Özlem Sara Cekic (SF), 2009-03-17:
Jeg vil gerne takke Enhedslisten for, at vi får endnu en debat om de sindslidendes vilkår i dagens Danmark.
Desværre er det jo sjældent, at de her debatter munder ud i andet, end at vi sidder her og har den der Christiansborgsnak frem og tilbage.
Derfor vil jeg bruge anledningen til at tale om, hvad det er for nogle visioner, SF har i forhold til psykiatriområdet, hvad det er for en psykiatri, vi ønsker, og hvor det er, vi gerne vil hen med den psykiatri, vi har.
Jeg synes, at en af de største udfordringer, vi møder i psykiatrien, er at sørge for, at patienterne ikke bliver kastebold mellem forskellige instanser.
Det sker også herinde i Folketinget.
I dag er det jo sådan, at psykiatri både ligger hos velfærdsministeren, når det er socialpsykiatri, hos sundhedsministeren, hvis det er hospitaler, og lidt hos justitsministeren, hvis det er kriminelle sindslidende, som er i fængsel.
Problemet er bare, at når det er sådan, jamen så oplever vi det samme, som de her patienter oplever udenfor, nemlig at man bliver kastebold.
Der er ikke nogen, der tænker de store, visionære tanker, og det er også det, der er med til, at sundhedsministeren gang på gang laver mange lappeløsninger, ligesom også velfærdsministeren gør på sit område.
Derfor synes vi, at det er på tide at tænke visionært og tænke langsigtet.
Det, der mangler i psykiatrien, er først og fremmest, synes jeg, en holdningsændring.
Vi skal tænke psykiske sygdomme og psykiske forstyrrelser som en del af det at være menneske.
Alle mennesker kan få en psykisk lidelse, og alle kan komme sig.
I USA er det jo sådan, at de har en formålsparagraf i deres lovgivning, der hedder, at man kommer sig.
I dag ser vi i de visionspapirer, som regionerne har lavet, at der ikke er et ord om, at de har troen på, at de sindslidende kommer sig, og så er behandlingen selvfølgelig derefter.
Ved at være med til at fokusere på den korte tilgang til psykiatrien kan vi hjælpe mange mennesker til at komme sig helt eller delvis efter en sindslidelse, og vi vil jo enormt gerne have, at den her tilgang bliver implementeret rigtig mange steder i behandlingstilbuddene.
Vi vil også rigtig gerne, når vi snakker om de sindslidende, gøre alt for at nedbryde tabuet omkring sindslidelser.
I dag er det jo sådan, at vi har en sundhedsminister på området, som bruger enhver anledning, når det gælder sindslidelser, til at gå ud og tale om tvang.
For at forebygge kriminalitet vil sundhedsministeren gerne være med til at tvangsindlægge flere sindslidende, og det er med til at skabe et bestemt billede af psykiatrien og af sindslidende som de her farlige mennesker.
Det er også en af grundene til, at der bliver anvendt så meget tvang, som der gør i Danmark.
Sidst har Europarådets torturkommission rettet en skarp kritik mod Danmark for brugen af tvang.
I den forbindelse vil vi rigtig gerne have i SF, at vi, når vi kommer til magten - hvis vi kommer til magten - inden for de første 3 år kan være med til at nedbringe antallet af tvangsanbringelser med 50 pct.
Men er det så nok?
Nej, det er det ikke.
En psykiatri kræver jo, at der er inddragelse af pårørende, at man ser de pårørende som en del af ressourcerne, en del af behandlingsplanerne, og at man også ser dem som nogle, som kan være med til at forøge sandsynligheden for, at den sindslidende kan komme sig ved at bruge psykiatrien.
På samme måde skal der være en større tilgængelighed i psykiatrien.
Psykiatrien skal ikke lukke.
Vi ved, at distriktspsykiatrien lukker omkring kl. 16.00, de opsøgende psykoseteam omkring kl. 18.00, og så er der jo en skadestue, man kan henvende sig til.
Men det synes vi ikke er o.k.
Der skal være 24 timers tilgængelighed med mulighed for, at man kan ringe og snakke med en fagperson eller en bruger eller en pårørende.
Jeg havde en patient, da jeg arbejdede i distriktspsykiatrien, som vaskede gulv op til 40-50 gange i løbet af en aften.
Og så kunne jeg sige: Jeg tror, at det er rent nok.
Så gjorde han ikke mere, men hvis han ikke kunne få fat på nogen, tog han på skadestuen, og så satte vi det hele i gang med flere præparater, og så skulle han det ene og det andet.
Alt det her kræver jo selvfølgelig, at vi ikke tænker oldnordisk, men at vi tænker nyt, at vi tænker visionært, og også at vi tænker modigt.
Derfor siger vi også, at vi skal gå ind og kigge på, hvordan det kan være muligt at skabe bedre tværfaglighed i psykiatrien, at psykiatere og psykologer kan ligestilles.
Men ikke nok med det, vi skal også have tillid til, at de mennesker, der er derude, kan være med til at løfte den her meget, meget svære opgave i forhold til psykiatrien, hvor de ikke får de samme midler.
Det vil jeg lige slå fast, selv om der bliver sagt alt muligt herfra af ordførerne fra regeringspartierne: Psykiatrien får ikke de samme midler tilført, som det somatiske område gør, og det er allerede der, der starter en diskrimination, som vi skal være med til at gøre op med.