Thor Pedersen (V), 2007-03-29:
Jeg takker for de indlæg, der er kommet fra ordførerne.
De har i virkeligheden været af meget fredelig art, men alligevel må man sidde og undre sig, især efter fru Line Barfods indlæg.
Altså, man taler jo meget om traumer, og der må være tale om et eller andet traume.
Det hele drejede sig om kontrol og mistillid, og hvad ved jeg.
Det må efterhånden være sådan, at det, som hjertet er fuldt af, løber munden over med, for de eneste, der taler om mistillid til de offentligt ansatte, er nogle af ordførerne i oppositionen.
Vi andre taler om tillid til de offentligt ansatte.
Jeg kvitterer også for, at Det Radikale Venstre taler om en tillidsreform.
Jeg er meget enig i hele tankegangen.
Hvordan kan alt det, regeringen har lagt frem i sine oplæg til kvalitetsdrøftelser – det at medinddrage medarbejderne, det at lytte til dem, det at få alle de gode ideer, det at skabe fleksibilitet, det, at det er tid til noget andet end det, man gør i dag, altså alt det, som i virkeligheden jo er baseret på, at de, der har skoen på, ved, hvor den trykker – være udtryk for mistillid?
Så siges det, at det er konkurrenceudsættelse, der gør, at man som skolelærer skal lave læreplaner eller handlingsplaner for en elev.
Nej, det er nok i virkeligheden et svar på, hvad det egentlig er for krav, forældre bør have til indlæring for deres børn i folkeskolen.
Hvordan håndterer man det?
Hvad er det for ideer, man i virkeligheden ønsker at føre ud i livet for at fremme de synspunkter, man har som en fagligt dygtig folkeskolelærer?
Vi har jo gode erfaringer på børnehaveområdet med planer om læring.
Der var mistillid til at starte med, og nu har vi været rundt og har talt med personalet.
Hvad er det, personalet siger, hvad siger pædagogerne?
De siger, at det er noget af det bedste, der er lavet, og de føler virkelig, at det er med til at løfte deres faglige stolthed, at man fokuserer på den faglige del.
Så der, hvor det var noget, man måske var lidt negativ over for, da man hørte om det, er det noget, man i dag roser os for at vi har indført.
Hvad er det i vejen med, at de ældre, der kommer på plejehjem, ved, hvad det egentlig er, de kan forvente eller har krav på?
Hvad er der i vejen med, at pårørende kan få at vide, hvad det egentlig er, man kan tilbyde mor eller far?
Hvad er der i vejen med egentlig at have kvalitet?
Hvad er der i vejen med, at personalet ved, hvilken medicin man giver beboerne?
Hvad er der i vejen med væskeskemaer, så man kan dokumentere, hvad det egentlig er, man har givet af væske til beboere i varme perioder?
Der er jo en del af den kvalitetskontrol, som i virkeligheden er med til at beskytte de ansatte, så de ved, at de når, hvad de skal.
Selvfølgelig er det bureaukrati, at en luftkaptajn, før man letter, har en alenlang liste på alt det, man går igennem, inden man starter.
Og selvfølgelig kunne man starte noget før og sikkert flyve meget længere, hvis man ikke skulle kontrollere, om man nu også lige havde tjekket det hele på listen.
Det kan jo også være en meget god idé, at der på et sygehus er nogle regelsæt, der gør, at personalet ved, om de egentlig har nået det, som de skulle af hensyn til patienten.
Er det den rigtige medicin, der gives?
Hvad er det, man giver?
Og hvem har egentlig gjort hvad?
Og når man skifter vagt og der kommer en ny sygeplejerske eller SOSU-assistent, så ved man, hvad der er sket, lige inden man kom.
Det er mærkeligt, at dette med at beskytte beboeren på et plejehjem eller patienten på et sygehus nødvendigvis skal være udtryk for bureaukrati.
Det er måske lige præcis det, der er kvalitet.
Det er måske det, man lærer af det arbejde, vi har i gang i forbindelse med kvalitetsreformen, hvor de, der har ideer, de, vi inviterer, er patienterne på sygehuset, der har været igennem et sygehusforløb, og hvor man til tider er rystet over, hvordan i alverden det kan være, at det, der bedes om, og som personalet meget gerne vil have lov til, ikke er sket for længe siden.
