Morten Østergaard (RV), 2008-11-21:
Jeg vil starte med at sige, at jeg stadig væk ikke på dette tidspunkt har modtaget høringsnotatet, og jeg synes, at det er i strid med enhver form for almindelig pleje af samarbejdet mellem regeringen og Folketinget, at vi skal førstebehandle det her på det helt ufuldstændige grundlag.
Jeg mener, at der er noget for Udvalget for Forretningsordenen at tage fat i.
Men baggrunden for forslaget er jo helt umisforståeligt opstandelse over situationen med hensyn til en af de administrativt udviste i sagen om mordplanerne på tegneren Kurt Westergaard, i den samme sag, som Højesteret i onsdags afgjorde, at der ikke var fremlagt tilstrækkelige beviser til at begrunde en varetægtsfængsling.
Det er jo derfor hævet over enhver tvivl, at der her er tale om en særlov.
Var man i tvivl, kunne man blot lytte til hr. Peter Skaarups ordførertale.
Den her forhistorie gør jo dagens behandling i Folketinget til en yderst pudsig oplevelse.
En person, som ikke er afhørt, ikke er sigtet og slet ikke er dømt, men tværtimod nu kan søge erstatning for uretmæssig fængsling, er årsag til, at regeringen i dag søger om Folketingets tilslutning til at fortsætte den udvanding af fundamentale retsprincipper, som er blevet dens mærkesag.
Nu vil regeringen have adgang til administrativ tidsubegrænset fængsling på baggrund af en enkelt sag, for det er jo det, der er tale om.
Samtidig har et bredt flertal i Folketinget sanktioneret et udvalgsarbejde om principielle problemstillinger i forbindelse med administrative udvisninger og tålt ophold.
Et udvalg, der med justitsministerens reaktion på dommen fra Højesteret in mente, må antages at bringe forslag om, at også administrative udvisninger skal kunne prøves ved en domstol, om end under særlige omstændigheder, der tager hensyn til PET's særlige arbejdsforhold.
Det er godt, og det støtter vi principielt, og det er derfor ubegribeligt, at mens man har opgivet at retsforfølge tre personer, som er mistænkt for med terroristiske undertoner at planlægge et mord, og har et udredningsarbejde om retssikkerhedsmæssige problemstillinger stadigt pågående, så ønsker man helt uafhængigt heraf at indføre administrative forvaringsdomme.
Med lynets hast er forslaget fremsat, man har ikke villet afse tid til en ordentlig høringsproces til trods for de svære retssikkerhedsmæssige implikationer.
Det er derfor usagligt og uden respekt for folkestyret, at den her sag behandles i dag, kun understreget af ministerens besværgelser ved debattens begyndelse.
At loven er lavet i al hast, kan man forvisse sig om ved en gennemlæsning, ikke mindst ved at læse høringssvarene.
Det er sjældent, at der kommer så enslydende og sønderlemmende en kritik.
Forslaget er upræcist og uklart.
Af lovteksten fremgår det f.eks., at politiet i videst muligt omfang skal sikre, at folk melder sig i Center Sandholm.
Så skal man bladre langt, langt ind i bemærkningerne for at finde ud af, at alt det, vi snakker om med hensyn til den daglige meldepligt, er helt omme i de specielle bemærkninger.
Det fremgår ikke af lovteksten, det fremgår ikke af de generelle bemærkninger, nej, det har man puttet langt væk, fordi man godt er klar over, at man lovgivningsmæssigt er helt, helt ude på tynd is.
Allerede i dag kan man fastsætte meldepligt, hvis politiet skønner det nødvendigt.
Nu skal det være en hovedregel, hvilket fuldstændig ignorerer det faktum, at gruppen på tålt ophold på ingen måde er homogen - tværtimod.
Der er tale om en de facto-frihedsberøvelse.
Center Sandholm omdannes til et fængsel.
Der henvises i bemærkningerne direkte til, at centeret er indhegnet, og at Røde Kors fører adgangskontrol.
Til det svarer Røde Kors i sit høringssvar, at man ikke kan medvirke til frihedsberøvelse, at port og hegn er til for at holde uvedkommende ude, ikke for at holde beboerne inde.
Samtidig siger Foreningen af Offentlige Anklagere, at forslaget ikke er tilstrækkelig klart og præcist, for så vidt angår opholdsbegrebet, hvilket gør retsforfølgelse af manglende overholdelse svær.
Hvad så med konventionerne?
Ja, der lytter vi til sagkundskaben, og Advokatrådets Strafferetsudvalg siger med direkte henvisning til menneskerettighedsdomstolens praksis, og jeg citerer: »at de danske regler om kontrollen med administrative udvisninger af personer, der anses for en fare for statens sikkerhed, ikke lever op til vore internationale forpligtelser…«
Advokatrådet sammenligner forslagets kombination af ophold og meldepligt med varetægtsfængsling, og der er derfor enighed om blandt advokatstanden i Danmark, at der bør sikres en domstolskontrol.
Hvad så med praksis?
Hvordan skal meldepligt og opholdskrav efterprøves i praksis?
Dansk Røde Kors siger, som jeg har været inde på,
klart fra.
De kan ikke administrere Center Sandholm, samtidig med at de deltager i udmøntningen af det her forslag, og fremhæver endvidere, at man ikke kan sikre de frihedsberøvedes familieliv.
Vi føler det på baggrund af de bemærkninger og høringssvar, som er givet, betryggende, at der er et tilstrækkeligt værn om den nationale sikkerhed og offentlige orden i forhold til personer på tålt ophold, for man kan allerede i dag fastlægge en daglig meldepligt og fastlægge, at der skal tages ophold et bestemt sted.
Derfor kan vi i Det Radikale Venstre på det foreliggende grundlag ikke medvirke til vedtagelse af et lovforslag, som så massivt har mødt kritik for at være utidigt, for at være upræcist og være ud over al rimelig forståelse af den almindelige retssikkerhed i et demokratisk retssamfund.
Jeg skal gentage min opfordring til, at regeringen tager bestik af situationen, af kritikken og ikke mindst af dommen fra Højesteret og stiller forslag om, at forslagets behandling stilles i bero, indtil udvalget har færdiggjort deres arbejde om administrativ udvisning.
Hvordan så med kampen mod terror?
Har processen her været en sejr for kampen mod terror?
På ingen måde.
Det indtryk, der står tilbage, er, at tre personer, som er mistænkt for at planlægge et terrorattentat, ikke bliver retsforfulgt.
Til gengæld har regeringen gjort det, den har fået for vane, nemlig indskrænket retssikkerheden for alle andre, mens de mistænkte terrorister slipper for tiltale og fratages deres mulighed for at forsvare sig mod anklagerne.
Ikke en sejr i kampen mod terror, men en sejr for dem, der er villige til at lade hånt om fundamentale vilkår i et demokratisk retssamfund.
Jeg troede faktisk, at det var dem, der er modstanderne i kampen mod terror.