Brian Mikkelsen (KF), 2010-02-02:
Beslutningsforslaget indebærer, at Folketinget pålægger regeringen at etablere et centralt uafhængigt nævn til sikring af offentligt ansattes ytringsfrihed og ændre lovgivningen, så der indføres omvendt bevisbyrde i sager, hvor offentligt ansatte udsættes for sanktioner, f.eks. afskedigelse, efter at de har ytret sig.
Det er jo ikke første gang, at vi her i Folketinget behandler spørgsmålet om offentligt ansattes ytringsfrihed, herunder om der skal etableres et nævn til sikring af de ansattes ytringsfrihed, og om der skal indføres omvendt bevisbyrde.
Folketinget har således senest i april 2008 behandlet de nævnte spørgsmål på baggrund af et stort set identisk forslag til folketingsbeslutning, B 59, der var fremsat af Enhedslisten.
Jeg vil gerne starte med at fremhæve, at regeringen mener det samme, som da vi sidst drøftede forslaget.
Regeringen kan derfor heller ikke i dag støtte beslutningsforslaget, og det giver sig selv, at mit indlæg i meget vidt omfang vil svare til det indlæg, min forgænger kom med tilbage i 2008.
Lad mig starte med at fremhæve, også for at undgå enhver tvivl, at det efter regeringens opfattelse er vigtigt, at offentligt ansatte bidrager til en offentlig debat.
Det, som beslutningsforslaget lægger op til, er bare ikke efter regeringens opfattelse den rigtige måde at sikre, at offentligt ansatte bidrager til debatten, på.
Jeg vil først vende mig mod forslaget om at etablere et uafhængigt nævn af den karakter, som forslagsstillerne lægger op til.
Det er regeringens opfattelse, at der ikke er grundlag for at etablere et sådant nævn, og regeringen kan derfor, ligesom da Folketinget behandlede det tilsvarende forslag i 2008, ikke støtte denne del af beslutningsforslaget.
Nævnets hovedopgave, at rådgive og støtte offentligt ansatte, der ønsker at ytre sig om forhold på deres arbejdsplads, er en væsentlig og vigtig opgave.
Men denne opgave varetages efter regeringens opfattelse allerede i tilstrækkeligt omfang af andre myndigheder og organisationer.
Som der også blev peget på, sidst sagen blev drøftet, vil det i mange tilfælde være naturligt, at en offentligt ansat, der ønsker mere generel information om, hvilke regler der gælder for den pågældendes deltagelse i den offentlige debat, søger sådanne oplysninger på sin arbejdsplads, f.eks. hos tillidsrepræsentanterne.
I de tilfælde, som beslutningsforslaget nok tager særlig sigte på, hvor en offentligt ansat ønsker at ytre sig kritisk om forhold på arbejdspladsen, vil den pågældende kunne få både rådgivning og støtte hos sin fagforening.
Derudover kan det nævnes, at en ansat, der føler sig udsat for uberettigede ansættelsesretlige reaktioner efter f.eks. at have ytret sig kritisk om forholdene på sin arbejdsplads, vil kunne indbringe en sådan sag for Folketingets Ombudsmand og eventuelt domstolene.
Dette vil eventuelt kunne ske med støtte fra vedkommendes fagforening.
Endelig kan det nævnes, at det udvalg om offentligt ansattes ytringsfrihed og meddeleret, som regeringen nedsatte i juni 2004, og som med højesteretsdommer Jens Peter Christensen som formand i april 2006 afgav betænkning, heller ikke var inde på forslag om, at der skulle etableres et uafhængigt nævn af den karakter, som forslagsstillerne lægger op til.
I betænkningen konkluderer udvalget, at offentligt ansatte har en vidtgående ytringsfrihed, men at der i praksis kunne konstateres en vis usikkerhed blandt de offentligt ansatte og myndigheder om indholdet og rækkevidden af reglerne om offentligt ansattes ytringsfrihed.
Udvalget anbefalede på den baggrund, at der for at komme usikkerheden om indholdet af reglerne til livs blev udarbejdet en vejledning om offentligt ansattes ytringsfrihed.
Som opfølgning på udvalgets anbefalinger udsendte regeringen i september 2006 en vejledning om offentligt ansattes ytringsfrihed.
Vejledningen blev sendt til statslige, regionale og kommunale arbejdspladser.
Det er min opfattelse, at dette initiativ i højere grad end etablering af et rådgivende nævn styrker det, som vi alle sammen er enige om, nemlig at det er vigtigt, at offentligt ansatte kan deltage i den almindelige samfundsmæssige debat, hvis de ønsker det.
