Sara Olsvig (IA), 2013-05-29:
Foråret igennem har vi fra Inuit Ataqatigiit Folketingimi haft fokus på grønlændere bosiddende i Danmark.
Vi har besøgt tre af de grønlandske huses projekter for udsatte grønlændere, ligesom det er blevet til besøg på Kofoeds Skole i Ålborg og København.
Vi har også arrangeret åbne møder, hvor jeg har talt med borgere, grønlandske som danske, om de mange muligheder og udfordringer livet som grønlænder i Danmark medfører.
Ved vores møder med både ansatte, projektmedarbejdere og brugere af værestederne er jeg blevet genbekræftet i, at der er et særligt behov for en indsats over for udsatte grønlændere i Danmark.
Det handler ikke om at gøre grønlændere i Danmark til ofre, men om at anerkende, at grønlændere kommer til Danmark med en anden kulturel og sproglig baggrund end den danske, og som af disse helt naturlige grunde har brug for, at systemet er gearet til en forståelig dialog og sagsbehandling, således at de alt for mange misforståelser og frustrationer undgås.
Det er de ansatte og de frivillige, som i deres daglige arbejde i høj grad tager sig af en lang række af bisidder- og social- og tolkningsarbejdet.
Jeg er ked af igen at måtte konstatere, at det stadig er de usikre satspuljemidler, mange af de sociale projekter lever af.
De sidder igen i år og skal tage stilling til, om de skal opsige medarbejdere og faciliteter, da de endnu engang ikke ved, om de har midler til at fortsætte deres arbejde efter udgangen af året.
Det kan ikke passe, at vi år efter år skal sidde med præcis det samme problem.
Vi må i fællesskab kunne finde en løsning, så vi permanent sikrer disse sociale projekter!
Socialministeriet arbejder netop nu med den nationale strategi vedrørende socialt udsatte grønlændere i Danmark.
Vi har fra Inuit Ataqatigiits side eftersøgt, at denne strategi ikke kun omhandler socialt udsatte.
Rigtig mange velfungerende grønlændere møder også barrierer i det danske system.
F.eks. er det en begrænsning, at der skal være mindst 12 børn på et modersmålsundervisningshold i hver kommune.
Begrænsningen gør, at rigtig mange grønlandske borgere i Danmark ikke kan benytte sig af denne rettighed.
Vi ved også fra dialogen med de mange socialrådgivere og ansatte på de forskellige Kofoeds Skoler og de grønlandske huse, at mange af de grønlændere, som kommer herned, ikke var socialt udsatte, da de forlod Grønland.
Derfor bør det forebyggende arbejde være en integreret del af den nationale strategi.
Kriminalforsorgen indeholder også en anden gruppe grønlændere i Danmark, som vi har haft fokus på.
Det er de indsatte ved Anstalten ved Herstedvester.
For et par uger siden deltog jeg ved afsløringen af vinderprojektet for den kommende lukkede anstalt i Nuuk.
Endelig er der kommet håndgribelig fremgang i projektet, og justitsministeren har nu lovet, at anstalten står færdig i slutningen af 2017.
Det er med sikkerhed en god nyhed for mange af de grønlandske indsatte ved Herstedvester, og det er en god nyhed for det grønlandske samfund.
Inden for overskuelig fremtid vil vi ikke længere skulle sende vores forvaringsdømte ud af landet; en sag, vi har ventet tålmodigt på i 40 år.
Jeg kan dog ikke lade være med at knytte et par bekymrede bemærkninger til kriminalforsorgen i Grønland.
Det, at der kommer en lukket anstalt i Nuuk, løser langtfra den lange række af andre problemer, vi har i de åbne anstalter i Grønland.
Ved mine besøg på en række af anstalterne har jeg set og oplevet, hvor ringe forhold de indsatte og i nogle tilfælde også de ansatte har.
Selvfølgelig er der gode eksempler som anstalten i Tasiilaq, hvor indtrykket af forholdene var gode.
Forholdene på anstalterne og uddannelses- og efteruddannelsesforholdene for anstaltsbetjentene må og skal der gøres noget ved.
Problemerne løser ikke sig selv, heller ikke, selv om vi får en ny og flot lukket anstalt i Nuuk.
