Lennart Damsbo-Andersen (S), 2013-06-12:
Kontanthjælpen er det nederste sociale sikkerhedsnet i Danmark, som sikrer en forsørgelse til alle, der ikke kan forsørges på anden vis.
Det er fundamentet i det danske sociale sikringssystem, et fundament, som vi som Socialdemokrater har været med til at skabe, og som vi er stolte af, men som vi også er parate til at forandre, når det er nødvendigt.
For med årene er kontanthjælpen også blevet et sikkerhedsnet, som alt for mange mennesker bliver filtret ind i, så de sidder fast.
Den virkelighed er uløseligt forbundet med, at der med årene har bredt sig en passivkultur i kontanthjælpssystemet, hvor vi har overladt mennesker til passiv forsørgelse i årevis, mennesker, som har haft brug for hjælp til at komme videre.
Vi har accepteret, at unge mennesker opbygger en hverdag med kontanthjælpen som grundlag, ledsaget af marginalisering, svage netværk og stadig dårligere beskæftigelsesmuligheder.
Det er, som om systemet har mistet retning, som om hovedopgaven er kommet ud af fokus, som om vi for en stund har glemt, hvad det egentlig er, det hele handler om.
Med kontanthjælpsreformen foretager vi store beskæftigelsesmæssige og socialpolitiske ændringer af det danske socialsikringssystem, og det gør vi for netop at vende tilbage til det, det hele handler om: at hjælpe mennesker med at komme videre i livet.
Vi gør op med passivkulturen, så de svageste borgere ikke længere er dem, der får mindst og dårligst hjælp; ingen skal længere overlades til sig selv.
Vi afskaffer kontanthjælpen for alle unge under 30 år, til fordel for en uddannelseshjælp, fordi unge mennesker i starten af livet grundlæggende ikke hører hjemme i kontanthjælpssystemet, men i uddannelse.
I dag har mere end 90 pct. af de unge på kontanthjælp ikke en uddannelse.
De indtager en meget sårbar position på arbejdsmarkedet og går en meget usikker fremtid i møde.
Derfor stiller vi krav til de unge ufaglærte under 30 år om at tage en uddannelse.
Samtidig styrker vi overgangen til uddannelse med øget vejledning, brobygning til uddannelsesinstitutionerne og særlig støtte til enlige forsørgere.
For de mennesker, der kan arbejde, stiller vi nu krav om 3 måneders intensiv jobsøgning; herefter skal man arbejde for kontanthjælpen.
Kritiske røster har hævdet, at det er urimeligt, og at man ikke kan kræve, at arbejdsløse arbejder.
Intet kunne være mere forkert.
Mennesker, der står uden for arbejdsmarkedet, skal ind i arbejdsfællesskabet; det er afgørende, at vi fastholder arbejdsperspektivet, og at vi modvirker det umiddelbart umærkelige skred ind i passivitet og mismod, der så ofte følger af det at være overladt til sig selv.
Derfor er det progressive svar til kontanthjælpsmodtagere ikke, at de skal passe sig selv på passiv forsørgelse, men at stille krav om at medvirke til at komme videre.
Det er også at tage det enkelte menneske alvorligt at tale ind til de forventninger, vi alle har til os selv om at bidrage.
Med reformen tydeliggør vi begreberne om ret og pligt.
Vi styrker retten til hjælp for læse- og skrivesvage.
Vi giver mennesker ret til hjælp, når de efter psykiatrisk indlæggelse eller afsoning af en fængselsstraf skal ind på arbejdsmarkedet.
Men vi skærper samtidig sanktionerne over for de mennesker, der ikke lever op til pligten om at stå til rådighed for arbejdsmarkedet.
For dem, der har evnerne, har også pligten.
For dem, hvis evner ikke rækker så langt, styrker vi hjælpen.
Kontanthjælpsmodtagere med komplekse problemer får fremover en helhedsorienteret indsats og ret til en sagsbehandler, der koordinerer på tværs af offentlige instanser.
For de særligt udsatte giver vi ret til en mentor, som skal hjælpe med at få stabiliseret livet så meget, at de med tiden kan deltage i en jobrettet indsats.
At tage livtag med kontanthjælpssystemet er ikke nogen let opgave.
I centrum af reformen står fokus ensidigt på job og uddannelse, på ret og på pligt, på at hjælpe mennesker, der har brug for hjælp, videre i livet.
Der er al mulig grund til at være stolt af det, og derfor kan Socialdemokraterne støtte begge forslag.