Finn Sørensen (EL), 2016-05-23:
Mange tak, og tak for debatten, især for positive tilkendegivelser fra Alternativet og Dansk Folkeparti.
Det lyder faktisk, som om det burde være muligt for vore tre partier at prøve at formulere noget.
Det er så spørgsmålet, om vi kan nå det i den her ombæring.
Vi skal afgive betænkning allerede på onsdag, så det kan vi godt få besvær med.
Men det, der er sagt, er sagt, og det bliver også skrevet ned, og hvis ikke vi når at lave noget i fællesskab den her gang, synes jeg da bare, vi skal arbejde videre med det.
For det vil have en vis værdi, tror jeg, at tre så forskellige partier, som vi jo er, alligevel er enige om nogle grundholdninger og måske oven i købet også om nogle konkrete forslag.
Så det er jeg meget glad for.
Også tak til alle de andre ordførere, hvor jeg da i hvert fald vil hæfte mig ved – positive og fremadskuende, som vi er – at de jo faktisk alle sammen, med lidt forskelligt toneleje, anerkender, at der er nogle problemer, der skal arbejdes med her.
Jeg har også noteret mig, at man arbejder på det.
Spørgsmålet er, om det så er tilstrækkeligt til at rette op på de skævheder, der ligger i lovgivningen.
Det var også nogle spørgsmål, som hr. Torsten Gejl efterlyste svar på.
Det har jeg stillet et spørgsmål til ministeren om.
Det er så et års tid siden, eller lidt mere – nej, undskyld, det var i efteråret.
Det er perioden fra januar 2013 til marts 2015, og det siger meget om, hvordan den her lovgivning virker, for
det, jeg spurgte om, var: Hvor havner folk, når de har afsluttet et ressourceforløb?
Det, ministeren kunne oplyse, var, at knap 42 pct. får førtidspension alligevel, at 10 pct. får fleksjob, at 7,4 pct. havner på ledighedsydelse – de er altså visiteret til fleksjob, men kan ikke finde noget fleksjob, så man kan jo ikke ligefrem sige, at de er kommet tilbage på arbejdsmarkedet – og at det kun er 2,7 pct., der kommer i ordinær beskæftigelse.
Det svarer ret nøje til de tal, man har fundet frem til oppe i det nordjyske.
Og så er der andre, der er på forskellige ydelser.
Det, der er interessant, er, at 6 pct. havner på kontanthjælp, og at 10,8 pct. havner på selvforsørgelse.
Det vil sige, at de ingen forsørgelse har.
Så altså, det viser i sig selv, at den her lovgivning, med de tal, vi har her, ikke lever op til alle skåltalerne om, at den skulle få folk tilbage på arbejdsmarkedet.
Jeg har stillet et ret omfattende spørgsmål til ministeren.
Jeg håber, der snart kommer et svar på det.
Jeg har bedt om at få at vide, hvor folk egentlig havner henne, når de bliver frataget eller mister forskellige offentlige ydelser, som man får, når man ikke er på arbejdsmarkedet.
Så vil jeg se på, hvordan loven virker på en anden måde.
Hvordan virker den i forhold til de mennesker, der bliver omfattet af den?
Jeg har fundet nogle eksempler, som jeg faktisk godt vil bruge her, fordi de meget godt viser, hvordan den lov er skruet sammen, og hvorfor det er noget skidt.
Det er noget, jeg har plukket fra Ankestyrelsens principafgørelser, i det her tilfælde principafgørelse 25-14.
Det handler om en borger, der havde en effektiv arbejdsevne på 40 minutter om ugen.
Under arbejdsprøvningen var han på arbejdspladsen 2¼ time 3 dage om ugen.
Han kunne arbejde 10 minutter ad gangen efterfulgt af 10-15 minutters pause.
Hans effektive arbejdstid var 13,3 minutter pr. dag.
Ankestyrelsen udtalte, at borgerens arbejdsevne aktuelt var meget begrænset – ja, det tror jeg er svært at bortforklare – at den også var varigt og væsentligt nedsat, og at alle relevante tilbud og foranstaltninger havde været afprøvet.
Alligevel vurderede Ankestyrelsen, at der var mulighed for, at borgerens arbejdsevne kunne udvikles, således at arbejdsindsatsen kunne øges inden for en rimelig periode.
Og der blev så anvist alt muligt forskelligt, som jeg ikke skal trætte forsamlingen her med.
Så Ankestyrelsens konklusion var, at denne borger opfyldte betingelsen for fleksjob, og borgeren fik afslag på førtidspension.
Han fik så den trøst – det får man, når man kommer i fleksjob – at efter 2½ år og igen efter 4½ år kan kommunen vurdere, om der stadig væk er mulighed for at udvikle arbejdsevne.
Det viser jo meget godt, hvad den her lov bliver brugt til.
Her har vi et menneske, hvor man vist ikke på nogen måde behøver være ekspert for at kunne sige, at arbejdsevnen er så lillebitte, at det kun er kommunens og Ankestyrelsens grænseløse optimisme på vegne af denne borger, der gør, at borgeren ikke får førtidspension.
Så punkt 1 er, at den her lovændring og indførelsen af minifleksjob skulle bruges som en begrundelse for ikke at give folk førtidspension, selv om de jo helt åbenlyst er ude af stand til at forsørge sig selv gennem et arbejde.
Det er sager, hvor Ankestyrelsen mener at kommunerne burde have givet afslag på førtidspension.
Det mener Ankestyrelsen at de ikke burde have gjort.
Det er pillet ud af den praksisundersøgelse, som Ankestyrelsen lavede i maj måned sidste år, hvor Ankestyrelsens generelle konklusion var, at i alle de tilfælde, hvor kommunerne havde afvist førtidspension, var Ankestyrelsen enig.
