Morten Messerschmidt (DF), 2008-04-24:
Med dagen i dag og med afstemningen senere sættes der et sidste punktum for en proces, som vel bedst af alt kan beskrives som en slags håndbog i vælgerbedrag.
Desværre konstaterer man, at den samme glæde og jubel ikke rigtig eksisterer i vælgerbefolkningen.
Det folkelige fundament, som man ellers gør så meget ud af at påberåbe sig, eksisterer ikke, for folket vil noget andet.
Så forsvinder glæden, og man bliver sur.
Og så indkalder man til nogle nye møder, hvor man laver det, man kalder en ny traktat.
Man flytter rundt på nogle artikler, sætter nogle flere kommaer.
Man hugger en hæl og klipper en tå, men sætter dem alligevel ind igen og kalder det en traktat.
Og pludselig behøver man overhovedet ikke at spørge den befolkning, som er så træg og uvillig til at lade sig ensrette, som man ønsker med Europa.
Det er faktisk den proces, som vi har gennemgået i de sidste par år, hvor vi er gået fra en forfatning, som ville ensrette hele Europa, men faldt på grund af folkets uvilje, til nu at have en traktat, som i store træk indeholder fuldstændig det samme.
Vi har tidligere hørt, at de, der støtter traktaten, ikke er i stand til at pege på et eneste område, en eneste lov, hvor man med Lissabontraktaten kan regulere mindre, end man ville kunne med forfatningen.
Og derfor er der ikke andet at sige, end at det har været ét langt paradespil for at få befolkningerne koblet af.
Når man ser på den analyse, som også hr. Michael Aastrup Jensen tidligere pegede på, så er der jo ét område, hvor Justitsministeriet indrømmer, at der er tale om suverænitetsafgivelse, altså hvor Danmark rent faktisk kan regulere mindre.
Det er vist i sig selv en indrømmelse, som Justitsministeriet er kommet frem til, at der er sådan et område.
For hvis man læser redegørelsen igennem, må man sige, at der er taget utrolig mange forbehold.
Men det er sjovt nok et område, der også er berørt af retsforbeholdet.
Og hvad gør man så?
Ja, så behøver man jo ikke nogen folkeafstemning, siger japartierne.
Men når vi så kommer længere hen på året, vil man alligevel gerne have folkeafstemninger, for så vil man gerne bruge folkeafstemningerne til at indføre endnu mere EU for det første område, der er suverænitetsafgivende, altså retspolitikken, og for euro- og forsvarsforbeholdet.
Så vil man gerne have folkeafstemninger.
Jeg synes ærlig talt, at hele den proces og hele den mekanisme, der har været sat i gang siden Hollands og Frankrigs nej til forfatningen, ikke er et parlament og et demokrati værdigt.
Hvis man virkelig mente det alvorligt, at man ville have et folkeligt forankret projekt - hvis man virkelig mente det alvorligt, at man ville have et samarbejde baseret på demokrati - så skulle man naturligvis have holdt fast i, at befolkningen skal med på råd, og at vi skulle have folkeafstemninger.
Og ikke bare i ét land, Irland, hvor man er så hunderæd og bange for, hvad der skal ske - om irerne nu skulle komme til at stemme forkert, og at man skal give dem lov til at stemme en gang til, ligesom man gjorde i 2001 med Nicetraktaten - at man fra Europa-Parlamentets side advarer imod overhovedet at diskutere Lissabontraktaten, for det kunne jo være, at det gik op for irerne, hvad det rent faktisk var, der skete.
Det kunne være, at det gik op for europæerne, hvad det rent faktisk var, der skete.
Man kan i den sammenhæng sige, at det jo i sig selv er glædeligt, at vi dog i grundloven har en sikkerhed for, at vi tre gange har haft lejlighed til at diskutere det her i Folketinget.
For stod det til EU, stod det til Europa-Parlamentet og stod det til Kommissionen og de andre EU-institutioner, skulle vi have haft så lidt debat som overhovedet muligt.
Det er ikke et demokrati værdigt.
Vi har i Danmark en lang tradition for, at når det kommer til EU, så stoler vi på befolkningen.