Jeg ser frem til mit kommende møde med justitsministeren, hvor jeg har ønsket, at vi drøfter disse og andre sager vedrørende kriminalforsorgen i Grønland.
Gennem dette folketingsår har vi set en ekstremt interessant politisk udvikling mellem Grønland og Danmark.
Det har været året, hvor vi for alvor har taget hul på implementeringen af vores gensidige aftale, selvstyreloven.
Jeg er af den overbevisning, at vedtagelsen af loven om Grønlands selvstyre er den mest skelsættende begivenhed i rigsfællesskabets politiske historie.
Vi har set, hvordan danske partier indirekte forsøger at blande sig i vores arbejdsmarkedspolitik, et område, som Grønland har hjemtaget.
Hjemme i Grønland har mange af os stået forundrede og til tider moret os lidt over den lange række af spekulationer og konstruerede konklusioner fra danske politikere og ikke mindst fra den danske presse.
Mest af alt har vi dog været noget frustrerede over den skævhed, vi ser i, hvor oplyste man er i henholdsvis Grønland og Danmark om den fælles politiske tilværelse og de juridiske rammer.
Det er en skævhed, vi skal have rettet op på, og dialog er vejen frem.
Jeg vil da også udtrykke min overordnede glæde over, at der er så stor interesse for vores fællesskab.
Jeg vælger at tro på, at der er en god vilje til at finde gode løsninger både i Grønland og i Danmark, og jeg vil rose statsministeren og den danske regering for standhaftighed og for at værne om ansvarsfordelingen i vores selvstyreaftale.
Til slut vil jeg knytte et par bemærkninger til den delikate sag om det nye Naalakkersuisut, som valgte at blive væk fra et ministermøde i Arktisk Råd.
Fra Inuit Ataqatigiit er vi dybt uenige i, at vejen frem er at blive væk.
Vi mener derimod, at vejen frem er at true med at blive!
Men vi er enige i, at der fundamentalt er et problem, som ikke kun gælder Arktisk Råd, men også andre internationale fora, hvor Grønland i kraft af rigsfællesskabet deler sæde med Danmark og Færøerne.
I Arktisk Råds regi har vi, siden rådet blev stiftet i 1996, i det stille kæmpet kampen om at være en integreret del af rådets arbejde.
Vi har deltaget i arbejdsgrupperne, i det videnskabelige arbejde, i senior arctic officials-møderne og på ministerniveau.
Det har vi gjort efter forskellige modeller, og vi har, i kraft af at Arktis er blevet mere og mere interessant udenrigs-, forsvars- og sikkerhedspolitisk, kunnet mærke, at der er sket en bevægelse imod et mere strømlinet og ekskluderende statsengagement.
Rådet er et mellemstatsligt samarbejdsforum, og det er de otte stater, som er medlemmer.
Men alle disse otte staters parlamenter og regeringer befinder sig langt syd for den arktiske cirkel og i mange tilfælde rent politisk milevidt fra den arktiske virkelighed og nærhed.
I sidste ende er det rådets rules of procedures og Ottawadeklarationen, som indeholder den begrænsning, at det er de otte arktiske stater, som er medlemmer, og som udpeger en SAO hver.
Inuit Ataqatigiit mener, at det er vigtigt og rigtigt, at Grønland deltager i Arktisk Råds møder og taler den arktiske stemme, ikke kun vores egen, men også de andre arktiske selvstyrende nationers og de arktiske oprindelige folks stemme.
Vi mener samtidig, at udmeldingen om, at Grønland stiller sit arbejde i rådet i bero, er en uhensigtsmæssig måde at lægge pres på rådets medlemmer.
Danmark har gennem årene fået tradition for at ville os ligeværdigt, en tradition, som en række af de andre arktiske stater ikke udøver over for deres oprindelige folk og selvstyrende nationer.
Grønlands deltagelse i Arktisk Råd skal genoptages hurtigst muligt.
Vi må ikke risikere at blive agterudsejlet i et forum, hvor alt, som vedrører os, lige fra sundhed til søopmåling, kan påvirkes og samarbejdes om.
Qujanaq.