Henrik Sass Larsen (S), 2014-10-23:
Jeg medvirker meget, meget gerne til at rette eventuelle misforståelser, der måtte være, også i teksten, hvis der er uklarheder her.
Jeg har ikke set eksempler på det, men jeg skal ikke afvise, at der er det.
Det er jo klart, at udgangspunktet for, hvem der har stemmeret eksempelvis på medarbejderselskabets generalforsamling, jo skal være ejerne af selskabet.
Og der kan man da godt tage en diskussion – det gør jeg gerne – om det og spørge, om man, hvis man nu har været med i selskabet i den fulde tid minus en måned, så stadig væk kan bevare en eller anden form for stemmeret eller noget andet.
Vi kan godt diskutere, om det er hensigtsmæssigt eller ej, så det har jeg ingen problemer med at få afklaret yderligere i forhold til debatten.
Tak til alle ordførerne for indlæggene og debatten.
Tak til Dansk Folkeparti for den klare og utvetydige opbakning til forslaget og intentionerne bag det, og til De Konservative, ligeledes tak til Socialdemokraterne og De Radikale og til SF, som jeg også fornemmede var positive, de havde dog nogle spørgsmål – Enhedslisten fornemmede jeg nok ikke ville være med – og også tak til Liberal Alliance og Venstre, fordi de vil bakke op om den aftale, vi har lavet, mens de dog i den forbindelse har en række principielle spørgsmål, som jeg vil prøve at besvare.
Men må jeg ikke allerførst sige, at det her forslag jo er kommet på baggrund af, at et fagforbund og en virksomhed henvendte sig til mig og sagde, at de havde nogle udfordringer med deres produktion i Danmark, og at de ønskede at få en model, hvor vi fra regeringens side, fra samfundets side kunne være behjælpelige med, at medarbejderne fik mulighed for at lave den her type af investeringer.
På baggrund af den henvendelse har vi så udformet et forslag, og vi har forsøgt at konstruere det sådan, at det kunne være hjælpsomt over for den pågældende branche.
Men generelt har vi selvfølgelig også skullet gøre det sådan, at det har skullet gælde for alle.
Derfor har det ikke været et arbejde, som regeringen har lagt ind fra starten af og sagt, at det her var noget, vi specielt ønskede fremmet; det er opstået, fordi der har været et behov derude.
Jeg synes ligesom hr. Brian Mikkelsen, at det her jo så er en ny og en anderledes måde, man også kan skaffe kapital på, ansvarlig kapital, til virksomheder, og som måske også kan gøre – det er der i hvert fald nogle enkelte eksempler på – at man rent faktisk kan bevare sin virksomhed, at man har mulighed for, at man kan investere i sin egen arbejdsplads, og endda også få øget indflydelse på det.
Er det f.eks. sådan noget, som man kan bruge til at der lige pludselig kan sidde alle mulige sidegadevekselerer og spekulere i det?
Er der en mulighed for, at man kan bruge det til social dumping og andet?
Alle de overvejelser har vi jo haft inde og bearbejdet meget grundigt.
Vi har nemlig sørget for at hegne det ind, sådan at det skal godkendes, hver eneste gang man laver sådan et selskab, og så vi også sikrer, at man ikke har mulighed for at kunne lave netop social dumping, i forbindelse med at man kan komme og konstruere alle mulige selskaber.
Så vi mener egentlig, at vi har hegnet det godt ind, og at det skulle være operativt.
Så er der blevet rejst en debat, hvor der er blevet spurgt, hvad der gælder.
Hvem skal være med, og hvem skal ikke være med?
Jeg vil jo altså sige, at det i alle forhandlingerne er hundrede procent klart, at det ikke er et spørgsmål om en individuel kontrakt, der tegnes af den enkelte medarbejder i forhold til firmaet; der er tale om, at det er hele lønmodtagergrupper, der går ind og foretager en afstemning om og en afvejning af, hvorvidt man ønsker at være med eller ej.
Jeg vil også godt sige meget klart, at de her typer selskaber aldrig nogen sinde bliver til noget, medmindre både arbejdsgiverne, dvs. virksomheden, og lønmodtagerne ønsker det.
Der er ikke nogen, der kan tvinge hinanden her.
Det, vi så har gjort i forbindelse med lovforslaget her, er, at vi jo faktisk også har givet meget stor fleksibilitet lokalt.
Det vil sige, at man i det enkelte selskab kan indrette vedtægterne lokalt, efter forgodtbefindende.
Hvis man nu synes, at der skal være to tredjedeles flertal for det, så kan man faktisk skrive det ind.
Man kan jo for så vidt også skrive ind, at det skal være hundrede procent, hvis man synes, at det er sjovt.
Men man kan også godt skrive ind, at det skal være en ud over halvdelen, som det er tilfældet andre steder.
Det er noget, man aftaler fra gang til gang og fra sted til sted.
Det er vel ikke så mærkeligt, når man kigger på, at der er tale om lønforhold og overenskomstforhold, at man så har nogenlunde den samme logik her, som faktisk også gælder, når der skal vedtages overenskomstforhold i øvrigt; man risikerer på andre områder som afholdelse af ferie, barsel, når det gælder løn og tillæg, jo faktisk også at blive udsat for lige præcis den ferie, den barsel, den løn og de tillæg, der nu engang gælder i overenskomsten, hvis en ud over halvdelen har stemt ja til det.
