Morten Messerschmidt (DF), 2007-12-11:
Som jeg læste medierne, og som jeg fulgte debatterne, var folketingsvalgkampen nærmest et stort løb for japartierne væk fra netop EU-debatten.
Jeg tror ikke, der var ret mange af de debatter, jeg deltog i, hvor jeg ikke bragte temaet op, og det tror jeg sådan set gjorde sig gældende for de fleste af Dansk Folkepartis folketingskandidater.
Der var ikke ret mange, hvor japartierne ikke gjorde alt, hvad der overhovedet stod i deres magt, for at skyde den diskussion til hjørnespark og få den væk fra bordet, og det skyldes selvfølgelig, at man udmærket godt ved fra både Socialdemokraternes, SF's og en lang række andre partiers side, at man overhovedet ikke er i overensstemmelse med sit vælgerkorps.
Men en af de ting, som vi jo ofte hører i denne debat, er, at nu må vi se udad, nu må vi se ud til omverdenen.
Det kunne være interessant at starte med at se på, hvordan andre europæiske statsledere og vigtige stemmer i EU-debatten vurderer netop den traktat, det dokument, som vi diskuterer her i dag, og det kunne være meget passende at starte med vores største naboland, nemlig Tyskland, hvor forbundskansler Angela Merkel jo meget klart har sagt: »De fundamentale dele af forfatningen er i det store og hele opretholdt. Vi har opgivet alt det, der får folk til at tænke på en stat, såsom flag og nationalhymne.« Hvis vi bevæger os lidt væk, kan vi høre den spanske statsminister Zapatero sige: »En stor del af indholdet af den europæiske forfatning er dækket ind i den nye traktat.« Hvis vi igen rykker lidt tættere på, siger Irlands premierminister Bertie Ahern: »Heldigvis har de ikke ændret substansen.« Sådan kan man sådan set blive ved med at kigge rundtomkring på, hvordan man i hele Europa vurderer, at det dokument, vi i dag kalder Lissabontraktaten, i det store og hele i substansen og i alt væsentligt er fuldstændig det samme som forfatningen.
Ja, faktisk behøver vi ikke engang kigge uden for landets grænser, for her gives der jo nærmest serviceydelser til japartierne.
Vi kan bare nævne det, den danske statsminister Anders Fogh Rasmussen sagde til Jyllands-Posten den 25. juni 2007:
»Det er en god ting, at alle de symbolske elementer er forsvundet, og at det, der virkelig betyder noget, kernen, er bevaret.«
Altså er det dokument, vi står over for, fuldstændig det samme, og derfor er det da også besynderligt, at man så kategorisk nægter befolkningen at få en folkeafstemning.
Men sagen er selvfølgelig, at man har haft det her på bedding længe.
Det er ikke en stor, revolutionerende opdagelse, man pludselig er kommet frem til, det er noget, der har været planlagt længe.
Værsgo, det er den klokkeklare opskrift på, hvordan man anno 2007 omgår grundloven og omgår vælgerne - værsgo!
Det er meget smart, men jeg synes, det er lige lovlig smart.
Aldrig nogen sinde har der været så mange områder, hvor vi nu kan risikere at blive stemt ned, fordi vi får flertalsafgørelser.
På helt centrale områder, som kommer til at handle om nære spørgsmål som den danske velfærd, dansk retsplejelovgivning, dansk strafferet og andre ting, vil Danmark fremover, hvis der kommer til at stå det, som jasigerne gerne vil have, kunne stemmes ned af andre lande.
Som et kuriosum kan det i øvrigt bemærkes, at jeg forstår, at flertalsafgørelserne allerede har implementeret sig i det socialdemokratiske gruppeværelse.
Jeg har i hvert fald kunnet konstatere, at der her er et mindretal, som ikke ønsker at undgå vælgernes opmærksomhed, og det mindretal opfører sig noget mere uregerligt, end man tør i EU.
Det er der trods alt grund til at glæde sig over, og jeg håber på, at det mindretal, også når vi på et tidspunkt kommer til afstemning, vil stå fast på sin holdning, for selvfølgelig skal danskerne høres i denne sag.
Jo, siger jasigerne, men det betyder ikke så meget, for der står i en eller anden artikel, at Rådet ikke kan tage flere lovgivningsinitiativer, og at der ikke kan træffes flere afgørelser på baggrund af charteret.
Det er sikkert også meget rigtigt, at det står i traktaten, men problemet er bare, at der ikke er nogen, der ved, hvordan det vil blive fortolket i fremtiden af EF-Domstolen.
Grundlæggende set er charteret en åben invitation til, at EU og især EF-Domstolen - der i øvrigt fremover med sin udvidede kompetence skal hedde EU-Domstolen - vil kunne regulere spørgsmål lige fra kvinders ret til barselorlov over ytringsfrihed og ret til undervisning til arbejdstagerrettigheder, sociale rettigheder osv.
