Jeppe Kofod (S), 2012-01-20:
På baggrund af årtiers undertrykkelse, ufrihed, korruption, frygt, overgreb og økonomisk stagnation blev det altså befolkningerne nok.
Som Venstres ordfører var inde på, startede det jo med den tunesiske grøntsagssælger, der satte ild til sig selv og udløste en bølge af folkelige oprør i Tunesien og i hele den arabiske verden.
Det fortsatte på Tahrirpladsen i Kairo, hvor unge og de frihedssøgende blev symbol på oprøret mod Mubaraks despotiske regime.
Det bredte sig som en steppebrand, da den egyptiske befolkning med dens mod og vilje tvang et af regionens stærkeste regimer helt i knæ.
I Libyen, i Syrien, i Marokko, i Yemen, i Bahrain og overalt i den arabiske verden kræver folket deres frihed.
Nu 1 år senere er overgangen til frihed og demokrati i fuld gang.
Væk er Ben Ali, Mubarak, Gaddafi, Saleh og forhåbentlig også snart Assad for blot at nævne nogle af despoterne.
For Socialdemokraterne er der ingen slinger i valsen.
Udviklingen i den arabiske verden og Nordafrika er, hvad Berlinmurens fald var for Øst- og Vesteuropa.
Det arabiske forår bør også være et opgør med Vestens fejlslagne mellemøstpolitik.
Hellere et stabilt, samarbejdsvilligt og forudsigeligt diktatur end et konfliktfyldt og uforudseligt demokrati lød logikken mange steder.
Nu står det til skue, at det var en fejlslagen politik, som byggede på en falsk forestilling om, at regional stabilitet kunne bekæmpe religiøs ekstremisme.
Her 1 år efter den skelsættende start på revolutionerne i den arabiske verden står vi over for gigantiske udfordringer.
Tag bare situationen i Egypten.
Se på valgene i Tunesien og Egypten, hvor islamistiske kræfter, næppe til nogen stor overraskelse, har fået sejre.
Disse partier og bevægelser var den egentlige opposition til despoterne, og det står desværre klart i dag, at de var de bedst organiserede lokalt forankrede kræfter med budskaber baseret på en stærk identitetspolitik.
Hvordan skal vi så i Danmark forholde os til udviklingen?
For Socialdemokraterne er svaret klart.
Vi støtter befolkningernes frihedstrang, som vi gjorde det i Øst- og Centraleuropa efter Murens fald i 1989.
Vi må indse, at stabilitet og sikkerhed, som også gavner os, på langt sigt kun kommer af succesfulde omstillingsprocesser, som de arabiske lande gennemlever i disse uger, måneder og år.
Selv om der bliver valgt islamistiske partier, hvis politik vi er dybt uenige i, er vores svar ikke bare at give op.
Vores svar er ikke at se den anden vej, vores svar er ikke apati.
For forandringerne og udfordringerne er mange og store.
I Libyen og Yemen kan interne stridigheder føre til en borgerkrig.
I Egypten ser vi forfølgelse af kristne, menneskerettighedsgrupper og kvinder.
I Syrien er Assads blodige undertrykkelse af fredelige protester rystende og afskyelig, men en militær intervention kan udløse en endnu mere blodig borgerkrig som f.eks. den, der hærgede Libanon i tre årtier.
I en række lande, bl.a. Saudi Arabien, Jordan, Algeriet og Marokko, er der sket få eller kun kosmetiske demokratiske forandringer.
Nej, vores svar er endnu mere støtte til de kræfter, som deler vores værdier om frihed, demokrati, menneskerettigheder og kvinders ligestilling.
Det gør vi bilateralt, det gør vi gennem EU's naboskabspolitik, og det gør vi ved at støtte, at de regionale organisationer som eksempelvis Den Arabiske Liga selv tager ansvar.
Det er også derfor for Socialdemokraterne vigtigt, at vi styrker det arabiske initiativ markant, som regeringen har gjort med den markante øgning, der er fra 2011 til 2012.
Jeg vil understrege, at fra os er der behov for større støtte.
Vi mener også, at lektien efter Irakkrigen viser, at vi ikke må vende regionen ryggen.
Det kræver massiv støtte, og vi er glade for, at der nu er et flertal – også med øget ulandsbistand – der er parat til at prioritere opgaven i den arabiske verden.
Som sagt, vi har brug for mere støtte, ikke mindre støtte.
Tak for ordet.