Pernille Rosenkrantz-Theil (S), 2014-02-07:
Det mener jeg sådan set utvivlsomt er rigtigt.
Vi så jo i sidste uge, at der kom opgørelser, der viser, at kommunerne tackler den nye kontanthjælpsreform meget forskelligt.
Og hvis det er sådan, at kommuner går ind og vurderer, at 80 pct. af de unge, der i dag er på kontanthjælp, er uddannelsesparate, som vi har set det i enkelte kommuner, jamen så mener jeg sådan set, at det er helt præcis, hvad hr. Finn Sørensen siger, nemlig at så vil der være risiko for, at flere havner i fattigdom, for det tal ligger langt over det, som ministeriet har vurderet, i forhold til hvor mange der faktisk var uddannelsesparate.
Og det er klart, at hvis det, man bruger kontanthjælpsreformen til er stik imod det, der er hensigten med den, nemlig som en pisk over nakken på nogle, som grundlæggende ikke kan komme i gang, fordi de har for store sociale og psykiske problemer, så er det eneste, der kommer ud af det, at flere folk bliver presset ud i fattigdom.
Det er jo også derfor, at ministeren med det samme har taget fat om den her problemstilling.
Det må ikke være sådan, at folk, der har sociale og psykiske udfordringer, kommer over på en lavere ydelse.
Dem, der har sociale og psykiske udfordringer, skal have ret til at få det ydelsesniveau, de hele tiden har haft.
Den gruppe, hvorom vi går ind og siger, at her skal der altså et kærligt puf til, er jo dem, der er uddannelsesparate.
Og det skal kommunen ikke bruge som sådan en skruetvinge over for nogle unge, som grundlæggende har brug for at få noget mere hjælp.
Så den risiko er der, og vi skal derfor også, fuldstændig som ministeren har gjort det, gribe ind lige med det samme, når vi får øje på den slags tendenser.
Det andet spørgsmål når jeg altså ikke i den her omgang, men jeg vil gerne vende tilbage til det.
Først og fremmest vil jeg gerne sige tak til Enhedslisten for her i Folketingssalen at tage initiativ til en drøftelse af fattigdom.
Fattigdom er et alvorligt socialt problem og et af de væsentligste områder, hvor vi skal sætte ind, hvis vi vil sikre, at alle mennesker får lige muligheder, at alle børn får chancen for at få et godt børneliv.
Det er og har altid været hjerteblod for Socialdemokratiet, at alle har lige muligheder for at udvikle sig og for at få den uddannelse, det job og det liv, de drømmer om.
Det kan man ikke, hvis man vokser op i fattigdom.
For fattigdom betyder, at man ikke kan deltage på lige fod med andre.
Fattigdom betyder store afsavn både for børn og for voksne.
Gennem tiderne har Socialdemokraterne stået forrest, når fattigdom og ulighed skulle bekæmpes, og det gør vi fortsat.
Derfor er vi nået så langt i Danmark, som vi er.
I forhold til lande, vi ellers sammenligner os med, er uligheden lav.
Få lever i fattigdom, og langt de fleste har heldigvis gode muligheder for at udnytte deres potentiale og opnå, hvad de gerne vil.
Men det gælder desværre ikke alle.
Der er stadig skævheder tilbage, som vi skal rette op på.
Fattigdommen i Danmark er steget gennem de sidste 10-15 år, og det er der mange grunde til.
En højreorienteret fordelingspolitik, hvor de rigeste har fået meget store skattelettelser og de fattigste har fået lavere ydelser i form af starthjælp og kontanthjælpsloft og timeregler, har betydet, at de fattigste er blevet endnu fattigere og har fået endnu sværere ved at følge med resten af samfundet.
En krise har betydet, at rigtig mange har mistet deres job, og en dagpengereform, som blev indført alt for hurtigt, uden varsel og på det helt forkerte tidspunkt, betød, at arbejdsløse røg ud af dagpengesystemet og havnede på kontanthjælp.
Vi har fjernet fattigdomsydelserne, vi har afskaffet starthjælpen, vi har afskaffet loftet over kontanthjælpen, og vi har afskaffet timereglerne, som medførte, at både børn og voksne led store afsavn.
Vi har lempet indførelsen af dagpengereformen, så folk får en fair chance for at indrette sig efter de nye regler, og så knap så mange bliver ramt helt så hårdt, og så arbejdsløse får en langt bedre hjælp til igen at finde fodfæste på arbejdsmarkedet.
Vi har gennemført skattelettelser for almindelige lønmodtagere med et højere beskæftigelsesfradrag, særlig for de enlige forsørgere, og vi har givet pensionisterne lidt mere at leve af, fordi vi synes, at de allerfattigste pensionister i Danmark, som kun har deres folkepension, har for lidt at gøre med i hverdagen.
Man kan jo altid diskutere størrelsen af ydelserne, og der er også områder, hvor vi som Socialdemokrater kunne drømme om at sikre den enkelte lidt mere, men vi er også fuldstændig klar over, at prioriteringer er nødvendige, og vi vil allerhelst gøre noget der, hvor det virkelig batter, og hvor det gør den største forskel.
Som en del af kontanthjælpsreformen indførte vi også den meget omdiskuterede gensidige forsørgerpligt for samlevende.
På den måde sidestiller vi par, der har papir på hinanden, med par, der lever papirløst.
Hvis man kan forsørge hinanden, bør man også gøre det, og ingen vil jo fremover komme til at få mindre end to gange kontanthjælp.
Det er ikke meget, men det er nu engang den ydelse, vi som Folketing har besluttet, at man kan leve for og man kan leve af, og det må alle som minimum være sikret.
Vi deler Enhedslistens ønske om at reducere antallet af fattige.
Vi tror ikke ligesom højrefløjen på, at blot man sætter ydelserne langt nok ned, så vil problemet blive løst.
Vi tror ikke på, at hvis folk blot bliver fattige nok, så skal de nok finde sig et arbejde.
Sådan fungerer verden ikke.
Men vi tror altså heller ikke på, at hvis vi bare sender flere penge til folk og sætter ydelserne nok op, så løser problemerne med fattigdom helt sig selv. Da de borgerlige var ved magten, brugte vi meget tid på at diskutere, om fattigdom handlede om økonomi – og den debat har vi også haft lidt her i dag.
Sådan er det heldigvis ikke længere, for selvfølgelig gør det det, men det handler ikke kun om økonomi, og derfor er det eneste svar ikke bare at sende flere penge og så lade folk sidde og rådne op hjemme foran fjernsynet.
Der skal langt mere til.
De skal ikke bare have en pose penge.
Vi vil have et samfund, hvor man tager hånd om den enkelte, og som hjælper til, når mennesker snubler på livets vej.
De borgerliges nulvækst er ikke svaret.
Det vil medføre ringere omsorg, dårligere uddannelse og mere fattigdom.
Vi skal ikke bare have noget at leve af, vi skal også have noget at leve for.
Derfor skal vi sikre, som vi har gjort med de reformer, vi har gennemført, at alle har noget at leve af, men vi skal også stille krav om, at hvis mennesker kan, så skal de også bidrage til fællesskabet.
Den tillid skal vi vise dem.
Til gengæld skal vi sikre, at hvis man snubler og har brug for hjælp, er der også hjælp at hente og en indsats, der sikrer, at man har noget at leve for.
Sådan mener vi at man bedst bekæmper fattigdom.