Mette Frederiksen (S), 2010-04-20:
Man skal jo for at holde etiketten takke en minister for ministerens redegørelse, når vi har en forespørgselsdebat, og det vil jeg selvfølgelig også gerne gøre, selv om jeg nu ikke synes, at ministerens svar på ordentlig vis signalerer, at regeringen er villig til at tage problemet med fattigdom på sine skuldre.
Det, der er essensen i den her diskussion, er, om man vil tage et opgør med fattigdommen eller ej.
Vil vi grundlæggende have, at der er fattigdom i Danmark eller ej, vil vi have et Danmark med stigende ulighed, med social uretfærdighed og med stigende fattigdomsproblemer eller ej?
Jeg kan ikke høre socialministeren i dag klart og entydigt sige til Folketinget og dermed den danske befolkning, at ministeren ønsker et Danmark uden fattigdom.
Vi synes grundlæggende, det er udansk, at så mange børn vokser op med fattigdommens svøbe i Danmark i dag.
Vi troede faktisk, at det var passé, og at det var historie, at vi skulle bruge tid i Folketingssalen på at diskutere noget så alvorligt som fattigdom.
Når vi nu begynder at skulle diskutere fattigdom igen, er det jo, fordi den førte politik de seneste knap 10 år har understøttet en negativ udvikling i fattigdom, og det har den gjort på to måder.
For det første har regeringen og Dansk Folkeparti bevidst og med åbne øjne sænket en række af de sociale ydelser, så det rådighedsbeløb, man har tilbage, hvis man eksempelvis modtager starthjælp eller er ramt af loftet over kontanthjælp, er så lille, at man ikke kan opretholde en ordentlig levefod.
Men det er også, fordi regeringen bevidst og med åbne øjne sammen med Dansk Folkeparti har ført en skatte- og fordelingspolitik, der meget entydigt favoriserer de mennesker, der i forvejen er i arbejde, og ikke mindst de mennesker, der har de højeste indkomster, og det er selvfølgelig sket på bekostning af lavindkomstgrupperne, herunder de grupper, der stadig står uden for arbejdsmarkedet.
Så når fattigdommen er stigende i Danmark, er det en selvforskyldt problematik.
Derfor skal svaret på, hvordan vi løser fattigdomsproblemerne,
også findes i salen her.
Og når ministeren i dag taler varmt for, at vi skal hjælpe dem, der er ramt af fattigdom, kan det jo virke helt tilforladeligt og måske oven i købet sympatisk.
Men var det ikke klogere at afskaffe årsagerne til fattigdom?
Alle her må jo erkende, at fritidspas til børn eller sågar julepakker ved juletid er nødløsninger for dem, der er ramt af fattigdom.
Jeg kan bare konstatere, at vi igennem de senere år i tiltagende grad bruger tid på at diskutere konsekvenserne af fattigdommen.
Antallet af lejere, der bliver smidt ud af deres lejemål, er mere end fordoblet igennem de senere år.
Ved juletid kunne stort set samtlige frivillige organisationer melde om en meget, meget kraftig stigning i antallet af ansøgere, der ikke kunne gennemføre julen uden at få hjælp, og fra tid til anden hører vi også ude fra de kommunale forvaltninger, at flere og flere danskere søger om støtte i forskellige situationer.
Det her er alvorligt!
Jeg tror ikke et sekund på, at vi løser problemerne med fattigdom ved at lave nogle små hjælpeforanstaltninger for de mennesker, der er ramt af den.
Skal man adressere fattigdommen, skal man afskaffe den, skal man turde udfordre det, fattigdommen udspringer af, og det er to ting: Det er for det første de alt for lave sociale ydelser, som ingen mennesker kan leve af i længere tid; og det er for det andet, at det ikke er lykkedes at sikre en ordentlig beskæftigelse.
Arbejdsløsheden stiger eller har i hvert fald været stigende igennem en længere periode, og antallet af danskere på overførselsindkomst ligger nogenlunde stabilt.
Så det handler grundlæggende om, om man vil tage et opgør med fattigdommen eller ej.
Derfor vil jeg gerne i dag stille både ministeren og repræsentanter for de regeringsbærende partier et spørgsmål.
Når man nu ikke vil være med til at indføre en fattigdomsgrænse og man begrunder det fravalg med, at en fattigdomsgrænse ikke løser problemerne alene,
vil jeg gerne spørge repræsentanterne for det borgerlige Danmark: Er der noget som helst, der forhindrer en borgerlig regering eller en socialdemokratisk ledet regering i at løse alle de andre sociale problemer, selv om man indfører en fattigdomsgrænse?
Er der noget som helst, der forhindrer socialministeren eller andre i at løse problemerne med misbrug eller i at løse børns sociale problemer, selv om der er en fattigdomsgrænse i Danmark?
Svaret på det er selvfølgelig: Nej, der er intet som helst ved en fattigdomsgrænse, der forhindrer en regering i at føre en mere aktiv socialpolitik end den, der bliver ført i dag.
Derfor vil jeg også gerne sige klart, at en fattigdomsgrænse i Danmark bestemt ikke løser alle problemer med fattigdom, men den vil adressere problemerne meget mere tydeligt end den lidt udsvævende strategi, der ligger til grund for politikken i dag, gør.
Den vil give os et klart signal som samfund om, hvad vi vil acceptere, og hvad vi ikke vil acceptere, og den vil lette Folketingets arbejde med at løse de problemer, som fattigdommen giver.
Men en fattigdomsgrænse kan selvfølgelig ikke stå alene, det siger sig selv.
Vi er i oppositionen bare af den klare overbevisning, at hvis man har psykiske problemer, hvis man er ramt af hjemløshed, hvis man oplever andre omfattende sociale problemer, så er det lettere at håndtere de problemer, hvis man faktisk har råd til at betale sine regninger.
Vi tror ikke på, at det er lettere at komme ud af sit misbrug, hvis regningerne ikke bliver betalt og man måske bliver sat på gaden.
Vi tror ikke på, at det bliver lettere at være en god forælder, hvis ikke man kan få pengene til at slå til, og hvis man altid skal sige nej.
Derfor er en ordentlig og stabil økonomi, der gælder for alle i det her samfund, forudsætningen for, at vi kan løse de store socialpolitiske udfordringer, vi stadig væk står over for.
Med det in mente
vil jeg gerne på vegne af Socialdemokratiet, Det Radikale Venstre, SF og Enhedslisten fremsætte følgende:
Forslag til vedtagelse »Folketinget konstaterer, at fattigdom er et alvorligt samfundsproblem, og at stigningen i fattigdommen i stor udstrækning rammer børn og unge.
Folketinget konstaterer, at de seneste års socialpolitik har været præget af straf og mistillid til borgere.
Folketinget opfordrer regeringen til at forebygge og bekæmpe fattigdommen ved at - føre en socialpolitik, der præges af reel vilje til at forebygge og bekæmpe marginalisering og stigmatisering af udsatte grupper, - nedsætte et udvalg, der skal undersøge mulighederne for at definere en fattigdomsgrænse, - afskaffe fattigdomsydelserne som eksempelvis kontanthjælpsloftet, 450-timers-reglen samt starthjælpen og introduktionsydelsen, - ophæve varighedsbegrænsningen for sygedagpenge, - iværksætte yderligere initiativer til at modvirke udsættelse af lejere, - yde akut hjælp i særligt sårbare situationer og - skabe et rummeligt arbejdsmarked med bedre muligheder for beskæftigelse for mennesker, der i dag står uden for arbejdsmarkedet.«