Karsten Lauritzen (V), 2011-03-23:
De seneste måneder har verden været tilskuer til noget fantastisk.
Vi har set, at unge fra Tunesien, Yemen, Egypten, Libyen og en række andre lande i Nordafrika og den arabiske verden i et overvældende antal er gået på gaden.
Kun bevæbnet med ord og sociale medier som Facebook og Twitter har de sagt fra over for de regimer og autoritære diktatorer, som har regeret dem størstedelen af eller hele deres liv, og som har fastholdt dem og deres forældre i frygt og fattigdom.
De unge har udvist den største grad af mod og frygtløshed, der er set i en befolkning siden Murens fald.
Det er lykkedes på fredelig vis at smide Mubarak ud af Egypten og kyle den tunesiske præsident på porten.
De unge, der samlede sig i millionvis på Tahrirpladsen i Kairo og i Tunis’ gader, er beviset på, at frihed er noget, alle mennesker hungrer efter, noget, der ikke kan undertrykkes, selv om man som ungt menneske er født og opvokset i et samfund, der er alt andet end frit.
I starten så vi passivt til, at revolutionen skete, men nu er det på tide at handle, ikke blot i form af moralsk, men også økonomisk støtte, for demokratibølgen over den arabiske verden og Mellemøsten kan forsvinde lige så hurtigt, som den opstod.
I Danmark har vi jo været aktive i flere år med demokratiarbejde igennem først Det Arabiske Initiativ og nu det, der hedder Partnerskab for Dialog og Reform.
Jeg har selv deltaget som ungdomspolitiker i nogle aktiviteter, herunder været i Kairo for nogle år tilbage og har mødt unge, som allerede dengang gik på gaden, fik tæsk – for det var det – af sikkerhedspolitiet, blev anholdt, men fortsatte.
Dengang var de få, men nu er de mange.
I Venstre vil vi også gerne kvittere for den udmelding, som udenrigsministeren har været ude med her i salen og også i offentligheden, at man ønsker at yde yderligere støtte, og vi så også gerne, at udviklingsministeren i samarbejde med udenrigsministeren udvider mandatet for det nyoprettede Institut for Flerpartisamarbejde i udviklingslandene.
Det er vedtaget bredt her Folketingssalen.
I øjeblikket har instituttet ikke mandat til at lave større aktiviteter i Mellemøsten; det bør ændres.
I Libyen gik unge som ældre også på gaden, men med et noget andet resultat end i Egypten og Tunesien.
Gaddafis reaktion har været vold, overgreb på demonstranter og nu regulær borgerkrig.
Vi skylder de unge, der kæmper i Benghazis gader, at hjælpe, hvis vi kan.
Vi skylder dem f.eks., hvis Gaddafi har så meget som en bøjet femogtyveøre i Danmark, at beslaglægge midlerne – selvfølgelig inden for de juridiske rammer, der gælder – og hvis det er muligt, hurtigt levere dem tilbage til deres retmæssige ejere, og det er det libyske folk.
Det er også befriende, at der i Folketingssalen i fredags var enighed om at sende et dansk militært bidrag til Libyen.
Det var en historisk enighed.
Jeg noterede mig også, at Socialistisk Folkeparti åbnede for en intervention uden FN-mandat.
Den ændrede linje vil jeg glæde mig over og kvittere for.
Det giver jo også mulighed for at fortolke fortidens beslutninger i et andet lys med hensyn til den intervention, man af samme årsag lavede i bl.a. Irak og Kosovo.
Krigen i Libyen og de ofre, som den fører med sig, er frygtelige, men desværre er den ikke enestående, og det nye sammenhold, der tilsyneladende er her i Folketingssalen, håber jeg ikke er en enlig svale, men forhåbentlig noget, der varer ved, for det tegner lyst for frihedselskende folk verden over.
Når unge i autoritære regimer rejser sig i fælles flok mod de diktatorer, der har fastholdt dem og deres familier i frygt og fattigdom, så har vi en moralsk og medmenneskelig pligt til at give dem al mulig støtte og i yderste konsekvens også militær opbakning, som det er sket i tilfældet med Libyen.