Lars Løkke Rasmussen (V), 2008-09-09:
Hr. Lars-Emil Johansen omtalte jo udsigten til det nye selvstyre på nationaldagen den 21. juni næste år som det gode skib, og på den måde sluttede hr. Lars-Emil Johansen, hvor Venstres ordfører startede debatten for snart mange timer siden, nemlig i det maritime hjørne.
De maritime udtryk har været gennemgående hele dagen, og det er jo i hvert fald rart, at der på det punkt har været en klar linje i debatten, kan man sige.
Hvis man skal blive i det samme begrebsapparat, så tror jeg i hvert fald, at man her ved slutningen af førstebehandlingen af regeringens forslag til finanslov for 2009 stilfærdigt kan konstatere, at regeringen sådan rent parlamentarisk ikke er ude i nogen særlig høj søgang.
Jovist, der er krusninger, men jeg tror godt, at jeg tør spå, at det vil kunne lade sig gøre at sætte kursen sikkert mod havn i form af en finanslovaftale for finansåret 2009.
Dertil synes jeg at der har været tilstrækkelig mange positive markeringer, og nogle af dem skal jeg vende tilbage til.
Der har altså i hvert fald været en linje med hensyn til billedsproget, og man kunne så spørge, hvad linjen ellers har været.
Det er jo ikke helt det samme samfund og de samme udfordringer, alle ordførerne beskriver.
Når jeg kaster et blik ud af vinduet - og i øvrigt også når jeg bevæger mig ud i virkeligheden, som specielt venstrefløjen forsøger at tage patent på og opstille en eller anden mærkelig modsætning mellem den del af Folketingets medlemmer og så os andre, som øjensynlig hverken har børn, køber ind eller på anden vis er i kontakt med dagligdagsproblemer - så har jeg et meget, meget klart indtryk af et land, der på mange måder har det godt og i hvert fald på alle parametre jo markant bedre end for år tilbage.
Vi har en rekordhøj beskæftigelse og en rekordlav arbejdsløshed.
Det er en udvikling, der samlet har skabt det største socialpolitiske fremskridt i mere end en generation, sådan at folk på kanten af arbejdsmarkedet har fundet fodfæste på arbejdsmarkedet, og folk med anden etnisk baggrund, der tidligere havde svært ved at finde fodfæste på arbejdsmarkedet, nu også har gjort det.
Når man så i øvrigt bevæger sig rundt i det offentlige Danmark, i kommuner og regioner, så løber man da fra tid til anden ind i et nedslidt toilet, som f.eks. her i byen, hvor parlamentet befinder sig en by, der jo aldrig har været under andet end socialdemokratisk lederskab.
Men jeg kommer også andre steder.
Så sent som i går var jeg på Stevns, hvor man er i gang med at bygge en helt ny børnehave, en helt ny integreret institution.
Når jeg trækker det frem, er det, fordi det er et helt nyt byggeri, der i virkeligheden er sat i gang som et resultat af de gode tider.
Det, der konkret var afsættet for byggeriet på Stevns, var det forhold, at arbejdsløsheden er kommet helt i bund og at beskæftigelsen er høj, og det betyder også, at en række dagplejemødre i Stevnsområdet nu pludselig har fået en anden jobmulighed end at være dagplejemor, og flere af dem har så søgt ud i andre dele af arbejdsmarkedet for at få udlevet nogle interesser der, for at arbejde et sted, hvor der er kollegaer i dagligdagen, og det har så udfordret hele dagpasningsstrukturen på Stevns og for en tid skabt knaphed på dagplejepladser, og derfor skal man altså nu bygge en ny institution.
Jeg trækker det frem som et konkret eksempel på, at når man skaber resultater som denne regering - godt bakket op af Dansk Folkeparti - har gjort siden systemskiftet i 2001, så skaber man jo også hele tiden nye udfordringer for sig selv.
Men jeg har altså et billede af land, der har det godt, og hvor danskerne, når man spørger dem, i øvrigt også udtrykker stor tiltro til deres egen situation, men måske tilkendegiver en lidt større bekymring på nationens vegne, og det kan jo ikke undre, når man lægger øre til alle disse noget deprimerede røster, der taler om, at nu holder al positiv udvikling snart op.
