Tom Behnke (KF), 2012-12-11:
Jamen det er jeg glad for, så begynder vi jo for alvor at komme i den rigtige retning.
Altså, vi har sådan lavet et estimat, der hedder, at vi tror, at det, når det gælder de her tre forslag, vil ligge i omegnen af 200 mio. kr.
Men der, hvor vi vil kunne få det afklaret, er jo lige præcis i den udvalgsbehandling, der nu kommer, når vi er færdige med førstebehandlingen.
Her kan vi få eksperterne på banen, her kan vi få ministerierne på banen, her kan vi få alle dem derovre, som kan finde ud af at regne, til at hjælpe os med, hvad det helt præcis er, vi taler om.
Nu er det jo bare en principiel stillingtagen her under førstebehandlingen, og så kommer der måske på et tidspunkt en andenbehandling, men det er jo i udvalgsbehandlingen, vi får afklaret, hvad økonomien egentlig er i det, som vi foreslår.
Det andet, som jeg gerne vil præcisere – for her har der også været en misforståelse, i hvert fald når det gælder den ene af ministrene – handler om det med, at Kongens Ø er et akuttilbud, og at nu havde man ligesom etableret et akuthus.
Nej, forskellen er jo, at Kongens Ø er én behandlingsmulighed.
Når man kommer derind, er man i behandling, og man bliver der, til man er færdig.
De to akuthuse, som vi foreslår, er jo noget andet.
Det er ikke et behandlingssted, men en indgang til behandlingssystemet.
I de akuthuse, som vi foreslår, bliver man afklaret.
Der kommer ro på, og lige så snart der er blevet enighed om, hvad der videre skal ske, skal man videre ud i et egentligt behandlingstilbud.
Der er jo en kæmpe forskel mellem de to tilbud.
Tak for det, og tak for svarene, men der var noget, som jeg sådan bed mærke i.
Det var, at ministeren sagde, at behandlingsgarantien sikrer hurtig behandling, og så tilføjede ministeren: 14 dage, mens motivationen stadig væk er der.
Jeg tror, at hvis man har været i miljøet, hvis man har været blandt misbrugere, er man meget, meget bevidst om, at en sådan motivation holdes ikke i 14 dage.
Det kan simpelt hen ikke lade sig gøre.
Derfor er mit spørgsmål, fordi ministeren til sidst talte om evidens: Er der evidens for at mene, at motivationen kan holdes i 14 dage?
Er der andre steder i vores behandlingssystem, hvor vi meddeler folk, som har, som ministeren udtrykte det, alvorlige helbredsmæssige problemer, at de pågældende borgere kan komme igen 14 dage senere?
Har vi det andre steder i samfundet?
Tak for det og tak for en rigtig god debat.
Jeg sidder jo indimellem og får den tanke, at jeg i virkeligheden godt kunne ønske mig – og man må gerne komme med ønsker, når det snart er jul – at alle ordførere, naturligvis på frivillig basis, fik den mulighed, jeg fik, nemlig at få lov til at følge to hjemløse stofmisbrugere i 24 timer.
Så kommer man ud og oplever, hvad det egentlig er, der sker,
oplever, hvor stor forskellighed der er, hvor store de forskellige behov er, hvad de forskellige årsager er til, at man er nået dertil, hvor man er nået, hvad det er, der skal til for at komme videre, hvad det er, der skal til for at komme ud af sit misbrug.
Det er en myriade af forskelligheder, og derfor er der ikke en standardløsning, der bare passer, og som vi kan vedtage i Folketinget og så sige
: Så, nu har vi vedtaget det, nu er det bare at rette ind til højre.
Det kan simpelt hen ikke lade sig gøre, for det er langt, langt mere komplekst, end den her debat har nået at komme rundt om.
Jeg synes også, der har været nogle misforståelser, hvor jeg netop sad og tænkte: Det kunne være godt, hvis alle ordførerne fik den mulighed for at komme ud og opleve det på allernærmeste hold.
