Steen Holm Iversen (LA), 2015-10-30:
Vi behandler nu et lovforslag om Ligebehandlingsnævnet, L 28, og det er jo, som det har været nævnt af tidligere ordførere, en genfremsættelse af et lovforslag, som var i sidste samling.
Der er sådan set ikke ændret væsentligt i det lovforslag, som nu fremsættes, i forhold til det, som har været behandlet en gang.
Lovforslaget var oprindelig afledt af en debat i 2014 og i starten af 2015 om netop Ligebehandlingsnævnets virke, og det var, som tidligere har været nævnt, en debat, som var præget af mange kulørte sager.
Men det var også en debat, som vi i høj grad engagerede os i.
Det var vel i virkeligheden os, der begyndte at sætte spørgsmålstegn ved, om man skulle have en bagatelgrænse for Ligebehandlingsnævnets håndtering af klager i kølvandet på den række af sager, som var beskrevet i pressen.
Som vi tillige fremførte ved det oprindelige lovforslags førstebehandling, er vi i Liberal Alliance af den holdning, at den model, man har skabt, ikke nødvendigvis lige er den model, vi ville have ønsket eller have foreslået.
Der skal ikke herske nogen tvivl om, at ulovlig forskelsbehandling er helt uacceptabelt, og at vi derfor er enige i og hilser velkommen, at man forsøger at styrke indsatsen.
Ligebehandlingsnævnets opgave er jo at varetage borgernes interesser og borgernes retssikkerhed.
Vi har imidlertid været i en situation, hvor det dog har været lidt uigennemskueligt, om det i virkeligheden var den rolle, som nævnet varetog – om end måske en lille smule uberettiget, når man sætter sig ind i, hvad nævnet faktisk foretager sig.
Det er klart, at det efter vores opfattelse ikke er Ligebehandlingsnævnets opgave at behandle sager rigidt og på baggrund af klager fra udenforstående borgere uden egentlig påviselig retlig interesse, for det ender med, at man i virkeligheden generer nogle mennesker i deres almindelige daglige virke – i forsøget på at drive en forretning, arrangere en strikkefestival eller udvikle specifikke produkter til specifikke kundegrupper som eksempelvis en kvindeetage på et hotel; endelig var det jo i den sammenhæng svært at finde en egentlig forurettet.
Men det er vigtigt, at vi får kigget på mængden og karakteren af de klagesager, der kommer ind i nævnet, og måden, de bliver behandlet på.
Det er altså desværre ikke nok bare at føle sig krænket eller diskrimineret.
Om end det kan være en reel oplevelse for borgeren, er der nødt til at være en reel juridisk platform, også i konventionsmæssig forstand, at operere på.
Vi mener derfor, at vi i det kommende udvalgsarbejde bliver nødt til at gå ind og kigge på og arbejde med, hvordan vi egentlig får defineret diskrimination, således at vi også får både motiv og handling indarbejdet i de nuværende definitioner.
Dette princip kender vi jo også fra andre dele af lovgivningen, og det er et princip, der også med fordel kan anvendes i forbindelse med Ligebehandlingsnævnet.
Der kan gives mange eksempler på rigtig diskrimination.
Vi kan tage apartheid, hvor man havde to bænke og alle principielt havde en mulighed for at sætte sig ned, men i og med at den ene var forbeholdt hvide og den anden forbeholdt sorte, så var der naturligvis tale om en reel diskrimination.
Et andet eksempel er fra nutidens Danmark, nemlig det med frisørpriserne, og der vil jeg sige, at det er min opfattelse, at der ikke er tale om diskrimination.
Og spørgsmålet var jo i virkeligheden, om der var en forurettet, eller om den pågældende ikke bare kunne være gået et andet sted hen.
Det handlede sådan set ikke om, at frisøren ville nedgøre kvinder, stille dem ringere, sætte dem bagest i køen eller diskriminere dem.
Der var blot sket en produkttilpasning.
Strikkefestivalen er jo bare endnu et af de mange eksempler, hvor man kan sætte spørgsmålstegn ved, hvad motivet var, og hvad hensigten med at gå ind i den sag i virkeligheden var.
Det virkede jo som en medmenneskelig tilpasning for både hustru og mand, så man kunne eksistere sammen og sammen deltage i en strikkefestival.
Men der er jo en række sager, som aldrig når nævnets bord.
Vi har allerede drøftet og nævnt sagen om de mandlige pædagoger, så den vil jeg så ikke gå videre med.
Forslagets krav om indførelse af en retlig interesse i forbindelse med klager er nævnt som helt grundlæggende i forslaget, hvilket vi jo også støtter.
Vi havde gerne set et gebyr, idet dette efter vores opfattelse ville medvirke til at identificere og synliggøre den føromtalte bagatelgrænse.
Sidst, men ikke mindst, ser vi frem til, at vi i udvalgsarbejdet får klarhed over de efter vores opfattelse manglende definitioner.
Med disse ord skal jeg meddele, at vi støtter op om lovforslaget og ser frem til udvalgsbehandlingen.