Derfor vil jeg da gerne her ved afslutningen af førstebehandlingen bare sådan helt stilfærdigt minde os alle sammen om, at det toneleje, vi selv anslår i debatten, og de udfordringer, vi selv ridser op, jo et eller andet sted også rummer risikoen for en selvbekræftende profeti.
Hvis vi vil, kan vi jo godt yde et bidrag til at tale os alle sammen over i et mørkt hjørne, og det vil jeg gerne advare imod.
For vi har ikke skabt disse fantastiske resultater med en tordnende høj beskæftigelse og med en danmarkshistorisk lav arbejdsløshed den ene dag for den næste dag at vende ryggen til dem og gamble med dem.
Derfor handler det nu om at tage bestik af søkortet, hvis vi skal blive i metaforikken, at tage bestik af vejrliget og sørge for at styre os sikkert igennem de skvulp, der er, og de er der jo.
For den udfordring, vi står med nu, er jo den, at vi efter en årrække med et højt vækstniveau, en høj udvikling i beskæftigelsen, en vedvarende faldende arbejdsløshed, sådan at der ville være overskudskapacitet i Idrætsparken, hvis alle de registrerede ledige blev inviteret til den samme fodboldkamp, nu oven på den periode er i en situation, hvor der ikke er ret meget mere kapacitet i vores økonomi, og hvor væksten derfor nu tager af.
Det er jo vigtigt at holde sig niveauerne for øje.
Vi er på et ekstremt højt niveau, og det er fra det her ekstremt høje niveau, at den umiddelbare udsigt til, at væksten fortsat stiger, tager af.
Vi er ikke nede i nogen dalsænkning, hvor folk er gået fra hus og hjem, og hvor beskæftigelsen udvikler sig meget skævt den anden vej.
Vi er på toppen af en højkonjunktur, og regeringens ambition er sådan set, at vi skal blive der og undgå at lande brat.
Det kræver jo, at man har is i maven, og det kræver først og fremmest med hr. Ole Sohns ord - vel nok i en lidt anden konsekvens - men alligevel med hr. Ole Sohns ord, at man fører en ansvarlig økonomisk politik.
For som hr. Ole Sohn sagde det, er en uansvarlig økonomisk politik det mest asociale, man overhovedet kan føre, de svageste bliver ramt først.
Det sagde hr. Ole Sohn, som derefter plæderede for, der skulle føres en neutral finanspolitik, hvorefter man altså kan konstatere, at regeringen i hr. Ole Sohns øjne er mere end dobbelt så socialt ansvarlig som Socialdemokratiet, fordi hr. Ole Sohn foreslår en neutral finanslov.
Vi har en finanseffekt på 0,2, Socialdemokratiet speeder totalt uansvarligt helt vildt op og har en finanseffekt på 0,5.
Med hr. Ole Sohns ræsonnement kan man altså alene derved jo konstatere, at regeringen har et dobbelt så stærkt socialt sigte med det, vi gør, end vennerne i Socialdemokratiet.
Det passer jo i øvrigt også fuldstændig med min egen forståelse af tingenes sammenhæng.
For det, der jo er så fantastisk at opleve i disse år, er, at vi har opnået disse bemærkelsesværdige resultater op imod, jeg havde nær sagt, alle faglige indspark.
Det har vi jo gjort, fordi regeringen stedse i tæt og tillidsfuldt samarbejde med ikke mindst Dansk Folkeparti, men her i foråret jo vedrørende jobpakken også med Det Radikale Venstre og Liberal Alliance har lavet de justeringer, de reformer, de tiltag, der løbende har udvidet arbejdsudbuddet i det danske samfund, og det er den tænkning, vi skal holde fast ved.
Hr. Anders Samuelsen fra Liberal Alliance har meget ret i, at vækst er forudsætning for velstand, der igen er forudsætning for velfærd, og det er jo derfor, at det, der er hovedudfordringen nu, sådan set er at få identificeret det, der er vækstbremsen, og så få sluppet den.
Det er jo det manglende arbejdsudbud, og det er derfor, vi skal sætte ind der.
Derfor vil jeg gerne kvittere over for hr. Kristian Thulesen Dahl, over for hr. Morten Helveg Petersen, over for hr. Anders Samuelsen, som jo alle tre har markeret en parathed til at fortsætte det samarbejde, som lykkedes så fint i foråret omkring jobpakken, for at gå videre ad den vej og sikre det tilstrækkelige arbejdsudbud, der gør, at vi fortsat kan have vækst i det danske samfund.