Sådan er virkningen derude jo i forvejen, og jeg vil bare sige, at det er det, der afspejles i den her forbindelse.
Så kan man som medarbejder selvfølgelig sige, at man vil sige sit job op – det var der faktisk nogle på Bornholm der gjorde – og at man vil et andet sted hen, fordi man ikke vil være med i det her, og det er fair nok, det har man selvfølgelig altid muligheden for at gøre.
Men det binder altså også.
For tænk sig, hvis man nu lige pludselig står i en situation, hvor nogle skal påtage sig risikoen ved at investere – for det er jo en risiko – mens andre ikke skal, ja, så kan vi jo godt regne ud, hvordan det bliver.
Altså, det, at der er nogle, der siger, at de påtager sig risikoen, og de andre får så en højere løn, giver måske ikke nogen særlig god basis for at få det her til at fungere som noget særlig succesfuldt, skulle jeg mene.
Så har vi endda indrettet det så hensigtsmæssigt, at vi har sagt, at hvis der i en virksomhed f.eks. er 200 slagteriarbejdere og to gartnere, og de to gartnere ikke vil være med, så kan det også være en mulighed; det kan det faktisk godt.
Så fleksibelt er det endda også, at man kan gøre det på den måde.
Så blev der jo stillet nogle spørgsmål som: Hvad nu, hvis man mister arbejdet?
Jeg tror, der har været et eksempel med en eller anden tænkt virksomhed, hvor man måske skal vente 5-8 år, før man får pengene ud, og det er fuldstændig korrekt.
Det er risikovillig kapital, man investerer i virksomheden.
Vi kan jo ikke have, at en risikovillig kapital skal ligge i likvide midler, for så er det ligesom ikke særlig brugbart længere.
Altså, der findes et par tilfælde, hvor man kan få pengene ud med det samme, det ene er i forbindelse med pensionering, og det andet er i forbindelse med dødsfald, men ellers må man vente til, at man realiserer investeringen.
Vi kender det jo faktisk også fra LD og andre steder, hvor man har haft lignende konstruktioner, og hvor man må vente et stykke tid, for hvis man, om jeg så må sige, bare hele tiden kan trække likviditet og kapital ud af virksomheden, ja, så bliver det jo en ret sølle investering, man på sigt kan foretage her.
Så det gælder altså, at man binder det her.
Der er jo blevet stillet nogle spørgsmål, og jeg skal huske at sige, at jeg meget, meget gerne besvarer alle spørgsmål, også hvad angår alle de tekniske eksempler og andet, for at kunne svare på alt her.
Det er klart, at det her er ny lovgivning, og noget af det er også helt nyt terræn, og derfor vil der opstå en række problemstillinger, hvor vi må sige, at her er vi nødt til at tage stilling til det på ny.
Men vi har i lovforslaget i hvert fald forsøgt at gennemtænke så mange af de her situationer som muligt.
Det gælder også i forbindelse med konkurs.
Lad mig sige det helt klart: Hvis man investerer sine midler i et selskab, og det selskab, man har investeret dem i, går konkurs, så mister man sine penge.
Det her er ansvarlig kapital, og man er endda også efterstillet i forhold til andre sikrede kreditorer.
Så der er altså en risiko forbundet med det her, det skal man slet, slet ikke lægge skjul på.
Så vil jeg bare kort i forhold til nogle af de bemærkninger, der i øvrigt har været, sige, at jeg synes, Hans Kristian Skibby sagde noget meget korrekt og rammende i forhold til, hvordan erhvervsstrukturen skal være i Danmark, og at det her sigter på en type erhvervsstruktur, som det er vigtigt at bevare, nemlig produktionsarbejdspladser.
Dansk industri og danske produktionsarbejdspladser har været kraftigt udfordret.
Vi har tabt i hundredtusindvis af arbejdspladser.
Man kan jo ikke bare hele tiden tilpasse sig dernedad i lønkonkurrencen – det kan være svært nok på et tidspunkt at nå derhen – og man kan jo heller ikke hele tiden produktivitetsmæssigt blive bedre og bedre, men man kan jo bruge alle elementer sådan, at vi stadig væk kan bevare og sikre, at der er produktionsarbejdspladser i Danmark.
Og det her er faktisk, vil jeg mene, designet specielt til Produktionsdanmark, hvis det er, at man vil være med i forhold til det.
Jeg synes, det er et tilbud, man kan bruge derude, og hvis man ikke bryder sig om det, så kan man lade være med at bruge det; det er meget enkelt.
at man ikke bliver tvunget til at stå og kigge på hinanden, når man skal stemme; man kan stemme ved hemmelige og frie afstemninger, ved frie valg.
Så på den måde har vi også sikret det.
Så jeg synes egentlig, vi er nået et langt stykke af vejen.
Så kan man jo altid filosofere lidt over, hvor meget det har med ØD og OD at gøre.
Som den gode kapitalist, Brian Mikkelsen, her sagde, vil man jo gerne have indflydelse på sin investerede kapital, og det var den samme filosofi, der lå bag tankegangen i forhold til OD.
Hvad angår ØD, havde man måske tiltænkt de faglige organisationer at skulle spille en lidt større rolle.
Det gør de så ikke i så stort omfang her.
Men det, at man faktisk får indflydelse på den kapital, som man investerer, er da egentlig sådan en meget forjættende og udmærket tanke, som det da, synes jeg, er værd at forfølge og tilslutte sig og i øvrigt begejstres over.