Charlotte Fischer (RV), 2007-02-23:
Nej, men det, jeg mente, var: Hvis de er syge, altså fejler noget, og en læge vil kunne konstatere det, og de faktisk er nødt til at få hjælp for efterfølgende at gå ud i privat regi og få kunstig befrugtning, skal det offentlige sundhedsvæsen vel stå til rådighed.
Altså, hvis man har et princip om, at vi behandler syge mennesker inden for det offentlige sundhedsvæsen, må det vel være logikken i det.
Så vil jeg bare lige spørge i anden omgang: Hvis man nu forestiller sig, at det lykkes at samle et flertal for det her lovforslag – hvad jeg selvfølgelig ikke håber – er det så ministerens forestilling, at man ruller tilstanden tilbage til det, der gjaldt før, nemlig at det kun var jordemoderklinikker, der skulle have adgang til at behandle enlige og lesbiske kvinder, eller skal det gælde bredt, også lægedrevne klinikker osv.?
Man må i hvert fald sige, at den tilstand, der gjaldt før, var rimelig hul i hovedet og uden den store logik.
Derfor trak jeg faktisk også som det allerallerførste element frem, at hvis det her lovforslag vedtages, betyder det, at den gamle forbudsregel om, at lige præcis læger ikke må medvirke ved kunstig befrugtning af en enlig kvinde eller en kvinde, der bor i et andet parforhold end med en fast samboende mand, fortsat er ophævet.
Og det er jeg sådan set meget tilfreds med, for ud fra en, kan man sige, sundhedsfaglig indfaldsvinkel, og hvis vi i øvrigt har det grundsynspunkt, at samfundet ikke skal kloge sig på eller moralisere over, hvordan folk lever deres eget liv og træffer deres egne valg, er det svært at forklare, at lige præcis én af flere sundhedsfaglige grupper ved et lovgivningsmæssigt forbud er afskåret fra at yde bistand.
Det er der jo taget et opgør med her – altså, sådan læser jeg lovforslaget, og sådan skal det jo også læses – nemlig at det handler om, hvilket serviceniveau vi skal tilbyde i det offentlige sygehusvæsen.
Det handler ikke om at forbyde bestemte faggrupper at give forskellige tilbud i privat regi uden for det skatteyderbetalte sundhedsvæsen.
Det, jeg vil spørge om, er i samme boldgade.
Hvis der var nogen stringens, burde det jo være sådan efter ministerens logik, at man sagde, at der kun skulle iværksættes kunstig befrugtning over for dem, hvor det faktisk kan påvises, at de fejler et eller andet.
Ville det ikke være mere logisk, hvis man endelig skal tale om at prioritere?
Der er i øvrigt mange steder i sundhedsvæsenet – vi havde en diskussion den anden dag om brugerbetaling på tandplejeområdet – hvor man kan argumentere og stille spørgsmålet, hvordan man ville gribe det an, hvis man skulle nyindrette alting fra starten.
Men nu tager vi altså så et afsæt der, kan man sige, hvor vi har bragt velfærdssamfundet til, og det er jo sådan set en tanke om netop at betragte kunstig befrugtning som noget andet end almindelig sygdomsbehandling, der er baggrunden for, at der er sat en meget klar lovgivningsmæssig servicegrænse, og jeg har jo argumenteret for den her praktisk tilrettelagte formodningsregel, der fører til, at også par, der er uforklarligt barnløse, får den her bistand.
Man må så sige, at den barnløshed, der udspringer lige præcis af den livssituation, en enlig kvinde eller en kvinde, der lever med en anden kvinde, befinder sig i, ikke er uforklarlig; det er den altså ikke.
Der er for mig ikke noget uforklarligt i, at en enlig kvinde ikke kan få et barn med sig selv.