Morten Messerschmidt (DF), 2009-02-24:
Nu er det jo selvfølgelig svært helt eksakt at vide, hvad hr. Per Clausen mener med en liberalistisk politik.
Altså, hvis jeg bare sådan kigger tilbage over de seneste mange økonomiske folketingsdebatter, må alt, der ikke fører til en nationalisering, efter Enhedslistens opfattelse nærmest være liberalistisk politik, og i så fald bekender jeg, at jeg anser mig som værende liberalist.
Jeg tror nu mere, det er definitionen end konklusionen, der er noget galt med.
I EU-systemet og som en konsekvens af de støtteordninger, man her har indført, ser man imidlertid det fuldstændig barokke, at støtteordningerne fungerer som en regulær sovepude.
Det er helt åbenbart, at en lang række regioner, herunder også dem og måske endda i særdeleshed dem, som får de største pengesummer fra strukturfondene, har behov for udvikling.
Problemet er bare, at de ikke i de regioner oplever den umiddelbare konsekvens af de manglende reformer, fordi de får en gavecheck som manna fra himlen, dog sendt fra Bruxelles.
En naturlig konsekvens af ikke at føre en moderne arbejdsmarkedspolitik, strukturpolitik eller økonomisk politik er, at man mister konkurrenceevne, og at man dermed taber i indtægter - at man simpelt hen bliver fattig.
Når man så er blevet fattig, finder man ud af, at de politikere, man har haft til at regere, er uduelige, og man vælger nogle andre, sådan helt firkantet.
Men hvordan skal man nogen sinde få valgt nogle reformvenlige politikere, hvis man ikke kan mærke konsekvensen af de manglende reformer, for pengene kommer jo alligevel fra Bruxelles?
Her er det helt centrale problem den måde, som EU driver omfordeling på, og det er derfor, vi kan se, hvordan det år efter år nu i 20 år er de samme lande, som får de største checks tilsendt.
Det er ikke solidarisk, det er faktisk præcis det modsatte, fordi det fratager de lande og de regioner muligheden og ansvaret for selv at reformere sig.
Man fordeler 40 mia. euro, omkring 40 pct. af EU’s samlede budget går til de her projekter, og alligevel kan vi se, at det år efter år er de samme lande, som har behov for støtte.
Det er ikke holdbart.
Det er derfor, at vi i al enfoldighed siger, at så må det altså afvikles.
Vi vil gerne være med til at støtte regioner, som reelt har behov for støtte, men det skal være på midlertidige kontrakter.
Vi vil gerne være med til at lave tidsbegrænsede aftaler om, at f.eks. østlandene i en periode på 5 år eller 3 år, eller hvad der nu inden for den konkrete sektor synes realistisk, kan få støtte i via en ligefrem proportional eller en trappemodel, eller hvad der nu er rigtigt for det pågældende område, til at fremme sin industri, fremme sin konkurrenceevne, til ganske enkelt komme op på det niveau, hvor de 15 gamle EU-lande ligger.
Det er helt tydeligt, som også andre ordførere har været inde på, at det at have været indlemmet i Warzawapagten selvfølgelig har ført til katastrofale situationer for disse landes økonomier, og det vil vi gerne være med til at hjælpe på.
Det er bare ikke et argument for at fremme og fortsætte den måde, tingene kører på i dag, for det er ikke de lande, som får pengene.
De lande, der får pengene, er dem, der har været med i længst tid, og det er i al enfoldighed det, som vi peger på og siger om: Her er noget, der ikke fungerer, det må man lave om.
Det er egentlig trist, at regeringen med sit sædvanlige jaflertal fuldstændig hævet over den konkrete virkelighed alligevel holder fast i ideologien om, at hvis det kommer fra EU, hvis det er Kommissionen, der har foreslået det, kan det godt være, det ikke passer med virkeligheden, men så er det sikkert virkeligheden, der er noget galt med.
I Dansk Folkeparti vil vi gerne et samarbejde i EU, vi vil gerne et samarbejde i Europa, men det samarbejde, man har i dag, hvor budgetterne stiger og stiger, hvor man får mere og mere omfordeling fra Bruxelles, mere og mere gennemregulering fra Bruxelles, er overhovedet ikke vores måde at samarbejde på.
Vi vil have et samarbejde, hvor man respekterer landenes forskellighed og også respekterer, at italienerne står til ansvar for Italien, spanierne gør det for Spanien, så vel som danskerne gør det for Danmark.
Det betyder ikke, at vi lukker os inde, og at vi ikke vil snakke sammen og ikke vil samarbejde, men det betyder, at hvis man fører en forkert økonomisk politik, kan det ikke være os i Danmark eller svenskerne i Sverige, der skal betale regningen, for hvis man ikke selv betaler regningen for noget, der er dumt, bliver man ved med at gøre det dumme.
Og det er det, som EU’s politik på det her område fremmer, og det er derfor, vi siger pænt nej tak.