Morten Messerschmidt (DF), 2008-02-07:
I modsætning til i hvert fald en af de tidligere ordførere synes jeg, at det her har været en interessant debat.
Jeg synes, det har været spændende at høre de forskellige farverige, må man sige, forklaringer til støtte for, at Folketinget ikke bør inddrages i udnævnelsen af EU’s vel nok mest magtfulde organ overhovedet.
Det er forskellige variationer over den samme melodi, vi har hørt fra de forskellige partier, men grundlæggende må man sige, at uviljen nok beror på, at man overhovedet ikke ønsker en egentlig demokratisering af Kommissionen.
Kommissionen skal være det ophøjede politiske organ, som i fællesskab med EF-Domstolen, der jo heller ikke er folkevalgt - det skal dommere ikke være - kan realisere drømmen om en stadig snævrere Union, som får mere og mere kompetence og mere og mere magt over medlemslandene.
Der tror jeg bare, man må se i øjnene, at Dansk Folkeparti ikke deler den vision.
Vi vil ikke have et EU, som grundlæggende er udemokratisk.
Vi vil ikke have et EU, der er topstyret.
Vi vil have et EU, som hviler på et bredt, demokratisk, folkeligt fundament.
Og det brede, demokratiske, folkelige fundament findes kun ét sted, nemlig i medlemslandene.
Derfor er det også så afgørende, at det i langt højere grad er Folketinget og ikke EU’s institutioner, ikke regeringerne, men de demokratisk valgte organer, som udpeger og spiller den største rolle i EU.
Det er os, der har den folkelige legitimitet, og derfor bør de afgørende beslutninger også træffes her.
Ja, har et par af ordførerne og udenrigsministeren så fremført, men det her vil jo være et brud på en tradition.
Jeg vil sige, at jeg har stor forståelse for, at en konservativ udenrigsminister kan betragte det som et argument i sig selv, at det bryder med en tradition.
Men nogle gange kan det jo være, at traditioner har behov for at blive brudt.
Eksempelvis er det jo skønt, at vi har brudt med den tradition, at Det Radikale Venstre har siddet i alt for mange regeringer.
Det er en dårlig tradition, vi har brudt.
Hvordan hænger det nu sammen?
For det er jo rigtigt, som udenrigsministeren har fremført, at Folketinget jo i sig selv er meget politisk.
Det er sådan set hele ideen med det.
Jo, nu er udenrigsministeren jo også kendt som er mand med en vis realisme, og derfor må han også se på realiteterne i Folketinget.
Og det er altså sådan, at Dansk Folkeparti i øjeblikket danner flertal med regeringen, men jo er grundlæggende uenig i EU-politikken.
Vi er imod Lissabontraktaten, fordi den spreder mindre demokrati i Europa osv.
På flere områder kan vi se, at vi er grundlæggende uenige, og derfor tror jeg, at det også, når det kommer til udpegningen af kommissæren, vil være meget vanskeligt for regeringen at komme med et politisk kandidatemne og så overbevise Dansk Folkeparti om, at det lige er den person, vi skal have sendt til Bruxelles.
Tilsvarende vil det være vanskeligt at komme med et politisk kandidatemne og så overbevise Socialdemokraterne om det.
Men er det så en politisk kandidat?
Nej, det er selvfølgelig ikke på overfladen de politiske kvalifikationer, der er det afgørende.
Men ser man tilbage på de sidste 20 år, så er det i hvert fald folk med partibogen i orden, der er blevet udpeget.
Der er en fuldstændig sammenhæng mellem hvem, der bliver udpeget fra Danmark, og hvilken regering vi har her i landet.
Derfor spiller det politiske en rolle.
Det bliver den bedst, hvis man kan få beslutningen flyttet over i Folketinget og få det her til at hvile på et bredt, fagligt beslutningsgrundlag.
Dansk Folkeparti bakker fuldstændig op om institutionen Ombudsmanden.
Det er en tradition og en institution, der er skabt i Skandinavien, og som vi i den grad mener er nødvendig.
Grunden til, at vi ikke har kunnet stemme for kandidaten, har intet med institutionen at gøre, det har kun noget at gøre med personen, som regeringen har valgt at indstille.
Og vi vil meget gerne have, at man i højere grad lader sig inspirere af den i øvrigt i grundloven fastsatte procedure, der er i forhold til Ombudsmanden.
