Jesper Langballe (DF), 2007-03-13:
Dette store lovforslag, som har været et par år undervejs, siden der blev nedsat en arbejdsgruppe i april 2005,
begyndte jo med en simpel nødvendighed.
Og det er et godt og nøgternt udgangspunkt for lovgivningen, ikke mindst den kirkelige.
Der skulle i kølvandet på kommunalreformen ændres på provstigrænserne, så de fulgte kommunegrænserne, al den stund de kirkelige provstier ikke blot er bindeled mellem sogn og stift, men også mellem sognene, der forbruger kirkeskattekronerne, og kommunerne, der gør folkekirken den tjeneste at ligne for den.
Men det, der begyndte som en simpel nødvendighed, løb hurtigt ind i den kreative opfindsomhed.
Og så er det, at man altid må bæve lidt for, om folkekirkens formål fortaber sig i gode ideer og fantasifuld aktivisme.
Dansk Folkeparti forsømmer ikke nogen lejlighed til at slå til lyd for respekten for sognemenigheden som folkekirkens rygrad og derfor for en betydelig selvbestemmelse for menighedsrådene.
Men der er en ting, menighedsrådene ikke skal, så lidt som nogen anden instans.
De skal ikke opfinde eller definere sognekirkens opgave, for den er givet på forhånd.
Hvor det sker, blomstrer det kirkelige liv, for det er kirkens påstand, kirkens bekendelse, at det kirkelige liv ikke frembringes af mennesker.
Under processen og de mange forhandlinger om det foreliggende forslag til en omfattende revision af menighedsrådsloven m.m. var der ikke så lidt opfindsomhed i spil i formuleringsforslagene, bl.a. når det drejede sig om forholdet mellem præst og menighedsråd.
Men lad mig sige med det samme: Resultatet er virkelig blevet rimeligt og fornuftigt med sans og respekt for folkekirkens givne opgave.
Citat: Det påhviler menighedsrådene at arbejde for gode vilkår for evangeliets forkyndelse, og præsten er i sin udøvelse af sin pastorale forpligtelse, herunder forkyndelse, sjælesorg og undervisning, uafhængig af menighedsrådet.
Det er solide, præcise, slidstærke formuleringer, der ikke indfører noget nyt, og det skal de heller ikke.
På det helt centrale læremæssige område glæder vi os over, at man på en saglig, rigtig måde har fået løst det dilemma, der tegnede sig efter Højesterets dom i Riberssagen.
Man kan ikke have, at menighedsrådsmedlemmer, så lidt som medlemmer af nogen anden slags bestyrelse, agiterer imod det læremæssige formål, som deres mandat skulle tjene.
Vi vil ikke have en folkekirke, hvor vi går og ekskluderer hinanden.
Det eneste rigtige var det, som så blev gjort – at vende tilbage til det velprøvede princip, at der kirkeretligt skal forlanges en vis loyalitet af menighedsrådsmedlemmer, mens der ikke kirkeretligt skal forlanges noget som helst af det menige folkekirkemedlem.
Mindre hensigtsmæssigt er det især i landsogne, at kirkefunktionærer ikke mere skal være valgbare til menighedsrådet.
Og det har vel så noget at gøre med, at Ribers både var kirketjener og menighedsrådsmedlem ved Sct. Andreas Kirke i København.
I det menighedsråd, jeg lige har forladt, sidder vores graver som et skattet medlem af menighedsrådet, og han kan godt finde ud af at gå uden for døren, hvis hans egne eller andre kirkefunktionærers forhold skal drøftes.
Vi accepterer uden synderlig begejstring, at stifterne kan sætte sig på 1 pct. af sognenes ligningsmidler til fælles stiftsformål, fordi grænsen er sat rimelig snævert.
Og lad mig så sige til sidst, at pudsigt nok er det emne, jeg har modtaget et hav af henvendelser om i forbindelse med det her lovforslag, at de steder, hvor der er under 1.000 folkekirkemedlemmer, bliver minimumsantallet for menighedsrådet reduceret fra seks til fem, og det har givet en masse mennesker de bekymringer, som de har ladet gå videre til mig, at så er der en mindre til at brygge kaffe og bage kage.
Jeg kunne ikke lade være med at sige til dem, at jeg syntes, det var lidt pudsige indvendinger.
Altså, vi lovgiver jo ikke for kaffebrygning og kagebagning, og der er jo ingen, der forbyder en, der ikke er medlem af menighedsrådet, at give en hånd med.
Men da det synes at fylde en del i de folkelige reaktioner på lovforslaget, nævner jeg det, også som et vidnesbyrd om, at her er det altså ikke vækkelser, vi sætter i gang.
Det er anderledes jordnære ting, det drejer sig om.
Kaffe er jo – har Bodil Koch sagt engang – blodet i det folkekirkelige kredsløb.
Og med de anmærkninger vil jeg sige, at vi samlet set anbefaler lovforslaget.