Jeg vil ikke sige på egen krop, for det ønsker jeg ikke for nogen, men i hvert fald at man kan være til stede så længe, at man når at se, hvad det er.
Det, der gør sig gældende, er, at stofmisbrugere er udsatte.
De er utrolig udsatte på alle mulige måder, og rigtig mange af dem er også hjemløse, fordi det kaotiske misbrug gør, at de mister evnen til at fastholde en bolig, de får ikke betalt huslejen, de bliver smidt ud, de bliver hjemløse.
Det er virkeligheden for rigtig, rigtig mange af de her misbrugere.
Man skal huske på, at de fleste, hvis ikke alle stofmisbrugere, jo altså har en grund til, at de er havnet der, hvor de er havnet.
Nogle har selvfølgelig eksperimenteret med nogle ting, blevet grebet af en afhængighed og kommet længere og længere ud, men mange har også en selvvalgt grund til at være der, f.eks. at der har været problemer i deres liv eller tidligere i deres liv, der er så voldsomme, at de er nødt til at dæmpe de smerter, som de selv giver udtryk for de har på krop og sjæl.
Derfor er det at skulle ud af sit misbrug jo ikke bare det, at man kommer ud af misbruget og så skal starte en ny tilværelse, det er en konfrontation med alt det, man har dæmpet med de narkotiske stoffer, for pludselig kommer den virkelighed tilbage, og den skal man også forholde sig til.
Det er det, der gør, at mange misbrugere er meget tilbageholdende med det og har svært ved at finde lige præcis den motivation, der skal til for at komme ud af misbruget, altså fordi det er på to måder en virkelighed, man skal ud at møde, når man kommer ud af sit misbrug.
Så den motivation er der sjældent, og når den er der, er den der kun kortvarigt.
Det er derfor, det er så utrolig vigtigt, at vi griber chancen, når misbrugeren kommer og siger: Nu er jeg motiveret, nu er jeg klar til at gå i behandling.
Så skal vi tage imod, så skal vi gribe den chance.
Det, jeg oplevede, var et behandlingssystem, der havde den holdning: Nåh jo, jo, men de fleste af dem springer jo fra undervejs, så vi venter lige for at se, om de nu også mener, at de er motiverede.
Uden sammenligning i øvrigt tænkte jeg på: Gad vide, hvordan det ville gå, hvis private erhvervsdrivende i deres butikker havde den holdning til kunderne.
Tag f.eks. bilbranchen – vi kender da alle sammen det, at man går ind i adskillige bilforretninger, man kigger på biler, man prøvekører biler, man gør alt muligt andet, og på et eller andet tidspunkt beslutter man sig for, hvilken model det skal være.
Det er jo de færreste kunder, der går ind og siger: Jeg vil gerne have den der model, jeg vil have den leveret i rød farve og helst i morgen tidlig kl. 10.
Det er sjældent, det sker.
Men har vi automobilforhandlere, der siger til kunderne: Vi ved godt, at det kun er 1 ud af 20, der køber en bil, så ud af min butik, væk, kom ikke ind her?
Nej, det har vi da ikke.
Vi skal da gribe chancen, når den er der, og vi skal sørge for at tage dem ind, for det er den første forudsætning for, at misbrugerne kommer ud af deres misbrug, altså at vi tager imod og sørger for, at de kommer videre.
I dag kan vi konstatere, at behandlingssystemet og behandlingsgarantien ikke fungerer godt nok.
Jeg troede sådan set, at mange af de tiltag, jeg gjorde i 1990'erne, og behandlingsgarantien, vi gennemførte i 00'erne, rent faktisk virkede derude, men da jeg kom tilbage efter at have været væk fra området et stykke tid, opdagede jeg, at det faktisk er værre, end det var tidligere.
Så bliver man nødt til at sætte sig ned og tænke over tingene, og det gjorde jeg også.
Der var hele den diskussion om fixerum, den skal vi ikke tage igen i dag, men det var det, der gjorde et indtryk, på mig, så jeg sagde: Nej, det må vi også kunne gøre bedre.
