Margrethe Vestager (RV), 2010-05-19:
Jeg tror, det er det tætteste, vi kommer på et kup mod De Konservative.
Tusind tak for fleksibiliteten.
Jeg har set meget frem til diskussionen af de to redegørelser, og jeg vil gerne begynde med et citat fra den energipolitiske redegørelse:
De globale forsyninger af olie og gas bliver mere usikre med øget risiko for prisstigninger og store prisudsving.
Samtidig nødvendiggør klimaproblemerne, at emissioner af alle drivhusgasser snarest må nedsættes betydeligt.
Hvis vi skal forsikre os mod store fremtidige problemer, vil det kræve en betydelig grøn omstilling af energisystemerne inden for en relativt kort årrække.
Derfor er det vigtigt at komme i gang.
Lige præcis.
Når man ser i redegørelserne, er det meget tydeligt, at redegørelserne har karakter af tilløb.
Der står så mange gode ting, som aldrig rigtig når at få afsæt, og efter at have hørt Dansk Folkepartis ordfører forstår jeg godt hvorfor.
For hvis regeringen ikke rigtig kan komme i forhandlingsmodus og ikke rigtig kan komme i clinch med oppositionspartierne, fordi Dansk Folkeparti har en anden holdning, så forstår jeg godt, at det må blive ved tilløbet.
For det må være utrolig fristende for regeringen for alvor at komme i clinch med oppositionens partier.
Den plan, vi i fællesskab har fremlagt, giver jo netop mulighed for, at vi kan komme i gang og – som der står – hurtigt, inden for en relativt kort årrække.
Det forslag til vedtagelse, som vi har fremsat, afspejler den enighed, der er i oppositionen, om, at Danmark senest i 2050 skal være baseret på energi, som er fremstillet uafhængigt af kul, olie og gas.
Det sker jo ud fra tre forskellige overvejelser – dels at Danmark også skal bidrage til, at klodens temperaturstigning holdes under 2 °C, dels for at øge forsyningssikkerheden og sidst, men selvfølgelig ikke mindst for at skabe grønne virksomheder og job som en del af svaret på, hvad Danmark skal leve af.
Hvis man ser på spørgsmålet om forsyningssikkerheden, ser man, der er en meget talende figur på side 3 i redegørelsen.
Langt, langt over halvdelen af de globale oliereserver findes i Mellemøsten, og det er en af grundene til, at jeg har svært ved at forstå, at Dansk Folkeparti ikke er langt, langt mere aggressive for at følge med resten af oppositionen på vejen til vedvarende energi.
Jeg har ikke lyst til at overføre store summer til Mellemøstens stater.
En lang række af dem er regimer, som jeg på ingen måde har lyst til at understøtte finansielt.
Nogle af landene står for en stor del af den aggressive udbredelse af en aggressiv islam, som jeg på ingen måde har lyst til at støtte.
Derfor synes jeg, det er meget tankevækkende, at Dansk Folkeparti hellere vil være afhængig af olie og dermed fortsætte med at finansiere stater, hvis styre man ikke støtter og aktivt modarbejder i enhver tænkelig sammenhæng.
For Det Radikale Venstre er det vigtigt, at vi ikke er i lommen på nogen, når det kommer til forsyningssikkerhed.
For så vidt angår det tredje, det at skabe grønne virksomheder og job, finder vi fra radikal side, at det er helt afgørende, at virksomhederne oplever, at der er vilje til at understøtte, fordi Danmark som land omlægger, og der derfor er et hjemmemarked – der er en stat, der er kommuner, der med deres købekraft er villige til at gå ind – men også at der er en villighed til at udfordre virksomhederne til at spare på energien, til at blive mere energieffektive.
For der er ingenting, der kan lade sig gøre, hvis ikke virksomheder og husholdninger bliver mere energieffektive.
Ligesom vi er meget optaget af, at det skal kunne svare sig, står der også rigtig, rigtig meget om rentabilitet i regeringens redegørelser.
Og det forstår jeg godt.