Det er også netop derfor, at det er nævnt direkte i beslutningsforslaget.
Så er der nogle, der siger: Jo, men det her vil give Folketinget alt for meget bemyndigelse.
Det vil gøre, at kommissæren næsten ikke kan røre på sig uden at skulle sikre, at der er et flertal i Folketinget.
Nej, det passer ikke.
For der er en grundlæggende forskel med hensyn til den måde, Kommissionen arbejder på.
Kommissionens arbejdsprocedure er jo netop fastsat i traktaten, som meget klart og koncist siger, at kommissæren skal være uafhængig af nationale særinteresser.
Derfor skal kommissæren ikke være afhængig af et flertal i Folketinget.
Det er alene regeringens udnævnelse af kommissæren, der skal bero på et flertal i Folketinget.
Derfor er det et pseudoargument.
Der er ingen instruktionsbeføjelse eller nogen som helst anden magtbeføjelse til Folketinget i det her, kun over for regeringen.
Jo, siger de andre – desværre ikke oppositionen, men flertallet i Folketinget - men hvad med kontrolproceduren?
Det er meget vigtigt, at den her kontrolprocedure foregår i Europa-Parlamentet.
Det er sikkert også rigtigt, at det er vigtigt med parlamentarisk kontrol, det er faktisk hele forudsætningen for det her forslag.
Det besynderlige er bare, at de sidste par måneder, faktisk det sidste års tid, når vi har diskuteret Lissabontraktat, så har det været helt afgørende for dem, der støtter Lissabontraktaten, at den demokratiske kontrolprocedure kan ligge i Folketinget.
Vi har fået at vide, at den gule kort-model, som man kalder den i Lissabontraktaten, er en revolution i demokratiske nyskabelser, som i den grad vil gøre, at EU fremover vil kunne hvile på et demokratisk fundament.
Derfor har vi i Dansk Folkeparti altså haft den umiddelbare opfattelse, at man, når det kom til EU-politikken, syntes, at Folketinget måske var et rimelig godt instrument til at kontrollere, hvad der foregår.
Nu kan vi så konstatere, at det slet ikke er tilfældet.
Alt det, man tidligere har sagt om Lissabontraktaten, gælder ikke, når det kommer til kommissæren, en af de mest magtfulde institutioner i EU.
Det organ, som har monopol på at fremsætte forslag, dér skal vi ikke have den kontrolprocedure.
Nej, for den skal ligge i Europa-Parlamentet.
Man zigzagger imellem argumenterne, alt efter hvad der nu passer bedst ind i den EU-konforme linje, som man har lagt, nemlig at man skal være fidel over for EU-systemet, ikke skabe for mange problemer og bare sige ja til det, der kommer fra Bruxelles.
Der er vi grundlæggende uenige.
Vi vil ikke bare sige ja, når det er imod danske interesser.
Derfor siger vi nej, og derfor insisterer vi på, at den her procedure skal laves om.
Jeg undrer mig en lille smule over, at hr. Kim Mortensen starter med at sige, at der stort set ingen demokratiske problemer er i EU.
Det er ikke, fordi det er fremmed for mig at tro, at Socialdemokraterne har det sådan, men mest fordi den tidligere ordfører, nemlig hr. Svend Auken, rent faktisk har gjort rigtig meget ud af at understrege det demokratiske underskud i EU, og man kan vel egentlig nærmest se de betragtninger, som jeg har gjort mig i bemærkningerne til forslaget, som et forsøg på at imødekomme noget af den kritik, som hr. Svend Auken tidligere har rettet imod EU - måske i et naivt forsøg på at opnå en eller anden form for fælles fodslag.
Men jeg kan forstå, at selve projektets vigtighed og det, at man er fuldstændig konform og ikke har nogen indvendinger over for EU-projektet, er væsentligere end rent faktisk at rette op på nogle af de fejl og mangler, der er.
Så vil jeg bare spørge: Når nu hr. Kim Mortensen siger, at man altid går efter den bedst egnede kandidat, og hvis vi ser tilbage på de sidste fire kandidater, har vi at gøre med hr. Henning Christoffersen, hr. Poul Nielson, fru Ritt Bjerregaard og fru Mariann Fischer Boel, kan hr. Kim Mortensen så se et politisk tilhørsforhold i forhold til de her kandidater, der er nogenlunde parallelt med regeringsforholdene i Danmark?