Christian Juhl (EL), 2013-05-21:
Tiden er inde til at styrke Palæstina i den aktuelle, fastlåste situation, der har varet siden 1948.
Det ser ud til, at vi er rimelig enige om, at der skal findes en tostatsløsning, at 1967-grænserne kan danne udgangspunkt for en fredsløsning, at apartheidmuren skal fjernes, at bosættelserne skal fjernes, at bosættervejene skal fjernes, og at vi skal sikre aftaler om Jerusalem, vi skal sikre aftaler om flygtningene, og vi skal stoppe jordtyveriet.
Og vi skal sikre begge landes ret til at eksistere.
I det lys er det jo vigtigt at erindre om, at der aldrig havde været nogen israelsk stat, hvis ikke verdenssamfundet havde anerkendt Israel i 1948 uden at vide, hvor grænserne kom til at gå, og at Danmark var et af de første lande, der var med til det.
Den anerkendelse, vi foreslår i dag, vil styrke palæstinenserne i forhandlingerne og vil styrke den balance, der bør være imellem to lande, der skal finde deres løsning på spørgsmålet om grænser og om gensidig sikkerhed.
Det er klart, at når man har haft en overvældende stærk stat, Israel, som i perioder har været besætteren, og som i den grad laver folkeretstridige handlinger på Vestbredden netop igennem disse bosættelser, som gør det umuligt at drive en stat, er det vigtigt, at verdenssamfundet blander sig og siger, hvad der er acceptabelt og ikke acceptabelt, og derfor har FN blandet sig gang på gang med udtalelser netop om det her spørgsmål.
Anerkendelse vil styrke Palæstina, boykot af bosættervarer vil styrke Palæstina, og pres på Israel vil styrke Palæstina og vil så også styrke muligheden for en fredelig løsning.
Men hvorfor er der en modsætning?
Hvorfor er der en modsætning i at sige, at anerkendelse, boykot og pres på Israel fra Danmarks side, som selvstændig dansk udenrigspolitik, hvilket jo har været god tone førhen, er i modsætning til, at man gør det?
Altså, hvorfor er der en modsætning imellem, at Danmark tager selvstændige initiativer og inspirerer EU, og så venter, til EU gør noget?
Det er helt oplagt, at vi ikke bør vente på EU.
Hvis vi skal vente, til Holland og Tyskland og andre lande er med på en anerkendelse, kommer der aldrig nogen anerkendelse.
Hvis vi skulle have taget EU's standpunkt i UNESCO-optagelsen – det er jo en af de pinlige ting, som vi ikke har snakket ret meget om i dag, hvor Danmark stemte nej til, at Palæstina skulle være medlem af UNESCO, sandsynligvis ved en fejl i Udenrigsministeriet, jeg ved det ikke; det er da i hvert fald i modstrid med den logik, der er i den holdning, som udenrigsministeren fremhæver – så var der ikke blevet nogen stillingtagen, for nogle stemte ja og nogle stemte nej i EU.
Hvis vi skulle vente, til EU besluttede, om der skal være diplomatisk opgradering af repræsentationen, ville der aldrig ske noget.
Hvis vi skulle vente, til EU kunne blive enige om, om man skal støtte en boykot af bosættervarer, ja, så ville der aldrig ske noget. I øjeblikket synes jeg, at den vigtigste opgave, man har i EU, er at give Palæstina samme handelsmæssige fortrin, som Israel har fået, sådan at Palæstina har bare en lille smule chance for at få sig et eksportmarked, hvor varerne kan sælges, og hvor man kan få adgang til det forjættede EU-marked.
Det er sagt, det er en symbolsk handling, men den er jo ikke mere symbolsk, end at der er meget mere materie i det end at give mulighed for, at repræsentationen kan få skattefrie biler og få lov til at mødes med dronningen.
Det er jo mindst lige så symbolske ting.
Alt sammen er en sum, som bærer den rigtige vej.
Og de diplomatiske trin, som udenrigsministeren planlægger og har fremsat forslag om, er jo netop trin i retning mod en anerkendelse af den palæstinensiske stat, så hvorfor pokker skulle vi så ikke tage at tage skridtet fuldt ud, når nu det kunne blive et skridt i den rigtige retning, nemlig imod bedre betingelser for at få fred?
Der er vel ikke nogen her, der tror, at Israel af egen drift igangsætter forhandlinger.
Det er vel også derfor, vi har kvartetten.
Der er vel ikke nogen, der tror, at Israel har lyst til at fremme en løsning, for jo længere tid, der går med bosættelserne, jo sværere bliver det for palæstinenserne nogen sinde at få en selvstændig, uafhængig og levedygtig stat.
Derfor vil jeg opfordre til, at alle partier støtter vores forslag om at anerkende Palæstina som en selvstændig, uafhængig og levedygtig stat.