Men jeg vil også gerne understrege, at det jo ikke skal udelukke nogen andre.
Regeringen starter om kort tid forhandlinger om finansloven med det sigte, at de, der er i arbejdstøjet, skal bidrage mest muligt.
Men jeg må også være ærlig og sige, at prognosen jo tager sig lidt forskelligt ud, afhængig af hvem man lægger øre til.
Mest bemærkelsesværdigt er det, synes jeg, at Socialdemokratiet har opgivet enhver tanke om at føre nogen som helst form for ansvarlig økonomisk politik.
Ja, skal man blive i den maritime verden, kan man da i hvert fald konstatere, at der ikke er kastet noget anker over bord, der er en ånd dér, der stadig er i partiet, og som jo helt eklatant udtrykkes ved den opsigtsvækkende tanke om, at vi i de gode tider, vi befinder os i i øjeblikket, skal undlade at nedbringe gælden.
Sådan blev det udtrykt af hr. Morten Bødskov i et direkte svar på spørgsmål fra hr. Kristian Thulesen Dahl
: Lad os bruge oliemilliarderne på investeringer det ene, det andet og det tredje sted, og lad os så opgive at nedbringe gæld.
Det er jo, kan man sige, generationstyveri ved højlys dag, og det er jo at udfordre den ansvarlighed, der ligger i at lave en langsigtet økonomisk planlægning, som gør, at vi også sikrer os, at der er folkepension til folkepensionisterne om 5, 10 og 15 år.
Jeg må sige, at jeg er en smule rystet.
Jeg er også en smule rystet over den retorik, der går ud på, at vi nu bare skal blive ved med at presse arbejdsmarkedet, lad os bare fylde benzin på bilen, lad os bare sætte tempo på uden overhovedet at reflektere over, hvad det kan skabe af udfordringer.
Det kan være i form af lønstigninger, der overstiger lønstigningstakten i udlandet, inflation, der i høj grad er kommet til os udefra, men som med al rimelighed bliver et forbigående fænomen, fordi alle forventer, at både fødevarepriser og energipriser vil få et tilbageslag, men udfordringen kan være, at den inflation sætter sig fast.
Det er jo præcis de to ting, vi ellers skulle undgå.
Vi skulle undgå at gøre os sårbare, at vi gambler med de gode resultater, vi har opnået ved at optræde uansvarligt.
Men jeg kan selvfølgelig tage fejl.
Det hele kan jo være et taktisk betonet trick for at skabe en øjeblikkelig opmærksomhed, og jeg vil da i hvert fald ikke udelukke det håb, at også Socialdemokratiet vender tilbage og påtager sig et ansvar, når arbejdet for alvor kalder, for at få løst den her vækstbremse ved at se på, hvordan vi kan øge arbejdsudbuddet, og hvordan vi senere i den politiske sæson kan lave en skattereform, der yderligere skaber motivation til at være i beskæftigelse.
Det håb vil jeg da i hvert fald gerne udtrykke her fra denne talerstol.
Ud over de maritime udtryk er det jo ellers mest bilmetaforikken, der har fundet vej ind i den politiske debat for nylig.
Jeg kunne på Socialdemokratiets kongres forstå, at man skal tage sig i agt for mig, for jeg er ny i trafikken.
Jo, jo, det er vel bedre at være ny i trafikken end decideret farlig i trafikken, og jeg kan da konstatere, at jeg har bestået alle mine teoriprøver og også taget de praktiske køreprøver, og det står måske i kontrast til andre, der gerne vil kaste sig ud i trafikken.
I hvert fald bliver jeg nødt til at sige, at den her megen tale om, at vi skulle bremse det ene øjeblik og speede op det andet øjeblik, ikke har noget på sig.
For hvis man ser det finanslovforslag, vi her har lagt frem, i sammenhæng med det finanslovforslag, som Folketinget vedtog før sommerferien, og som vi lagde frem i begyndelsen af det her år, er der sådan set en meget klar linje i det.
Der er ikke bremset voldsomt op, der er taget en lille smule af tempoet i det finanslovforslag, vi præsenterede i foråret, og som Folketinget vedtog, og det tempo, vi lagde for dagen i foråret, er præcis det samme tempo, vi nu lægger op til at køre fremad i.
Og det er i øvrigt klogt ikke sådan at skifte tempo fra tid til anden.
