Lene Espersen (KF), 2008-04-09:
Det fremsatte lovforslag går ud på at ophæve straffelovens § 140 om blasfemi.
Efter denne bestemmelse straffes med bøde eller fængsel indtil 4 måneder den, der offentligt driver spot med eller forhåner noget her i landet lovligt bestående religionssamfunds troslærdomme eller gudsdyrkelse.
Der er tale om et lovforslag, der også blev fremsat i sidste folketingssamling og i folketingsåret 2004-05.
Vi har således her i Folketinget flere gange inden for de seneste år diskuteret en ophævelse af blasfemibestemmelsen i straffeloven.
Ved disse lejligheder tilkendegav jeg, at det var regeringens opfattelse, at der fortsat er behov for straffelovens blasfemibestemmelse.
Det er også i dag regeringens opfattelse.
Som jeg redegjorde for ved behandlingen af de tidligere lovforslag, er religiøse spørgsmål for nogle mennesker noget af det mest betydningsfulde og grundlæggende i tilværelsen.
Det gælder, uanset om der er tale om kristne, muslimer, jøder eller andre.
Straffelovens § 140 sikrer, at personer, der føler sig krænket over offentlige ytringer om deres troslærdomme eller gudsdyrkelse har mulighed for at få myndighedernes og eventuelt i sidste ende domstolenes vurdering af, om konkrete ytringer har været spottende eller forhånende og har overskredet grænsen for, hvad der er acceptabelt.
Det er således på den måde muligt via retssystemet at få en uvildig vurdering af de pågældende ytringer, og det er vigtigt, at vi hermed har en mekanisme, der bl.a. mindsker risikoen for, at personer, der føler sig stærkt krænket, griber til voldsomme modtræk som f.eks. selvtægt på grund af de religiøse spørgsmåls centrale betydning for dem.
Heri ligger en væsentlig offentlig interesse, der ikke bør undervurderes.
Man bør i den forbindelse også have for øje, at straffelovens § 140 ikke er undergivet privat påtale, som det er tilfældet med den overvejende del af bestemmelserne i straffelovens kapitel 27 om freds- og ærekrænkelser.
Det understreger, at bestemmelsen ikke i første række beskytter rent private interesser, men derimod nogle mere overordnede offentlige interesser.
Bestemmelser, der som blasfemibestemmelsen vedrører straf for ytringer, kan rejse spørgsmål i forhold til ytringsfriheden, herunder om bestemmelsen forhindrer en fri debat om religiøse spørgsmål.
Jeg vil i den forbindelse understrege, at ytringsfriheden er en af de helt centrale frihedsrettigheder i vores demokratiske samfund.
Jeg mener imidlertid ikke, at straffelovens § 140 om blasfemi fratager os muligheden for en fri debat.
Det er da også sådan med al ønskelig tydelighed.
Bestemmelsen omfatter alene ytringer, der må karakteriseres som spot, dvs. latterliggørelse, eller forhånelse, dvs. foragt eller nedgørelse på en ondskabsfuld måde af noget her i landet lovligt bestående religionssamfunds troslærdomme eller gudsdyrkelse.
Det er således ikke det, at man kritiserer, men måden man udtrykker sig på, som er afgørende for, om blasfemiparagraffen kan anvendes.
Det betyder, at adgangen til offentligt at kritisere et religionssamfunds troslærdomme eller gudsdyrkelse ikke begrænses, når blot der ikke er tale om spot eller forhånelse.
Bestemmelsen er desuden, hvilket fremgå klart af forarbejderne, begrænset til alvorlige tilfælde.
Som bekendt var de nævnte spørgsmål bl.a. fremme i sagen om Muhammedtegningerne i Jyllands-Posten.
Rigsadvokaten afviste i marts 2006, at der forelå en overtrædelse af straffelovens § 140.
Rigsadvokaten fandt således, at betingelserne for straf efter bestemmelsen ikke var opfyldt.
Rigsadvokaten anførte bl.a., at nogle af tegningerne vedrørte sociale forhold, kvinders stilling i det muslimske samfund, og ikke den islamiske troslærdom eller gudsdyrkelse.
For så vidt angår en af tegningerne, udtalte Rigsadvokaten, at den med god grund kunne opfattes som en krænkelse og fornærmelse rettet mod profeten Muhammed, men at den efter anklagemyndighedens opfattelse ikke var udtryk for spot eller latterliggørelse og næppe heller forhånelse i forstand af straffelovens § 140.
Jeg vil også fremhæve, at straffelovens blasfemibestemmelse skal fortolkes under hensyn til bestemmelsen om ytringsfrihed i den europæiske menneskerettighedskonvention, fuldstændig på linje med hvad der f.eks. gælder i relation til straffelovens såkaldte racismeparagraf.
I den konkrete anvendelse af straffelovens blasfemibestemmelse må domstolene derfor foretage en afvejning af hensynet til ytringsfriheden over for hensynet til de interesser, som bestemmelsen har til formål at beskytte.
At hensynet til ytringsfriheden vejer tungt, understreges af den yderst beskedne anvendelse af bestemmelsen i praksis.
Sammenfattende er der, af de grunde jeg har været inde på, efter regeringens opfattelse fortsat behov for straffelovens blasfemibestemmelse, og regeringen kan derfor ikke støtte lovforslaget.