Derfor overvejede jeg det og fandt frem til at lave de her tre beslutningsforslag, som rækker videre, og som tager fat om alle de problemer, der er i den her forbindelse, og sørger for at samle alle op, der er motiverede til at gå i behandling.
Det, jeg oplevede, da jeg sammen med to stofmisbrugere var nede i det, der hedder Rådgivningscenter Vest, i Københavns Kommune i februar måned i år, var, at man blev mødt med mistro; man blev mødt med lukkede døre; man fik at vide, at man kunne komme igen senere, for man skulle lige bevise, at man var motiveret.
Og på spørgsmålet om, hvad der så sker, når man kommer igen og stadig væk er motiveret, er svaret, at så bliver der lavet en aftale om, at så skal man komme igen 14 dage senere.
Det er ikke en måde at behandle mennesker på, der i den grad har kæmpestore problemer og behov for hjælp, hvilket ministeren også selv sagde.
Det er et meget trægt og meget langsomt system, og det er ikke den stakkels medarbejder, der sad der, man skal kritisere, for han gør jo bare det, han får besked på.
Det er jo systemet, det er ledelsen, det er måden, man i den kommunale sektor betragter stofmisbrugere på, som er så ganske utrolig forfærdelig.
Det er en forfærdelig arrogance.
Og det, som jeg hørte flere stofmisbrugere give udtryk for, var, at det faktisk er meget nemmere at være stiknarkoman og hjemløs, end det er at komme igennem til behandlingssystemet.
Tænk sig, at det skal være sådan.
Tænk sig, at de, der kommer igennem nåleøjet, kun er de stærkeste af de stærke stofmisbrugere.
Alle andre er bare overladt til sig selv.
Det synes jeg vi skal gøre bedre.
Det første, der er væsentligt at få slået fast, er: Hvad er problemet i forbindelse med misbrug?
Hvad er det egentlig for nogle problemer, vi ønsker at løse, når vi taler misbrugere og misbrug?
Og deres helbredstilstand er ganske elendig.
Det er det første væsentlige, vi skal forholde os til.
Det gør, at man altså ikke kan finansiere det på andre måde end ved at lave noget kriminalitet eller på anden måde skaffe ekstra penge – rigtig mange penge.
Så der er meget følgekriminalitet i form af indbrud, røverier, tyverier osv. osv.
Det går ud over i tusindvis af mennesker hver eneste dag, at der er stofmisbrugere, der skal skaffe penge til deres eget forbrug.
Der er også nogle, der handler med narkotika for på den måde at skaffe finansiering til deres eget forbrug, men det er jo også kriminelt.
Når man så har skaffet de her penge, går man ud på det illegale marked til dødens købmænd, og så køber man stoffer af meget, meget tvivlsom kvalitet.
De er ofte urene, møgbeskidte og fyldt med alle mulige tilsætningsstoffer, bare for at det skal fylde noget mere, og man ved i øvrigt ikke, hvilken styrke det, man køber, har.
Det er det, vi skal have gjort noget ved, og det er de problemstillinger, man skal prøve at fokusere på.
Og alle de her tre problemstillinger tager man ikke hånd om, når vi taler om fixerummene.
Det var jo derfor, jeg gerne ville videre end det – ikke for at genåbne den debat, for den kan vi tage en anden dag, men jeg ville gerne videre og prøve at komme med nogle forslag, der løser alle tre udfordringer.
For mig som konservativ er det utrolig vigtigt, at vi hjælper dem, der har brug for hjælp her i samfundet.
Og her er altså en gruppe, nemlig stofmisbrugerne, som i høj grad har brug for vores hjælp.
Derfor er det godt, at vi har haft en god debat i dag, hvor vi har koncentreret os om det her, og hvor der er en positiv vilje til, at vi skal komme videre.
Det første forslag er B 1 om akuthuse.
Forslaget er, at de skal være statsfinansierede og statsdrevne.
Derfor bør akuthusene være statsfinansierede.
Men et akuthus er ikke et behandlingssted, det er bare indgangen til hele behandlingssystemet, altså et sted, hvor man kommer hen, banker på, og så går døren op.
