siges rigtig meget om sundhedsrummet på Vesterbro, men det er altså ikke et sted, hvor man kan indtage stoffer, og det kan jeg berolige fru Vivi Kier med at man heller ikke gør – nu er hun gået.
Café Dugnad, som ligger ved siden af, og hvor man tilbyder kaffe og en varmestue og toiletforhold, er heller ikke et fixerum, og det skal det heller ikke være.
Det er alt for lille.
Det har altså alt sammen sine begrænsninger, så der er behov for at etablere de her ting.
Det er nedværdigende, det er degraderende, og det er sundhedsfarligt.
De gener, det påfører beboerne i området på Vesterbro, opleves som rigtig, rigtig store, ligesom Dansk Folkepartis ordfører også var inde på.
Derfor er det altså en helhedsløsning, vi skal satse på at lave, og vi skal kigge på erfaringer fra udlandet.
Vi kan tage Barcelona.
Lægen dernede kan ikke komme i tanker om, hvornår de sidst har haft en overdosis, de ikke kunne klare.
Det betyder ikke, at de ikke har overdoser i det fixerum, de har nede i Barcelona, men det betyder, at de klarer dem.
De redder alle liv, de redder alle overdoser, og det kan vi ikke sige vi gør i Danmark.
Vi kunne redde liv i Danmark, men det gør vi ikke, og det er krænkende.
Til sidst er der det der med 5-minutters-argumentet, altså argumentet om, at al kriminalitet så skulle flytte ind på Vesterbro i en radius, som man kan bevæge sig inden for i løbet af 5 minutter.
Jeg vil sige, at fra mine vinduer på indre Vesterbro ser jeg også dagligt rigtig meget kriminalitet foregå.
Jeg synes ikke, den er blevet større, vil jeg så sige, siden jeg flyttede ind og fik mit første chok ved at kigge ned på gaden og sige hej til pusherne i gadeplan.
Vi skal huske på, at stoffer sådan set forhandles mange andre steder.
De er desværre også tilgængelige for vores børn i Thisted og i alle mulige andre flækker i det danske samfund.
Der er ikke noget, der tyder på, at vi bare har alle problemerne på Vesterbro.
Tænk, hvis det bare var sådan.
Men Vesterbro er det eneste sted i landet, hvor vi har en åben stofscene.
Jeg vil afslutningsvis sige – for nu er min tid gået – at jeg håber på, at man igen vil lære af debatten endnu en gang, og jeg håber, at man vil se, at velfærd for stofmisbrugere skal være andet og mere end bare adgang til offentlige toiletter, hvor de så kan sidde og få en overdosis, uden at nogen kommer og hjælper.
Tak for ordet.