I den sammenhæng er det også vigtigt at være opmærksom på, at de forhold, der kan begrunde, at offentligt ansatte er tilbageholdende med ytre sig, såsom frygt for at skabe et dårligt arbejdsklima og frygt for karrieremæssige konsekvenser, er forhold, der efter min opfattelse vel næppe kan lade sig afhjælpe ved at etablere et nævn af den karakter, som forslagsstillerne lægger op til.
Der er vel snarere tale om, at man bør fokusere på at tilvejebringe de rette vilkår for at skabe en endnu mere åben debatkultur.
Et egnet initiativ for at virkeliggøre dette er vel, at der gennemføres en målrettet informationsindsats om rammerne for offentligt ansattes ytringsfrihed, en indsats, som i øvrigt først og fremmest bør forankres lokalt som led i den løbende information til de ansatte på alle niveauer om deres rettigheder.
Jeg kan i øvrigt tilføje, at Finansministeriet i juni 2007 udsendte en vejledning om god adfærd i det offentlige.
Vejledningen indeholder en beskrivelse af grundlæggende værdier og principper for offentlig forvaltning.
I vejledningen, der er udarbejdet i samarbejde med KL, Danske Regioner og DJØF, er spørgsmålet om offentligt ansattes ytringsfrihed også behandlet.
Der er på den baggrund efter regeringens opfattelse ikke tilstrækkeligt behov for at etablere et centralt uafhængigt nævn af den karakter, som forslagsstillerne lægger op til.
Jeg skal derfor ikke gå ind i en nærmere vurdering af de mere konkrete spørgsmål vedrørende nævnets kompetencer, som forslagsstillernes bemærkninger i øvrigt kan give anledning til.
Jeg vil herefter gøre nogle bemærkninger om beslutningsforslagets andet element: Indførelsen af omvendt bevisbyrde i sager, hvor offentligt ansatte udsættes for sanktioner, f.eks. afskedigelse, efter at de har ytret sig.
Regeringen mener ikke, der er grundlag for at indføre omvendt bevisbyrde i sådanne sager, og regeringen kan derfor heller ikke støtte denne del af beslutningsforslaget.
I bemærkningerne til forslaget er der henvist til ligebehandlingslovens § 16, stk. 4.
Det følger af denne bestemmelse, at hvis afskedigelse finder sted under graviditet, påhviler det arbejdsgiveren at godtgøre, at afskedigelsen ikke er begrundet i disse forhold.
Jeg har forstået det omhandlede element i forslaget sådan, at en bestemmelse om omvendt bevisbyrde i sager om offentligt ansattes ytringsfrihed skulle udformes således, at det i tilfælde, hvor den ansatte ytrer sig kritisk om forholdene inden for sit eget arbejdsområde og efterfølgende afskediges m.v., må påhvile arbejdsgiveren at godtgøre, at afskedigelsen ikke skyldes den ansattes lovlige ytringer.
Som den tidligere justitsminister også redegjorde for, da Folketinget behandlede det tilsvarende forslag i 2008, har Jens Peter Christensen-udvalget vurderet det nævnte spørgsmål, og udvalgets flertal kunne i betænkningen ikke anbefale, at der i sager om offentligt ansattes ytringsfrihed blev indført den type af omvendt bevisbyrde, der kendes fra ligebehandlingslovens § 16, stk. 4. Som begrundelse herfor henviste udvalgsflertallet til, at ligebehandlingslovens § 16, stk. 4, omhandler et forhold, som er meget let konstaterbart, nemlig om en afskedigelse har fundet sted under den ansattes graviditet, som pr. definition har en klart afgrænset periode.
Heri ligger altså, at flertallet fandt, at det i visse tilfælde som følge af f.eks. uklarhed eller uenighed om, om den ansatte har ytret sig, og i givet fald, hvad den ansatte måtte have ytret, vil være vanskeligt i det enkelte tilfælde at vide, om en regel om omvendt bevisbyrde inden for ytringsfrihedens område kunne bringes i anvendelse.
Herudover pegede flertallet på, at der i modsætning til sager, hvor spørgsmålet er, om en kvinde under sin graviditet er blevet afskediget, fordi hun er gravid, ikke nødvendigvis vil være nogen meget nær tidsmæssig sammenhæng mellem fremsættelsen af en ytring og en senere afskedigelse af vedkommende.
Det vil derfor ikke på samme måde give mening at indføre en bestemmelse om omvendt bevisbyrde på ytringsfrihedsområdet.
Regeringen kan på den baggrund, ligesom da Folketinget behandlede det tidligere beslutningsforslag i 2008,
ikke gå ind for at indføre omvendt bevisbyrde i sager, hvor offentligt ansatte udsættes for ansættelsesretlige sanktioner, efter at de har ytret sig.
Sammenfattende kan regeringen af de grunde, som jeg her har anført, stadig ikke støtte beslutningsforslaget.