Lene Espersen (KF), 2010-05-25:
Jeg vil gerne sige tak til hr. Kim Mortensen og tak til partierne for at få lejlighed til at drøfte forsvarsforbeholdet og ikke mindst Lissabontraktaten og konsekvenserne af den.
I relation til forespørgslens fokus for konsekvenserne af forbeholdet i lyset af Lissabontraktaten vil jeg gerne understrege, at en af ambitionerne med Lissabontraktaten er at skabe bedre sammenhæng mellem Unionens politikker, så EU kan agere med større kraft og indflydelse på den globale scene.
Til det formål er der med Lissabontraktaten indført en række institutionelle ændringer.
Herman Van Rompuy er udnævnt til fast formand for Det Europæiske Råd, og Catherine Ashton er udnævnt til EU's udenrigsrepræsentant.
Van Rompuy skal tegne de store linjer, og Ashton skal være den, som fører den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Ashton vil endvidere blive bistået af den fælles udenrigstjeneste, som er under etablering.
Lissabontraktaten skaber med de nye embeder og strukturer forudsætningen for en mere stabil og sammenhængende dagsorden, som vi vil kunne forfølge med større konsekvens over for vores globale partnere.
Det er en udvikling, vi fra dansk side har stor interesse i at bidrage til.
I en situation, hvor EU er en af de væsentligste platforme til global indflydelse, har vi al mulig interesse i, at denne platform bliver så stærk som muligt.
Men nu til forsvarsforbeholdet, som er genstand for dagens forespørgsel.
Selv om Lissabontraktaten gør op med konceptet om EU's tre søjler, ændrer traktaten ikke ved, at den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik grundlæggende er af mellemstatslig karakter.
Lissabontraktaten ændrer heller ikke på rækkevidden af forsvarsforbeholdet.
Danmark kan fortsat ikke deltage i EU's militære operationer eller i EU-samarbejdet om udviklingen af militære kapaciteter.
Det kunne vi ikke, før Lissabontraktaten trådte i kraft, og det kan vi heller ikke efter.
Det står dog samtidig klart, at forsvarsforbeholdet med tiden kan få større betydning og blive mere komplekst at håndtere.
Dette afhænger først og fremmest af, hvordan forsvarssamarbejdet i EU vil udvikle sig.
Men Lissabontraktaten udgør ikke i sig selv en faktor, der gør forsvarsforbeholdet mere eller mindre skadeligt for varetagelsen af danske interesser.
Det er også fuldstændig korrekt, at man i EU har fokus på øget civilmilitær sammentænkning, ganske som vi har det her i Danmark, og ligesom man har det både i NATO og i FN.
Det er naturligvis en udvikling, vi støtter fra dansk side, og det er en udvikling, som vi er helt på forkant med.
Hvad betyder den øgede civilmilitære sammentænkning i EU så i forhold til forsvarsforbeholdet?
Ja, selv om vi ikke kan være med i alle aspekter af EU's fælles sikkerheds- og forsvarspolitik, er det stadig i dansk interesse, at den fælles sikkerheds- og forsvarspolitik styrkes og gøres mere sammenhængende.
I den situation må vi erkende, at EU er en af vore væsentligste platforme til global indflydelse.
Det er jo netop i dansk interesse, at platformen bliver så stærk og virksom som overhovedet muligt.
Det er i den forbindelse værd at bemærke, at sammentænkning og bedre sammenhæng mellem civile og militære værktøjer ikke er det samme som sammensmeltning mellem værktøjerne.
Markante danske bidrag til civile operationer står hverken Lissabontraktaten eller forsvarsforbeholdet jo i vejen for.
Set i forhold til indbyggertal har Danmark en lang tradition for at være en af de største bidragydere til sådanne operationer, og den tradition agter regeringen at videreføre.
I øjeblikket deltager vi med bidrag, der er over vores vægtklasse, i EU's civile operationer i Afghanistan og i Kosova.
Det er naturligvis svært at spå om fremtiden.
Hvis udviklingen på længere sigt skulle vise sig at bevæge sig i retning af mere integrerede EU-operationer, hvor man vil se en stigende kobling mellem militære og civile elementer, kan forsvarsforbeholdet blive en stadig mere vanskelig udfordring.
Samlet står det klart, at forsvarsforbeholdet begrænser Danmarks sikkerhedspolitiske handlemuligheder.
Først og fremmest begrænser det mulighederne for dansk indflydelse, men der er også et bredere perspektiv.
Generelt sender forsvarsforbeholdet et signal til omverdenen om, at vi ikke ønsker at være helt med, at vi viger udenom og undslår os det fælles ansvar; med andre ord: Vi vil ikke Europa helt.
Det er endda i en situation, hvor vores partnere bredt anerkender, at vi har meget at byde på.
Men det er altså ikke en situation, Lissabontraktaten har skabt.
Det har tværtimod og desværre været virkeligheden for dansk europapolitik de seneste 17 år.
Afslutningsvis vil jeg gerne sige et par ord om regeringens generelle holdning til forbeholdene.
Det er fortsat regeringens holdning, at de er til skade for Danmark.
På den baggrund vil regeringen på et passende tidspunkt igangsætte drøftelser blandt Folketingets partier med henblik på at sikre så bred en politisk opbakning som muligt til en ændring af forbeholdene.
Men den politiske opbakning skal være i hus og skal altså også omfatte euroen, og her må vi konstatere, at oppositionen fortsat står uden en fælles holdning.
Jeg tror personligt på, at vi står os bedst ved, at den dag, forbeholdene skal til afstemning, er det en afstemning, der skal have én overordnet overskrift, og det er, om Danmark skal være helt og fuldt med i det europæiske samarbejde.
Tak for ordet.