Vi har foreslået, at det ene kunne ligge i København og det andet i Aarhus, men det er egentlig ligegyldigt, hvor man bor henne i landet, for hvis man bevæger sig hen til et akuthus og banker på og er stofmisbruger, så går døren op, og man kommer ind, og så er man i gang med et forløb.
Der er fagligt personale til stede, man kan få en seng at sove i, man kan få noget mad at spise, og man kan med det samme komme i gang med substitutionsmedicin, altså metadon eller andet, sådan at man får dæmpet abstinenserne og man ikke behøver at styrte ud for at skaffe nye stoffer.
Og så kan der komme en hurtig afklaring i samarbejde med misbrugeren – i samarbejde med misbrugeren – som der også står i lovgivningen i dag, men det kniber i dag i rigtig mange kommuner med at forstå, at samarbejde betyder, at man skal være enige om, hvad der skal ske.
Man kan tilgodese de individuelle behov, og man kan finde den rigtige løsning, og så er det videre ud til det rigtige tilbud.
Der kan være nogle, der har behov for i en længere periode at være på metadon f.eks.
Det er ikke, fordi det er specielt sundt, men det kan godt være, at det for nogle er det rigtige.
Og det kan være, at det for nogle i en periode bliver nødvendigt at få noget lægeordineret heroin, indtil man ligesom kan komme videre.
Det vigtige er, at vi kommer videre, og at vi får løst de tre udfordringer, de tre problemer, som jeg nævnte før.
Og det skal i øvrigt være sådan, som jeg også sagde, at uanset hvor man bor, eller om man er hjemløs, skal man have adgang til et akuthus.
Det er det vigtige.
Det er udmærket, men igen er det sådan, at man skal visiteres til det.
Det er lidt bøvlet, og det er kun én behandlingsform.
Den kan være udmærket for nogle, men bestemt ikke for alle.
Det andet beslutningsforslag, B 16, handler om dem, der ikke bevæger sig hen til et af de her akuthuse, vi har i beslutningsforslag B 1.
Det er for dem, der bor et andet sted i landet og ikke lige vil bevæge sig til enten Aarhus eller København, men går hen på det lokale misbrugscenter eller til kommunen i øvrigt og siger, at man godt kunne tænke sig at komme ud af sit misbrug.
Så mener vi, at man inden for 3 dage skal tilses af en læge, der har de faglige kvalifikationer til at vide, hvad det vil sige at være misbruger, og hvad der skal til.
Allerede der skal der gives en fagligt kvalificeret behandling og rådgivning, så man kan komme i gang med at få set på misbrugerens helbred, finde ud af, hvilke behov der er, om der måske skal gives noget substitutionsmedicin i form af metadon eller lignende.
Det er vigtigt at komme i gang med det, så der kommer ro på.
Når først man har været der, er det altså også meget nemmere for det sociale system at arbejde videre med, hvad det er for et behandlingstilbud, der er det rigtige, for nu er der faktisk en lægefaglig vurdering af personen.
Lægefagligt har man også fundet ud af, hvad der skal ske fremadrettet.
Man ved, om der er nogle hensyn, der skal tages osv.
Det er også meget nemmere at fastholde motivationen hos misbrugeren, indtil egentlig behandling kan starte, hvis det er sådan, at man får tilgodeset de basale behov, man har, f.eks. for substitutionsmedicin.
Det er noget af det, der kan virke.
Jeg kan forstå, at regeringen bakker op og siger, at regeringen er enig i det.
Det er jeg glad for.
Så er vi jo allerede på rette spor med det forslag i hvert fald.
Det sidste afsnit forslag, som er B 24, og som handler om lægeordineret heroin til hårdt belastede misbrugere, er noget, vi selv var med til at indføre i sin tid.
Jeg er den dag i dag ked af, at man lavede så stramme begrænsninger af indtagelsesmetoden og af, hvor mange der kunne få lov at komme med, men vi startede jo trods alt der for lige at prøve det af og se, hvordan det virker.
