Charlotte Fischer (RV), 2007-02-23:
Ja, der har jeg det nok lidt ligesom SF’s ordfører
: Altså, hvis man er klar til at ændre loven på et punkt, må man vel også være klar til at ændre den på andre punkter.
Ministeren kaldte den tostrengede model for en rigtig radikal løsning.
Det kan man jo godt vælge at gøre.
For sandheden om den model er jo, at den giver donorerne et valg, og den giver forældrene eller aftagerne et valg.
Hvordan kan man som minister fra et tidligere Danmarks Liberale Parti være imod en løsning eller i hvert fald være imod at få kulegravet sådan en model, som ville give både donorer og forældre en mulighed for at vælge anonymt eller ikkeanonymt?
Jamen jeg står ikke her og siger, at jeg ikke kan se pro et contra, jeg kan godt se pro et contra, det var sådan set det, vi sammenlagt brugte 2 år på at diskutere.
Og jeg husker ikke forkert, når jeg siger, at vi oven på den lange diskussion nåede frem til, at der, hvor den sag ligesom er modnet nu, står vi bedst på det gældende regelsæt.
Det var den konklusion, der blev draget.
Og så kan man da godt synes, at det er interessant at genstarte en hvilken som helst diskussion allerede dagen efter.
Med det afskriver jeg ikke, at vi, når der er gået en rum tid oven på den lovgivning, som faktisk først trådte i kraft her den 1. januar, altså for mindre end 2 måneder siden, kan gå ind også med større grundighed end det, jeg lægger op til i den her diskussion igen, det gør jeg ikke.
Jeg synes bare ikke, tiden er til det nu.
Det er jo rigtigt, at der var bred tilslutning til loven, men lige præcis spørgsmålet om anonymitet var der jo mindre bred tilslutning til og en del diskussion om.
Det, som vi dengang var ret optaget af, var muligheden for at indføre et tostrenget system, hvor man både sagde, at donoren selv kunne vælge, om han eller hun ville være anonym eller ej, og at aftagerne så også kunne vælge, om de ville modtage anonymt eller ej.
Der var vi i den situation, at ministeren sagde, at det ville kræve en meget stor udredning, og da vi spurgte, om han så ville lave sådan en udredning, sagde han, at det ville han ikke.
Derfor mener jeg egentlig, at det måske var ad den vej, man kunne gå, også hvis man har den – jeg synes berettigede – frygt for donorflugt.
Så er den her model jo faktisk en, der tager højde for det og siger, at nu giver vi muligheden, og det er et lille skridt i retning af at kunne tilbyde børn, der gerne vil kende deres biologiske ophav, den mulighed.
Samtidig siger vi også, at donorer, der ikke vil give ikkeanonymt, kan fortsætte med at gøre det anonymt.
Og det kan man godt diskutere.
Der er også andre bud – kan jeg forstå – i debatten om, at der skulle være en mulighed for, at man under visse særlige, kvalificerede betingelser skulle kunne få oplysninger om sit fædrene ophav, altså en sygdomsmæssig situation eller noget tilsvarende.
Jeg tror bare, at man her er nødt til at foretage et valg.
Altså, det er jo en absurditet.
Med hensyn til at rykke nogle konflikter ud i nogle familier, som har valgt den her form for familiedannelse for at komme så tæt på naturlig familiedannelse som overhovedet muligt, tror jeg også, at man der vil skabe et unødigt sæt konflikter.
Hvad er bevæggrunden for, at lige præcis jeg så er født med et træk på den konto, hvor man ikke kan se i sædbanken, hvor sæden kommer fra?
Man kan jo følge de svenske erfaringer, og man kan også se til England, man kan følge internationale erfaringer.
Jeg står ikke her og siger, at vi ikke på et tidspunkt vil være parate til at tage den her diskussion med en større grundighed end det, jeg lægger op til her, det indrømmer jeg gerne.
Det er bare ikke nu, kun 8 måneder efter at vi sidst drog en konklusion oven på en meget lang og grundig diskussion.