Aldrig nogen sinde har EU’s institutioner haft så vide beføjelser til at bestemme, hvordan retstilstanden skal være her i Danmark, og hvis man mener, at det er en forbedring af demokratiet, må man jo faktisk være af den oprigtige overbevisning, at Danmark og danskerne er bedst tjent med at lade andre landes politikere afgøre, hvordan retstilstanden skal være her i landet.
Den opfattelse deler vi ganske enkelt ikke i Dansk Folkeparti, og også derfor er vi modstandere af, at EU nu skal have sin egen anklagemyndighed.
Myndigheden til at udtage stævning eller rejse tiltale mod en person er noget, der i den grad knytter sig til det enkelte lands suverænitet, og naturligvis skal EU ikke have den beføjelse.
Der skal ikke ske udvidelser på det område.
Noget andet, hvor man virkelig kan tale om, at der er taget raffinerede midler i brug, er det lange katalog over områder, hvor EU nu får nye hjemmelsbestemmelser.
Det handler om miljø og energi, og det handler om klima, social ansvarlighed og RIA-området.
Man siger, at selv om der opfindes nye hjemmelsbestemmelser, selv om der opfindes nye artikler og nye traktatgrundlag i den nye traktat, jamen så er der sandelig ikke tale om noget som helst nyt, for det har man jo allerede fiflet igennem via gummiparagraffen gennem de sidste mange år.
Spørgsmålet er ærlig talt, om der ikke er tale om suverænitetsafgivelse, når man udvider det område, som artikel 308 - altså gummiparagraffen kan bruges på.
Hvis der ikke er det, må der i hvert fald være tale om det, når man indfører et klarere hjemmelsgrundlag de steder, hvor artiklen allerede er blevet brugt, og derfor vil jeg tillade mig at sætte et meget stort spørgsmålstegn ved den definition af suverænitet, som regeringen og Socialdemokratiet lægger til grund for deres afgørelse. Hvis man lytter til jasiden, er der jo tale om en fantastisk traktat.
Hvis man virkelig tror på, at det her er noget, der skal skabe effektivitet, og at den effektivitet, man skaber, er god - det er godt nok lidt selvmodsigende i forhold til Udenrigsministeriets egen årsredegørelse for sidste år, hvor man roser 2006 for at være et af de mest effektive og mest arbejdsomme år overhovedet - så er det lidt mærkeligt, at det her skal være det, der skaber den store effektivitet og virkelig skal få sagspuklen væk.
Hvordan kan man på den ene side mene, at det her vil fremme effektiviteten fremover og på den anden side rose det just forgange år for at være et af de mest effektive år overhovedet?
Men det er i hvert fald noget af det, vi hører.
Vi hører også, at det her vil stramme demokratiet i EU, og det er sikkert også rigtigt, hvis demokrati skal forstås sådan, at vi lettere kan stemmes ned, og at danskerne skal have mindre indflydelse i deres eget land.
Hvad er man bange for?
Jo, man er bange for sin egen skygge.
Selv med en traktat, hvor man selv har haft mulighed for at udpege og pille de elementer, man ikke ville have, ud - de ni elementer, som Justitsministeriet tidligere vurderede var problemfyldte - tør man ikke stå over for vælgerne, og jeg synes ærlig talt, det er skuffende.
Jeg mener, at når det drejer sig om det her spørgsmål, kan man tale om, at der har været to sider blandt japartierne.
Der har været regeringen, som sådan set med statsministeren i spidsen jo meget klart har sagt fra starten af, at er man ikke inde under § 20, skal man ikke have nogen afstemning.
Dansk Folkeparti er grundlæggende uenig i den tilgang til spørgsmålet, for vi mener sådan set, at man bør lade enhver tvivl komme vælgerne til gavn og derfor holde folkeafstemning.
Men det er trods alt et mere anstændigt synspunkt end det, vi har oplevet fra Socialdemokraternes side.
Vi har nemlig både før og under folketingsvalgkampen oplevet, hvordan man har forsøgt at ride på to heste og sidde mellem to stole.
Man sagde: På den ene side vil vi ikke give et endeligt tilsagn, men på den anden side vil vi heller ikke afkræfte, at det kan komme på tale at holde en folkeafstemning.
I går så vi så, hvad det er, man vil.
Vi fik at vide
, hvad den politiske vurdering, som man så flot kalder det, og som man har holdt vælgerne hen med de sidste mange måneder, i sidste ende skal munde ud i, og var der noget som helst nyt under solen?
Ikke ét ord.
De argumenter, vi har fået præsenteret, er præcise gengivelser af de analyser, som både fru Helle Thorning-Schmidt, hr. Svend Auken og andre fremtrædende socialdemokrater er kommet med tidligere, og det er ikke bare en skuffelse.
Det er at stikke vælgerne blår i øjnene.
Vi vil ikke være med til at stikke vælgerne blår i øjnene.
Derfor insisterer vi på en folkeafstemning, og jeg skal derfor afslutningsvis på vegne af Dansk Folkeparti fremsætte følgende:
Forslag til vedtagelse »Såfremt EU-landenes regeringskonference når til enighed om en ny EU-traktat, pålægger Folketinget regeringen at sikre afholdelse af en folkeafstemning om den nye EU-traktat.«