Charlotte Fischer (RV), 2007-02-23:
Principielt er Det Radikale Venstre positiv over for forslaget om at ophæve anonymiteten for donorer.
Hvis man ser på det meget principielt, mener vi, at det er rigtigt at give børn mulighed for at træffe den beslutning om, hvorvidt de ønsker at kende deres biologiske ophav.
Man kan spørge: Er det nu vigtigt at kende sit biologiske ophav?
Er det ikke lige meget?
Hvis man er vokset op med en anden far, som egentlig er far de facto, den sociale far, er det så ikke lige så godt?
For os er det vigtigt at sige, at det jo ikke er os, der skal træffe den beslutning.
Det er jo i virkeligheden en beslutning, der ligger allerbedst – og kun – hos den enkelte, og den enkelte må, når han eller hun bliver voksen, finde ud af, om det biologiske er så stærk en ting, at man må gå videre og opsøge det.
Jeg har talt med mennesker, for hvem det biologiske er helt ligegyldigt, og som, selv om de ved, at de har en biologisk mor eller far et andet sted i verden, aldrig kunne drømme om at opsøge moren eller faren.
Men vi kender også alle sammen mennesker, der vil gå igennem ild og vand for at finde og opsøge deres biologiske mor eller far, som de aldrig har kendt.
Det er alt sammen bare for at sige, at det jo ikke er noget, som jeg mener vi skal tvinge ned over hovederne på folk; vi skal ikke sige til dem, hvad der er rigtigt.
Det ligger bedst hos den enkelte.
Men så er der hele spørgsmålet om, hvad effekten ville være, hvis vi gik så vidt som til at ophæve anonymiteten.
For hvad kunne effekten blive, hvis man ophævede anonymiteten?
Vi kan kigge over på Sverige, og det er også blevet beskrevet.
Ja, en effekt kan være, at man skræmmer donorerne væk, at de simpelt hen siger: Ellers tak, det var aldrig tanken, at jeg lige pludselig skulle stå frem og være far til et hav af børn.
Endelig kunne en tredje effekt jo være, at folk så f.eks. bare vælger at sige, at barnet aldrig skal have at vide, at det er kommet til verden ved fremmed sæd, og derfor får barnet aldrig nogen sinde noget at vide.
Alt sammen er effekter, som man kunne sige er utilsigtede, og som ville være problematiske i den her sammenhæng.
Derfor er vores pointe, at det rigtige i den situation, vi står i, ville være at tage det skridt fremad, som – synes vi – både ville være en forbedring i forhold til hele princippet om, at børn skal have mulighed for at kende deres biologiske ophav, og som også ville give både donorerne og aftagerne nogle muligheder, nemlig den tostrengede model.
Det, der ville være fordelen ved det, ville jo være, at man ville kunne se, hvordan det går, altså hvor mange der ville mel de sig som anonyme donorer, hvor mange der ville melde sig som ikkeanonyme donorer, hvor mange der ville aftage sæd på den ene eller den anden måde.
Jeg synes, vi har brug for den slags tænkning i det her.
Et stort forkromet skridt, der i virkeligheden ville føre til, at man skræmmer donorerne væk, ville jo beviseligt være at skyde sig selv i foden.
Derfor synes vi, der er al mulig grund til at gå i gang med at belyse det her område, og det har der været talt meget om.
Til det, der blev sagt om, at vi skulle have drøftet det i Folketingets Sundhedsudvalg, vil jeg sige: Jo, det gjorde vi.
Men vi spurgte også ministeren, hvad han mente om sådan en model, og han sagde, at det ville kræve et meget stort udredningsarbejde.
For det er jo rigtigt, som fru Birthe Skaarup siger, at det lød meget interessant.
Men heller ikke vi – med den viden, vi har i dag – kan jo bare sådan springe ud i fri dressur fra 100-meters-vippen og sige, at det lige er den model, for det ved vi for lidt om.
Derfor kommer vi jo ikke videre, medmindre vi får det belyst grundigt.
Så min opfordring her i dag skal være, at vi kommer lidt op i tempo og så simpelt hen bliver enige om, at nu må vi hente noget viden ind om, hvordan man kan lave en tostrenget model.