Eva Kjer Hansen (V), 2007-05-16:
Jeg vil gerne knytte et par bemærkninger til noget af det, der er blevet sagt i dag, og i øvrigt sige tak for indlæggene.
Jeg synes, det er så positivt, at vi har en debat om indsatsen for de udsatte børn og unge, for det er helt afgørende, at de ikke bliver svigtet, men bliver hjulpet til en god opvækst og til at få samme muligheder som andre børn og unge i Danmark.
Fru Mette Frederiksen var inde på, at Socialdemokraterne ønsker en stærkere sociallovgivning, hvor barnets interesser skal sættes højest, og at det gør vi ikke i dag.
Det bliver jeg simpelt hen nødt til at anholde, for det er jeg fuldstændig uenig i.
Jeg mener, at vi netop har ændret lovgivningen, så vi har sikret, at det altid er barnets tarv, der sættes højest.
Lad mig bare citere fra formålsbestemmelsens § 46, stk. 5, som lyder: »Ved anvendelse af bestemmelserne i dette kapitel skal der lægges afgørende vægt på, at støtten ydes ud fra barnets eller den unges bedste, herunder at der lægges vægt på at give barnet eller den unge en stabil og god voksenkontakt og kontinuitet i opvæksten.« Dette bliver uddybet i vejledningen til paragraffen, hvoraf det klart fremgår, at hvis der er konflikt mellem forældrenes interesser og hensynet til barnets bedste, så skal der efter bestemmelsen lægges afgørende vægt på, at støtten ydes ud fra barnets eller den unges bedste.
Hensyn til, hvad der er bedst for barnet, vejer altså tungest.
Så er der i øvrigt en række andre paragraffer i lovgivningen, hvoraf det tydeligt fremgår, hvilke handlemuligheder man har, eksempelvis hvis forældrene ikke vil samarbejde.
Og igen er det hensynet til barnet, der skal tages.
Det er selvfølgelig klart, for
er der et barn, der har problemer, så skal man have vurderet, hvilken hjælp og støtte det pågældende barn skal have.
Så jeg har altså svært ved at se, at det kan stå stærkere, end det allerede gør i formuleringerne i dag.
Så fremsatte fru Mette Frederiksen på vegne af en række partier et forslag til vedtagelse, og jeg kan forstå, at der er et ønske om, at man skal præcisere kommunernes ansvar og indbygge en handleforpligtelse i aftalen.
Der må jeg også gøre opmærksom på, at det af serviceloven klart fremgår, at kommunerne har en forpligtelse til at handle på området; at kommunerne skal hjælpe de børn, der har problemer.
Derfor forstår jeg simpelt hen ikke, hvad den pind i forslaget til vedtagelse går ud på.
Jeg synes, det er helt afgørende, at vi fastholder kommunernes finansieringsansvar for såvel anbringelser som på det forebyggende område, for ellers risikerer vi jo at opnå det stik modsatte, nemlig at den forebyggende indsats bliver svækket.
Vi har netop haft et meget stærkt ønske om, at man sætter langt mere ind med forebyggelse og også med en tidligere indsats.
Derfor er det vigtigt, at ansvaret følges ad, uanset hvilken situation man er i.
Må jeg så ikke sige til den der diskussion om anbringelser, at vores erfaring jo er, at en anbringelse bestemt kan være den rigtige løsning, men måske ikke altid er den rigtige løsning.
Vi kan konstatere, at vi ikke er dygtige nok til at hjælpe de børn og unge godt nok, der bliver anbragt uden for hjemmet, og det er jo derfor, vi har fokus på, hvilke metoder man tager i brug, hvordan vi kan øge kvaliteten på området, og hvordan man med andre indsatser måske meget bedre kan varetage barnets tarv.
Med kommunalreformen er der jo taget hånd om de dyre enkeltsager.
Der er indført en refusionsordning, og med udligningsreformen er der også stor opmærksomhed på dette område.
Med udligningsreformen er de sociale kriterier tillagt større vægt, og i aftalen står netop, at betydningen af at have dækkende socialøkonomiske kriterier vil stige i takt med refusionsordningens indfasning, hvor grænserne for at få refusion stiger.
Det er simpelt hen en del af aftalen at følge udviklingen i de sociale udgifter i kommunalreformens første år og så vurdere, om der er behov for at justere på de socioøkonomiske kriterier eller på vægten af disse.
Så der er altså netop opmærksomhed om det, og området bliver fulgt.
Så var der i det hele taget flere ordførere, der var inde på diskussionen om kommunernes økonomi og kommunernes råderum, og dertil er jo at sige, at der, hvor vi har ændret på regelsættet og det har haft økonomiske konsekvenser, er det jo forhandlet med kommunerne, hvad de økonomiske konsekvenser er, og der er kompenseret for det i forhold til de forskellige elementer.
Hvis der viser sig et generelt pres, ud over hvad regelændringer har betinget, er det jo op til kommunerne eksempelvis at rejse det i forbindelse med de årlige aftaler om kommunernes økonomi.
Området for udsatte børn og unge er jo en del af de kommunale serviceudgifter, og serviceområderne indgår helt naturligt som noget af det, man drøfter, og der bliver der altså taget stilling til de mere generelle økonomiske rammer på området.
Så var fru Bente Dahl meget inde på den tidlige indsats, at der ikke sættes ind i tide, og det var der også andre ordførere, der nævnte.
Det er jo helt rigtigt.
Derfor er det noget af det, vi har haft rigtig meget fokus på i anbringelsesreformen.