Men Ankestyrelsen løftede pegefingeren over for kommunerne og sagde: Hov, hov, I er sgu for flinke.
Undskyld, formand, det må man ikke sige her.
Der kom jeg først.
Men det er jo i daglig tale Ankestyrelsens budskab til kommunerne: I har været for flinke.
Og konklusionen var, at kommunerne i endnu højere grad skulle sende folk ud i alle disse arbejdsprøvninger, praktikker, ressourceforløb og minifleksjob af ganske få minutters varighed.
For hele ånden i den lovgivning er, at det kun er, hvis kommunen vurderer, at borgeren ikke har mulighed for at udvikle arbejdsevne, at man kan blive tilkendt førtidspension.
Det er jo den helt dramatiske ændring, der sker i lovgivningen.
Og der kan vi jo altså se, at ikke bare kommunerne, men endnu mere Ankestyrelsen nærer en grænseløs optimisme på borgernes vegne, hvad det her angår.
Lad mig tage et eksempel mere.
Han har ødelagt nakken, har en knust hånd, en overskåret armmuskel.
Han er angst, og han har en kæmpegæld.
Han har udtalelser fra psykiater, akutklinik og læge om, at hvis man presser ham mere og sender ham i flere arbejdsprøvninger, kan og vil det udløse selvmordsforsøg.
Jeg citerer: Forsøg på erhvervsrettede tiltag vil kunne involvere suicidalforsøg – selvmordsforsøg.
Det stod der i papirerne til Pensionsnævnet i Næstved Kommune, da man skulle afgøre hans sag om førtidspension.
Der er altså en lægelig instans, der har vurderet det.
Hans psykiater vurderer, at det vil være farligt ikke at give ham pension, og at han er selvmordstruet.
Men Pensionsnævnet afviste førtidspension.
Han skal i et længere forløb med at genoptræne arbejdsevnen, før hans sag om førtidspension kan behandles.
Kommunen forsvarede sig med, at sagen har været i Ankestyrelsen, fordi borgeren klagede over den behandling, han fik, og de forløb, han blev sendt ud i.
Men Ankestyrelsen svarede i februar i år: Han er i målgruppen for ressourceforløb.
Jeg tror, at de her få eksempler er rigeligt til at illustrere, at det er lovgivningen, det er galt med.
Når Ankestyrelsen godkender, at kommunerne kan mishandle folk på den måde – og ikke nok med det, men mener, at de burde være endnu hårdere og i endnu højere grad sende dem ud i alle de her forløb – så er det jo loven, det er galt med.
Jeg anerkender, at de partier, der lavede den lov, havde nogle andre intentioner, eller i hvert fald de ordførere, der sad der.
Det bestrider jeg ikke.
Jeg mener nu, at lovens tekst var klar nok.
Det var grunden til, at vi var nogle partier, der gik imod den, og at der blev advaret kraftigt imod den fra en lang række interesseorganisationer, fagforeninger og alle mulige andre.
Okay, de ordførere har haft en mere positiv forventning, men nu må det da være slut med de naive forhåbninger om, at man kan klare tingene uden at ændre reglerne i den her lov.
Det, der siger os, at det er sådan, er selvfølgelig, at Ankestyrelsen godkender det, for Ankestyrelsens ord er lov.
Og hvis man ikke er tilfreds med den behandling, som Ankestyrelsen siger man gerne må give borgerne, så er der jo kun én konklusion, og det er at gå ind og ændre loven, så kommunerne ikke får mulighed for det.
Så synes jeg, hr. Torsten Gejl sagde noget meget, meget vigtigt her: Det er, som om der er nogen, der prøver at tørre ansvaret af på kommunerne.
Det har vi hørt nogle ordførere her sige.
Jeg håber, det er rimelig klart, at det ikke er fair, hvis man gør det, for kommunerne forvalter loven.
Ifølge Ankestyrelsen forvalter kommunerne generelt set den her lov i overensstemmelse med intentionerne i den og efter bogstavet, og så er det vel ikke helt rimeligt bare at skyde skylden på kommunerne, især ikke, når man samtidig tager i betragtning, at der fra de samme partiers side – der var Dansk Folkeparti så også med, det burde de ikke have været – er ændret drastisk på kommunernes økonomi i den her sammenhæng.
Det har man jo gjort med omlægningen af refusionen til kommunerne pr. 1. januar i år, hvor det er sådan, at hvis en borger har været på en bestemt social ydelse i mere end 12 måneder, skal kommunerne selv finansiere 80 pct. af udgiften.
Det er jo helt klart, og det bliver der ikke lagt skjul på, at det er et kæmpe pres, man vil lægge på kommunerne.
Det vil føre til det, som LO og FTF advarer imod, nemlig at kommunerne vil føle sig presset til at få så mange borgere som muligt over på de lavest tænkelige ydelser eller lade dem være helt uden forsørgelse.
Og derfor vil de grufulde virkninger, vi har set, af den her reform blive endnu værre, når refusionsomlægningen begynder at slå igennem, hvad den gør om et års tid.
Og så behøver vi ikke engang snakke om omprioriteringsbidrag og det blå flertals krav til kommunerne om at spare og bruge pengene til skattelettelser og alt det dér.
Det kan vi udenad.
Så jeg synes, vi har lang vej igen, men jeg vil alligevel glæde mig over, at der er to andre partier, der kan se, at vi er nødt til at ændre i loven, og jeg vil trods alt også glæde mig over, at det ikke er sådan, at vores påpegning af de problemer, der er med den her lovgivning, bare bliver afvist.