Søren Espersen (DF), 2009-04-24:
Jeg skal ikke forlænge debatten ret meget.
Jeg vil bare lige ganske kort runde af med noget af det, der har været nævnt.
Jeg vil først til indenrigs- og socialministeren sige, at jeg synes, at det lyder interessant, og at jeg ønsker ministeren en god rejse derop.
Jeg håber jo faktisk, at det her vil kunne lade sig gøre med fremkommelige midler.
Det mener jeg virkelig.
Det, der sådan har været det gennemgående, både fra statsministeren og fra Venstres ordfører og i det hele taget generelt er det her med, at vi ikke skal diktere.
Vi står klar med hjælp og ekspertise.
Det er jo alle tiders.
Det, jeg bare mener har været kendetegnende, er, at vi har prøvet det så mange gange før, at man næsten er ved at miste troen på, at det kan lade sig gøre.
Men jeg håber selvfølgelig på den nye mulighed, og at det så vil kunne gøre det.
Respekten for foreliggende aftaler, respekten for Grønlands hjemmestyre, en masse respekt - det skal vi også have for hinanden, men jeg mener bare, at der er visse steder, hvor vi, når det kommer til de her helt fuldstændig basale virkelige problemer, er nødt til at sige, at det kan være, at der skal tages andre midler i brug.
SF's ordfører sagde, at Grønland er et fattigt land.
Der kan man se, at den gennemsnitlige familieindtægt i 2006 efter skat i Danmark er 279.000 kr. og i Grønland 257.000 kr.
Så det ser ikke så fattigt ud i mine øjne.
Der er faktisk lande på denne jord, der er betydelig fattigere.
Og det er næsten det samme, stort set.
Så Grønland er ikke et fattigt land, og det er også præcis det, jeg kom ind på i forbindelse med hr. Høgni Hoydal.
Det er altså ikke et offerland, vi taler om her, men det er et vestligt land, som har en vestlig velfærd.
Det er der, vi starter.
Der kan det altså ikke nytte noget, hvilket Enhedslisten hele tiden bare peger på, at vi skal give dem nogle flere penge til alle mulige familier, og så skal det nok gå.
Jeg tror simpelt hen ikke, at det er det, der er løsningen.
Det er lidt firkantet sagt.
Jeg mente det ikke så rigoristisk.
Den mangler i den grønlandske regering, og den mangler altså også i den danske regering.
Der er ikke vilje til det.
Landsstyret har en utrolig evne til at undgå at træde på ømme ligtorne, og så kan hr. Lars-Emil Johansen altså modsige mig, hvis det er.
Men sådan er det.
Sådan forholder det sig.
Man er utrolig nervøs for at gribe ind over for det.
Det ved vi alle sammen gælder for små samfund, hvor nogle af de her problemer virkelig er udtalte.
For så træder man måske på nogle ømme ligtorne.
Jeg vil igen henvise til det svar, jeg har fået fra statsministeren, svar 29 på spørgsmål om L 128, netop om at kunne pålægge Grønland noget, hvis det skulle være.
Det vil kunne ske.
Fru Juliane Henningsen havde utrolig svært ved at erkende, at loven er sådan.
Selv om hun jo vistnok mig bekendt har underskrevet grundloven, ville hun ikke erkende, at regeringen således også efter ikrafttrædelse af selvstyreloven kunne pålægge selvstyret at gennemføre de foranstaltninger, som er nødvendige til opfyldelse af internationale forpligtelser, herunder til opfyldelse af FN's børnekonvention, som er gældende for Grønland.
Så hvad enten fru Juliane Henningsen kan lide det eller ej, er det sådan. Jeg vil sige, at jeg nok har indset, at vi ikke får fuld opbakning i Folketinget til det forslag til vedtagelse, jeg har fremsat.
Jeg vil så meddele, at vi faktisk vil stemme med det brede flertal for det næstbedste forslag, som er fremsat af Venstre, Socialdemokraterne, De Konservative, Det Radikale Venstre og hr. Lars-Emil Johansen.
For så er der i hvert fald et håb om, at der sker noget på mindelig facon.
Men jeg vil så også sige, at det her nok er sidste udkald, før vi bliver virkelig kede af det og frustrerede.
Hvis der ikke kommer til at ske noget i løbet af ganske kort tid, kommer der altså ikke til at gå et år mere, før vi står i en ny forespørgselsdebat til statsministeren og til indenrigs- og socialministeren om emnet.