Pernille Skipper (EL), 2015-05-21:
Undskyld, men jeg er ikke sikker på, at jeg forstod, hvordan parentesen omkring det betingede lige præcis skal forstås, men det er derfor, at Straffelovrådet skal kigge på det.
Altså, det er jo sådan set noget, vi ofte gør på retsområdet, fordi det er kompliceret, og fordi vi skal være sikre på, at alting bliver afdækket
Og så kan det jo være, at de kommer frem til den konstruktion, som hr. Jan E. Jørgensen lige har redegjort for.
Og det ville i øvrigt være fint for Enhedslisten.
Vi er sådan set positive over for det, men vi vil bare gerne have, at Straffelovrådet kigger på det, så vi er sikre på, at tingene hænger sammen.
Der er et af dem, jeg dog vil starte med at påpege rejser en meget væsentlig problemstilling, som også er blevet nævnt flere gange, og det er den her diskussion om de erstatninger, som bliver tilkendt de krænkede i sager, hvor medier har krænket privatlivets fred eller bragt urigtige historie osv., og om, at de erstatninger ikke dækker de reelle omkostninger, som man egentlig har ved at føre sagen.
Det vil sige, at hvis man er krænket i sådan en sag, kan man risikere at tabe penge på at få ret.
Nogle vil måske slet ikke gøre det, fordi de ikke har midlerne, fordi de ikke vil risikere at tabe penge osv.
Selvfølgelig gør vi det.
I løbet af sidste år havde vi jo, som det også er blevet nævnt, en arbejdsgruppe siddende – en ny form for parlamentarisk redskab, kan man sige – som forsøgte at gennemgå et område, der var afgrænset på forhånd, og via sådan en tværpolitisk arbejdsgruppe forankret i Kulturudvalget forsøgte man at gennemgå nogle af problematikkerne og se, hvor man kunne ende henne, og hvad man kunne blive enige om.
Det var faktisk en rigtig positiv oplevelse, og jeg havde simpelt hen fornøjelsen af at få min første titel som formand for noget parlamentarisk, overhovedet, så på den måde var det også særlig interessant.
Det betyder jo, som jeg også sagde før, at der er nogle, der måske vil afholde sig fra at gå ind i sager.
Men det var ikke arbejdsgruppens opfattelse – og det er stadig væk heller ikke Enhedslistens opfattelse – at vi løser problemet ved at skrue erstatningerne i vejret eller, som Venstre nu foreslår, ved at få dem tredoblet.
Hvis man gør det, risikerer man nemlig at komme i den situation, at erstatningerne for krænkelse af privatlivets fred ikke står i forhold til andre straffesager og andre erstatninger.
For at skære det ud i pap kan man komme i den situation, at en tv-vært, som er blevet krænket ved f.eks. at få bikinibilleder i Se og Hør, for at tage et nærliggende eksempel, får en større erstatning end en person, som har været udsat for voldtægt, og jeg tror ikke, der er nogen af os, der er interesseret i, at vi ender i den situation.
Derfor mener vi sådan set ikke, at det er det mest egnede.
Det er så også derfor, man i arbejdsgruppen begyndte at diskutere, om det så betyder, at vi skal overflytte påtalekompetencen fra at være civil til at være offentlig.
Det vil sige, at det er anklagemyndigheden, der tager sagen på vegne af den forurettede, i stedet for at den forurettede selv skal rejse en civilsag.
Det er så det, som Straffelovrådet er ved at kigge på nu, fordi vi jo fandt, at det var den mest nærliggende måde at komme problemet til livs på.
Vi kan ikke stemme for forslaget allerede i dag.
Det kunne vi heller ikke, da vi var færdige med arbejdet, og det er bl.a., fordi man også skal overveje, at det har den konsekvens, at hvis der indføres offentlig påtale, vil du som person ikke i teorien og heller ikke i praksis kunne bestemme, om en sag skal rejses.
Altså, ved at der føres en civil sag, kan man faktisk også undlade at føre en sag, hvis man f.eks. ikke har lyst til at blive trukket igennem det hele en gang til.
Det er jo den negative konsekvens, der vil være af at indføre offentlig påtale, og det er derfor, vi meget gerne vil have Straffelovrådet til at kigge på det, før vi tager endelig stilling.
Men det ændrer ikke på, at det umiddelbart er det mest nærliggende at gøre.
Når det så kommer til et andet forslag her, som jeg lige vil trække frem til sidst, og som handler om øget brug af navne- og referatforbud, så vil jeg sige, at det jo bryder med et helt grundlæggende princip om åbenhed i retsplejen, som jeg mener, er rigtig, rigtig vigtigt – ikke kun af hensyn til pressens mulighed for at skrive historier, men generelt for, at vi via åbenheden kan kontrollere, hvad der foregår ved vores domstole.
Jeg har heller ikke nogen oplysninger om, at der er en stor stigning eller generelt et højt antal sager, hvor man bryder referat- eller navneforbuddet, ej heller selv om man kunne mene, at straffen var lav.
Så det ser vi sådan set heller ikke nogen grund til at gå ind og kigge på nu.