Vi kan konstatere, at rigtig mange anbringelser først sker i en meget sen alder, og det tyder på, at man måske prøver lidt for mange ting af, inden man får truffet en afgørelse om anbringelse.
Derfor valgte vi jo at skærpe kravene bl.a. til en undersøgelse af barnet og til at få udarbejdet nogle ordentlige handleplaner for, hvad der skal ske på området.
Det, der er helt afgørende, er jo, at kommunerne så også følger op på det regelsæt, som vi politisk er blevet enige om at udforme.
Til fru Pernille Frahm kan jeg sige, at vi netop havde diskussionen om, at det her på ingen måde skulle være en besparelsesreform, men en kvalitetsreform, for vi kunne konstatere, at der er så mange problemer.
Derfor har vi netop hele vejen igennem haft meget fokus på: Hvad er det, man kan gøre anderledes?
Hvad er det for andre foranstaltninger, man kan sætte i værk?
Jeg vil gerne understrege, at det simpelt hen er ulovligt, hvis en kommune undlader at handle, fordi den ikke mener at have økonomi til at sætte ind.
Det vil simpelt hen være ulovligt.
Kommunerne skal sørge for at give den hjælp og støtte, barnet har behov for efter en vurdering af, hvilken indsats der skal til, og der kan man ikke undskylde sig med økonomien.
Det er jo derfor, jeg også meget gerne vil lave en følgegruppe med en række kommuner for at se: Hvad er det så, man vælger at sætte i stedet?
Hvad er det, man griber til af foranstaltninger for at hjælpe børnene?
Det gælder i de kommuner, hvor man har præsteret en rigtig god indsats på området, men det gælder også i de kommuner, der har meldt sådan lidt kraftigt ud med, hvor stort et antal børn man mener at ville anbringe.
Det er helt klart, at man der altså ikke bare kan henvise til økonomien og så ikke foretage sig noget.
Så var der en kritik fra fru Pernille Frahms side i forhold til, at ministeren skulle foretage sig noget, og der kan jeg bare nøjes med at sige, at der jo er taget rigtig mange initiativer til opfølgning.
Noget af det, vi valgte med anbringelsesreformen, var at kunne følge med i, hvordan praksis er ude i kommunerne.
Vi har fået foretaget en række praksisundersøgelser for at se, hvad der sker, og jeg har foreslået en lang række initiativer til at styrke indsatsen for simpelt hen at kunne følge med i, hvad der sker.
Vi har netop diskuteret fire konkrete forslag til, hvordan vi kan have bedre føling med, at kommunerne rent faktisk overholder lovgivningen på området og sørger for at sætte ind med hjælp til de udsatte børn og unge.
Jeg tror, det er kommentarerne til, hvad der er blevet nævnt.
Jamen jeg vil gerne anholde det, der siges.
Det er der, vi er fuldstændig uenige, for tilsyneladende tror fru Line Barfod, at bare der bliver givet nogle flere penge, og bare der bliver anbragt nogle flere børn, så er alting i sin skønneste orden.
Sagen er, at sådan er det ikke på anbringelsesområdet.
Vi er oppe på, at der i 2006 blev brugt knap 12 mia. kr. – det tror jeg det var – på det her område, så det er jo rigtig mange penge, der bliver brugt til at lave foranstaltninger og til at anbringe for.
Alligevel kan vi konstatere, at de børn og unge ikke får de samme muligheder som andre børn og unge.
Så der er tilsyneladende noget, der ikke er godt nok i det, man vælger at sætte ind med.
Derfor kan man ikke bare sige, at hvis bare man putter flere penge i det, og hvis bare man anbringer nogle flere, så hjælper man også væsentlig bedre.
Det tror jeg simpelt hen ikke på.
Jeg tror, det gælder om at have en palet af muligheder og så sørge for i den konkrete situation at vurdere, hvad det er, det pågældende barn har brug for.
Så har vi jo også med anbringelsesreformen sørget for at kræve, at der skal laves nogle ordentlige undersøgelser fra starten, og så skal der laves handleplaner, hvor man jo beskriver, hvad det er, der skal ske på området.
Det er netop for at undgå hovsaløsninger og for, at man hele tiden vurderer, om det, man har beskrevet i handlingsplanen skal ske for den unge, nu er blevet opfyldt.
Jeg er uenig med fru Pernille Frahm i kritikken af kommunalreformen, men det er jo nok ikke en overraskelse.
Jeg synes, at det er så positivt, at vi nu har fået samlet ansvaret for indsatsen på det sociale område ét sted, og at børn ikke længere skal være kastebolde mellem kommuner og amter, der strides om, hvem der egentlig har ansvaret for at gøre hvad, og hvem der skal betale hvad.
Nu er der ingen tvivl om, at det er kommunen, som står med ansvaret, og som skal sørge for at handle på de problemer, der gør sig gældende.
Så forstår jeg heller ikke fru Pernille Frahms kritik af at understrege, at der tilsyneladende bliver grebet meget sent ind, at man skal anbringe dem, der har brug for det, og at man skal satse på forebyggelse, for det er jo lige præcis det, det handler om, altså at man netop bruger den brede palet af muligheder, og at man sørger for at opdage i tide, hvordan man allerbedst kan tage hånd om barnets problem.
Der er ikke nogen enkle løsninger.
Det er ikke sort-hvidt, og hvad det er for en indsats, der er den rigtige, vil være helt afhængigt af den konkrete situation, af de problemer, barnet slås med.
Det er jo det, det hele handler om, nemlig at vælge det rigtige for barnet.