Nu har vi prøvet det, og nu kommer der en evaluering.
Jeg er bare lidt utålmodigt anlagt.
Jeg har været ude at se, at der faktisk er behov for, at vi kommer videre lidt hurtigt, i og med at regeringen er enig med De Konservative i, at det her faktisk er noget af det, vi skal tage fat i og komme videre med.
Det er jo lidt tosset.
Hvis man tager heroin på en anden måde, ryger det eller sniffer det, hvorfor skulle man så accelerere til at være stiknarkoman for at få lov til at komme ind?
Det giver ikke nogen mening.
Det, der er det vigtige, er, at man indtager det på stedet under kontrol, så man ikke render ud og handler det til højre og venstre og køber alt mulig andet.
Det er vores betingelser for det her.
Men vi vil gerne udvide det, så indtagelsesformen kan være mere varieret, og vi vil også gerne udvide antallet af misbrugere, der kan komme ind i det her, altså afsætte flere penge til at udvide kapaciteten. For det andet var vi ikke selv hundrede procent sikre på, at vi skal udvide det til at omfatte kokain.
Men jeg tror, det er rigtigt, og jeg tror, det er nødvendigt, for hvis vi vil løse de tre problemer, jeg nævnte før, altså følgekriminaliteten, det illegale marked og sundhedstilstanden og de alt for mange dødsfald, tror jeg, vi skal se virkeligheden i øjnene og konstatere, at – det var i hvert fald, hvad jeg hørte – over halvdelen af dem, der render nede i gaden og er stofmisbrugere, er på kokain.
Det vil sige, at hvis ikke vi får kokainen med, er vi alligevel ikke nået i mål, uanset hvor meget vi gør ved heroinbehandlingen.
Så når vi ikke målet, som vi gerne vil.
Så det håber jeg sker, og jeg ved, at regeringen arbejder videre med at få en vurdering af, om der er nogle fordele ved det her.
Det kan også være, der er nogle ulemper, og dem hører vi også meget gerne om.
Afslutningsvis vil jeg takke for en rigtig positiv behandling af forslagene her.
Det kører i den rigtige retning, og jeg kan garantere de ordførere, der har været inde på, om De Konservative nu vil fastholde, at det vil vi.
Det her er et område, jeg har brændt for siden 1990, så jeg har tænkt mig at blive ved med at arbejde på det her.
Jeg var væk fra det i en årrække og kom tilbage og opdagede, hvad tilstanden var.
Det understreger bare, at der er behov for at holde fast.
Det har jeg tænkt mig at gøre, for det ligger mig meget på sinde at gøre noget for de borgere her i samfundet, der i den grad har brug for hjælp.
Det har misbrugerne.
Tak til regeringen, for at man har, skal vi kalde det, adopteret to af mine forslag.
Eller hvem kom først med ideen?
Lad det ligge.
Det, der er det vigtige, er, at vi i fællesskab kommer videre og får gjort noget.
Der er også enighed om, at der er et behov for at få styrket den her indsats.
Den vil vi gerne bakke op om.
Jeg kan forstå, at der er basis for at lave en beretning om de tre beslutningsforslag, i stedet for at vi skal til en anden behandling og stemme om det.
Det er også det der med, at regeringen ikke stemmer for oppositionens forslag og sådan noget.
Det er jo en virkelighed, man skal forholde sig til, når vi nu taler om at forholde os til virkeligheden.
Jeg tror, at det, vi skal gøre nu, er at tage os god tid til udvalgsbehandlingen.
Jeg har selv en række spørgsmål, jeg gerne vil have afklaret.
Så lad os nå frem til, at vi kan lave en fælles beretning, hvori vi bliver enige om, at det er i den her retning, vi vil bevæge os.
Så må vi finde ud af, hvor hurtigt vi skal køre, hvilket gear vi skal køre i, og hvilken farve bil vi skal køre i, men vi er i hvert fald enige om, hvorhen vi gerne vil. Vi vil alle gerne gøre det bedre for vores stofmisbrugere, og det er jeg glad for.