For den energi, der er sparet, er nu den mest rentable overhovedet, for den skal ikke produceres.
Det gælder både i CO2-regnskabet, og det gælder også i det økonomiske regnskab.
Derfor synes jeg, det er meget afgørende at komme i gang med at gøre det til konkret virkelighed, hvordan vi omstiller.
Jeg synes, det er et politisk ansvar at sætte målene, og så er det et arbejde i direkte og åben dialog med eksperter, med erfarne folk, med virksomheder, med kommuner, med husholdninger og med organisationer at finde ud af, hvordan vi gør det på den bedst mulige måde.
Vi kan ikke bede eksperterne om at tage det politiske ansvar.
Det er et politisk ansvar at sige: Der vil vi hen, det er vejen, vi skal gå, lad os hjælpes ad med at finde den rigtige måde at komme derhen på.
Det er det, der er grundmekanismen i det oplæg, som vi har lavet i oppositionen i fællesskab.
Jeg er selvfølgelig klar over, at regeringen ikke ville have haft en økonomisk politik, hvis ikke det havde været for EU, hvilket jo er endnu en grund til at sætte stor pris på EU-medlemskabet.
Men det er alligevel overraskende, at vi heller ikke skal have mere klima- og energipolitik, end EU kan drive det til, eller at Danmark så ikke i det mindste er langt mere direkte, åben og pågående i bestræbelsen på at få EU til at sætte stadig højere mål.
Jeg synes, det er tankevækkende, når man ser på en opposition, der er villig til at tage det politiske ansvar for at sætte målene – når man ser på det tilløb, på alle de gode ord, der er i disse to redegørelser – at det så alligevel ikke kan lade sig gøre at komme længere ad den her vej.
Det var jo en af grundene til, at vi lavede en energiaftale, der havde den særlige konstruktion, den havde: 4 år først, derefter dette som minimum, og så stod partierne sådan set frit til at kunne bygge videre.
Jeg synes, det er en skam, at vi ikke meget tydeligere kan bygge videre ud fra de fælles mål.
Jeg håber, at det, som er sagt i dag, også betyder, at regeringen meget direkte siger til Klimakommissionen, at man forventer at få ikke kun en køreplan, men også en dato for, hvornår man gerne vil derhen, og jeg håber sandelig også, at Dansk Folkepartis støtte til regeringen betyder, at man selvfølgelig vil være klar til at deltage i forhandlingerne om det.
Jeg synes også, det er tankevækkende at se alle de her ord om økonomi og sund fornuft, når man læser det udspil, den klimavision, som oppositionspartierne er kommet med – den er netop præget af sund fornuft, af afvejning af forskellige hensyn til forsyningssikkerhed, til job, til CO2-reduktion, og det er vigtigt, at vi kommer videre med det.
Jeg synes også, det var tankevækkende at opleve den meget positive modtagelse hos organisationer, foreninger og andre, som interesserer sig for det her felt.
Endelig, nu kunne man begynde at se for det første en dato og for det andet også en inddragelse i, hvordan det her skal blive til virkelighed.
Jeg synes, det er noget af det meget positive ved Danmark, at det fungerer på den måde, at tages der politisk ansvar for målene, så er der også en villighed hos borgerne, hos virksomhederne, hos organisationerne og foreningerne til at bidrage til at finde vejen og til selvfølgelig at gøre det på en måde, der er den mest hensigtsmæssige, når det kommer til økonomien.
Dermed jo også sagt, at det her forslag til vedtagelse er et forslag til vedtagelse, som vi egentlig synes at regeringspartierne mageligt kunne stemme for.
For hvis man læser det tilløb, der ligger i begge redegørelser, vil man se, at det er helt oplagt, at tager man afsæt, så ender man præcis det sted, hvor vi i forslaget til vedtagelse har sat pen til papir.
Det er meget, meget svært at se, hvordan alle disse udmærkede ord, disse udmærkede tilløb kan blive til andet end lige præcis et afsæt, hvormed man lander der, hvor oppositionen står, nemlig et godt stykke foran regeringen.
Tak for ordet.