Finn Sørensen (EL), 2013-02-28:
Tak, og undskyld, at jeg var lidt længe om at komme herop.
Tak for forespørgslen.
Jeg tror, at vi alle sammen sidder med lidt af en fornemmelse af, at det er blevet lidt bredt og lidt luftigt, og det skal jeg egentlig ikke sådan nødvendigvis kritisere forespørgslens tekst for, for det er jo et meget bredt og svært emne, men måske kunne vi overveje, næste gang vi skal diskutere det, at pille et enkelt emne ud og så være lidt mere konkrete, så vi kan få afprøvet hinanden på, hvad der er af reelle løsninger.
Så jeg skal ikke kaste med sten, når jeg selv er et skrog, eller hvordan det er.
Mit oplæg bliver heller ikke så fandens meget ...
Ja, men jeg var jo klar over det med det samme, da det røg ud af munden på mig.
Undskyld.
Det bliver nok heller ikke så meget mere konkret, men jeg vil da gerne prøve forsamlingen af i forhold til en lidt mere sådan politisk, principiel stillingtagen.
Vi har konstateret det her med, at de offentligt ansatte bruger alt for meget af deres tid på dokumentation og kontrol af deres arbejde.
Vi mangler vel lige at nævne tidstyranniet blandt social- og sundhedsassistenter, som de selv har påpeget som et stort problem, for de føler simpelt hen, at de ikke kan udføre deres arbejde tilfredsstillende, fordi de skal bruge alt for stor en del af deres tid til at hænge i en klokkestreng og indimellem også bruge en masse tid på at dokumentere.
Det er så her, at jeg mener – og Enhedslisten mener – at et af de grundlæggende problemer, når vi taler om det her, er, at man igennem mange, mange år har presset markedsmæssige styringsinstrumenter ned over den offentlige sektors styringsinstrumenter, og at det er gennemsyret af mistillid til de offentligt ansatte, således at kravet om konkurrenceudsættelse faktisk er en vigtig årsag til den misere, vi diskuterer her.
Kravet om konkurrenceudsættelse fører os i den stik modsatte retning af det, vi skriver i begge forslag til vedtagelse, nemlig at vi skal have mindre bureaukrati og kontrol, fordi konkurrenceudsættelsen kræver, at alt bliver målt og vejet og dokumenteret ned i mindste detalje, ellers kan man nemlig ikke benchmarke og outsource og udlicitere, for det skal være på sammenlignelige, klare økonomiske præmisser.
Det går selvfølgelig helt galt dér, hvor man vil måle og veje og dokumentere ting, som ikke kan måles og vejes, såsom menneskelig omsorg, og det er jo nu engang først og fremmest det, som de mange hundredetusinde offentligt ansatte, specielt i social-, sundheds- og uddannelsessektoren, er ansat til.
Så hvis vi vil afskaffe eller i hvert fald begrænse bureaukrati og unødig kontrol, skal vi starte med at begrænse kravet om markedsgørelse af den offentlige sektor, både den markedsgørelse, der ligger i indførelsen af bestemte ledelsesprincipper, og i kravet om udlicitering.
Når man ser på regeringens forslag til en vækstplan, er det desværre ikke den vej, det går.
Der tales ganske vist om modernisering af den offentlige sektor og effektivisering og afbureaukratisering osv., men uden nærmere dokumentation skruer man jo kravet voldsomt i vejret fra de nuværende 5 mia. kr., der ligger i den gældende 2020-plan, til hele 12 mia. kr., uden at det konkretiseres, hvor disse penge skal komme fra.
Når man ser stikordene, lover det heller ikke særlig godt for, at der skulle være nye tider på vej i forhold til begrænsning af bureaukrati og overflødig kontrol.
Det er jo stikord som resultatstyring, ændringer af arbejdstider og arbejdsforhold, dvs. ændring af visse regler, nemlig de overenskomstbestemte regler, som regeringen eller kommunerne jo ikke skal blande sig i direkte andet end som forhandlingspart, og det er stikord som økonomistyring og benchmarking.
Vi har endnu til gode at finde ud af, hvad der konkret ligger i det, og det kommer der nok debatter om, men jeg synes ikke, at det lyder, som om der er noget nytænkning på vej.
Spørgsmålet er så: Hvad skal vi sætte i stedet for den konkurrencestyring, som alle andre partier end Enhedslisten er så glade for?
Ja, det er jo indlysende.
Vi skal sætte tillid til de offentligt ansatte i stedet for, tillid til, at de har taget jobbet, fordi de gerne vil beskæftige sig med uddannelse, pleje og omsorg for andre mennesker, tillid til, at de gerne vil skabe en effektiv offentlig sektor, hvor borgerne får mest muligt for pengene, tillid til, at de godt tør pege på de steder, hvor der efter deres opfattelse måske bruges for mange ressourcer, og at de godt tør pege på ændrede arbejdsgange.
Det eneste, der skal til, er selvfølgelig, at de offentligt ansatte får en tryghed for, at de ikke selv bliver arbejdsløse, hvis de kommer med sådan nogle forslag, eller bliver fyret, fordi de siger noget, som ledelsen ikke er glad for.
Det er jo derfor, at jeg tidligere har nævnt og gerne vil gentage her, at vi bør starte med at gennemføre det, som de tre nuværende regeringspartier og Enhedslisten foreslog i november 2009.
Det forslag handlede nemlig om en sikring af de offentligt ansattes ytringsfrihed, og et af formålene var netop at udvikle metoder til at forbedre den åbne dialog.