Per Stig Møller (KF), 2012-01-20:
For et år siden brændte en ung grønthandler sig ihjel på torvet i Tunis, og det satte den arabiske verden i brand.
Han var udtryk for den desperation, som havde ramt de millioner af unge i den arabiske verden, som følte, at de ikke havde nogen fremtid.
Var de uddannede, var der ingen job; var de ikke uddannede, var der ingen løn, som de kunne leve af; dannede de familie, kunne de se frem til at leve i armod.
Nogen indflydelse på deres situation havde de ikke, for deres stemme blev ikke hørt; og blev den afgivet, var det ikke ved frie valg.
De kunne ikke råbe medierne op, for medierne var regimets talerør og havde derfor kun envejskommunikation.
De skulle adlyde og forholde sig i ro, ellers gik det værst ud over dem selv og måske hele deres familie.
Denne verdensdel er præget af meget store grupper af ubeskæftigede eller underbeskæftigede unge, og de kaldte foråret frem.
Hvor, hvornår og hvordan foråret ender, er til gengæld uvist, og det vil formentlig udvikle sig og ende forskelligt i de forskellige lande – for de er faktisk meget forskellige, uanset hvor ens de tager sig ud på vores lange afstand.
Vi skal derfor fremme og hjælpe udviklingen på forskellige måder.
Vores regering søsatte i 2003 Det Arabiske Initiativ, som jeg takker for hr. Steen Gades venlige ord om, og som jeg også med glæde konstaterer at regeringen styrker i lyset af det arabiske forår.
Med dette initiativ vil vi fremme de demokratiske kræfter i regionen, vi vil hjælpe de frie medier, fremme kvindernes inddragelse og uddannelse, støtte civilsamfundet, opmuntre til indførelse af ombudsmandsinstitutioner og arbejdsmarkedsorganisationer.
Vi søsatte desuden et initiativ til støtte for partidannelser og brugte ulandshjælpen i den retning.
Det var jo bl.a. derfor, at daværende udviklingsminister hr. Søren Pind, ordfører i dag, omdøbte sit ministerium til frihedsministeriet.
Alle disse indsatser skabte naturligvis ikke det arabiske forår, men de har placeret Danmark rigtigt i det arabiske forår og skabt muligheder for et fremtidigt konstruktivt samarbejde, hvis foråret også bliver til sommer og ikke går direkte over i den vinter, som hr. Søren Espersen frygter.
Thi den risiko er der naturligvis.
Der er stærke kræfter, som slet ikke ønsker vores demokrati, vores inddragelse af kvinderne i samfundsudviklingen, vores frihedsrettigheder, og der er risiko for, at demokratiet netop bringer sådanne kræfter til magten.
Sker det, kan vi naturligvis ikke støtte dem, men vi skal fortsat støtte de kræfter, som vil en demokratisk og inkluderende udvikling.
Vi kan ikke forvente, at landene alle som et springer fra diktatur til fuldmodent demokrati.
Det er processen hen imod dette, vi skal holde øje med, og som vi skal opmuntre og støtte. Vi skal indgå i dialog, vi skal udnytte de muligheder, vi har, og vi skal hjælpe, hvor vi kan, og hvor det giver mening, for hvis landene overtages af islamister, er der lagt op til konflikter tværs over Middelhavet.
De vil ikke vide af os, af vores idealer, vores kultur, det vil de alt sammen holde fra livet.
De er ikke interesseret i økonomisk fremgang og samhandel, de er interesseret i, at deres befolkninger lever, som de, islamisterne, mener befolkningen skal leve, og de ser ikke samhandel som en åbning for samkvem.
De vil heller ikke bidrage til løsningen af den israelsk-arabiske konflikt, men de vil tværtimod se en interesse i at opretholde den og forværre den.
Under den politiske kamp ligger der en religiøs kamp, vi ikke skal være blinde for, en kamp mellem shiitter og sunnier, og det er jo så inden for deres religions felt, men under denne shia-sunni-kamp ligger Irans forsøg på at dominere og præge regionen, hvilket har ført til modgående initiativer fra Qatar og Saudi-Arabien, sådan som vi netop nu ser det i Syrien.
Og ude i kulissen opererer de forskellige aftapninger af al-Qaeda, sådan som vi ser det ikke bare i Yemen, men også i Algeriet og i hele Maghreb.
Det arabiske forår har åbnet jorden for mange forskellige interessenter, som alle forsøger at få foråret drejet i deres egen retning.
Derfor vil det også udvikle sig forskelligt fra land til land, men overalt, hvor vi kan, skal vi bilateralt og ikke mindst i EU-sammenhæng støtte de kræfter, der vil demokrati, og modvirke de kræfter, der vil forhindre det.
Det arabiske forår var en positiv overraskelse for den frie verden, og det er rigt på håb og forhåbninger, men vi må være forberedt på skuffelser og indsatser, der slår fejl.
Men gør man ingen indsats, vinder man i hvert fald slet intet.
Det startede med de unge, og det er deres fremtidsudsigter, vi skal forbedre, for at de demokratier, som måtte komme, ikke skuffer og derefter erstattes af nye diktaturer.
Vi har mulighederne nu, ikke blot ved at give hjælp, men nok så meget ved at give bedre markedsadgang til Den Europæiske Union for deres produkter, så de kan få arbejde, så de kan få arbejdspladser, så de kan eksportere varer, og så de kan tjene penge til at udvikle deres samfund gennem bedre uddannelser og bedre sociale forhold, bedre civile samfundsorganisationer, bedre medier og i det hele taget det bedre liv.
Lykkes dette, så bider demokratierne sig fast, og samkvemmet over Middelhavet bliver til et fredeligt samarbejde til gavn for både dem og os.