Den bedste benzinøkonomi oppebærer man altså, når man kører frem i et jævnt tempo.
Og vi kører frem i et jævnt tempo.
Det er også det, der er baggrunden for, at vi kan præsentere et finanslovforslag, som, på trods af hvad der ellers fra forskellig side har været fremført her i dag, jo er et finanslovforslag, der rummer forbedringer, øgede forbrugsmuligheder i forhold til de private husholdninger, men jo altså også en fortsat udbygning af velfærdssamfundet med mere borgernær service, flere ressourcer til sundhedsområdet, flere ressourcer til kommunerne - om end i en lidt moderat stigningstakt.
Det hænger jo sådan set sammen med, at kommunerne i indeværende år tog et voldsomt trin op ad den her forbrugsstige ved fuldstændig at sprænge den aftale, der blev indgået sidste år.
I det lys er det jo ikke unaturligt, at der så ikke er plads til på ny at springe mange trin fremefter.
Men der vil også være en udbygning af kommunernes økonomi.
Vi gennemfører kvalitetsreformen med målrettede investeringer i det offentlige personale, som gør en god indsats i hverdagen, men som jo ligesom alle os andre er udfordret af det faktum, at der over de næste 10 år er udsigt til et par hundrede tusinde offentligt ansatte, der går på pension.
Og hvis vi skal give ordentlig velfærdsservice også i den situation, jamen så har vi brug for at forandre de offentligt ansattes arbejdsvilkår.
Det er derfor, vi nu investerer massivt i lederuddannelse, det er derfor, vi øger indtaget til en række uddannelser, der skal brødføde den offentlige sektor, det er derfor, vi fremmer arbejdsmiljøet i den offentlige sektor, det er derfor, vi har fokus på, hvordan vi fastholder ældre medarbejdere i den offentlige sektor.
Og sådan kunne jeg blive ved.
Der er afsat i alt 2,2 mia. kr. næste år til gennemførelse af en lang række initiativer i kvalitetsreformen, herunder altså trepartsaftalerne.
Der er afsat ressourcer til at begynde indfasningen af den kvalitetsreform, som regeringen afgav et løfte om i valgkampen, og som vi selvfølgelig står ved.
Det falder jo på tre strækninger.
Det er dels den fond, vi nu bygger op til investeringer i arbejdskraftbesparende teknologi, fordi vi altså for at give ordentlig service i den offentlige sektor også er nødt til at se på, hvordan vi kan rulle moderne teknologi hurtigere ud i den offentlige sektor og på den måde gøre livet lettere for vores offentligt ansatte.
Det er et målrettet investeringsløft i den kommunale sektor af de dele, der har umiddelbart mest med borgerne at gøre, nemlig skoler, daginstitutioner, ældreområdet, hvor vi løfter anlægsbudgettet meget, meget målrettet.
Historisk er der investeret i et niveau i omegnen af ca. 5 mia. kr. om året på det her område.
Årets finanslovforslag rummer også den første af de i alt 25 mia. kr., der skal investeres i et moderne sygehusvæsen med en bedre sygehusstruktur, med en bedre logistik, med bedre faciliteter for at gøre et godt dansk sundhedsvæsen endnu bedre.
Så ved at fastholde et moderat tempo og i øvrigt altså også give sig selv tid til at kaste et blik ud af forruden og se nogle af de udfordringer, der er på vejen fremefter, kan regeringen altså igen i år fremlægge et finanslovforslag, som udvider den borgernære service, og som jo på ny altså sætter forbrugsrekord, når vi taler om, hvor mange ressourcer der er til offentlig service.
Skal det være forsvarligt, og det er det, kræver det også, at vi har det politiske overskud til at adressere det, der er den store udfordring, nemlig at få sluppet vækstbremsen.
Læs altså: at få tilvejebragt mere arbejdskraft.
I det lys imødeser jeg jo nogle interessante finanslovforhandlinger og ser frem til for alvor at komme i gang med det arbejde, der skal bidrage til, at vi også i år kommer sikkert i havn, og at Danmark får en finanslov, der kan udbygge den offentlige service, og som kan fastholde de ganske imponerende økonomiske resultater, som er oppebåret i nyere tid, og som jo altså først og fremmest har sat sig i, at danske familier, der tidligere havde svært ved at vinde fodfæste på arbejdsmarkedet, nu er selvhjulpne - et fantastisk socialpolitisk fremskridt.