En stor del af det, vi hører, har intet at gøre med penge, men har noget at gøre med, hvordan man tilrettelægger arbejdet og i virkeligheden kan få en langt bedre dagligdag.
Det har været sådan, at regelsæt og gamle normer og sædvaner har forhindret den enkelte medarbejder i at gøre det, man gerne ville.
Jeg synes, at det er meget opløftende, at otte til ni ud af ti offentligt ansatte siger, at de er glade eller meget glade for deres job.
Det gælder også i staten.
Så spørger man: Hvad er det så de ønsker?
Det er, at man først og fremmest fokuserer på deres jobindhold, det, de beskæftiger sig med.
Det, der kommer siden hen, er ledelse, altså det med, at der skal være en mere struktureret ledelse i forbindelse med den måde, man tilrettelægger arbejdet på, for så kan man få en meget bedre dagligdag.
Der er altså elementer inde, som ikke bare, om jeg så må sige, går ind over et kasseapparat, og hvor det er et spørgsmål om kroner og øre.
Hvis der er noget, der er mistillid til i det, jeg hører, så er det, at man har en opfattelse af, at offentligt ansatte ikke er i stand til at omsætte de penge, man giver til en institution, eller den lønkrone, man giver, til service.
For jeg synes i virkeligheden, at det er en grov påstand, hvis man ikke mener, at det, at vi bruger 35 mia. kr. mere til borgernær service end i 2001, er til fordel for borgerne og bliver omsat til fordel for dem, fordi det, om jeg så må sige, passerer nogle, der er offentligt ansatte.
Jeg er sikker på, at hver eneste krone er til fordel for borgerne, selv om arbejdet udføres af offentligt ansatte, for jeg har nøjagtig samme tillid til offentligt ansatte som til alle andre, nemlig at enhver forsøger at gøre det bedst muligt.
Jeg forstår ikke, hvorfor man bygger det fjendebillede op om, hvem der er ansat i det offentlige, og hvem der er privatansat.
Derfor har vi et ansvar for, at de ressourcer, vi råder over, udnyttes optimalt.
Det er udfordringen.
Der er nogle, der tror, at spændende arbejdspladser nødvendigvis lige har noget at gøre med et kasseapparat.
Hvis man tager plejehjemmene, så har det været meget sigende, at der er nogle, der altid har sagt: Hvis man har en ledig, kan vedkommende altid blive ansat på et plejehjem.
Det kunne jo være, vi også skulle tænke på, om vi ikke hellere skulle løfte – om jeg så må sige – de krav, vi stiller til dem, der behandler og servicerer vores ældre.
Det er jo en helt anden tankegang end blot at sige, at enhver ledig kan gå ind og passe ens mor eller far på et plejehjem, altså at man får en debat om, hvad det egentlig er, vi forventer af dem, der er ansat på et plejehjem.
Det ligger jo i kvalitetsreformen.
Hvordan løfter vi de niveauer?
Hvordan gør vi det mere spændende?
Hvordan skaber vi mere respekt om det at være ansat også på de områder, hvor der især er brug for, at man servicerer borgere, nemlig der, hvor borgerne kan mindst selv?
Se, så er der historikken om skattestoppet.
Det undrer mig, at nogle har så meget imod vores kommuneaftalesystem, som jo er baseret på, at man i fællesskab finder niveauet for, hvor meget man vil løfte servicen.
Hvis nogen påstår, at der bruges færre penge til service i år end sidste år, vil jeg blot sige, at det er forkert.
Og hvis nogen tror, at der kommer til at blive brugt færre penge næste år til service end i år, vil jeg bare sige, at det er forkert.
Det, vi sikrer i kommuneaftalen, er, at der er penge til det, vi har aftalt.
Hver eneste krone leveres enten i form af de skatter, kommunerne selv opkræver under et – grundskyldpromille, beskatning af personlig indkomst, dækningsafgift for erhvervsejendomme – og de bloktilskud og balancetilskud, de får fra staten.
Pengene er der, så spørgsmålet er, hvordan man fordeler de penge mellem kommunerne.
Det er ikke noget problem med dem, vi selv opkræver.
Det er et problem med den mellemkommunale udligning i almindelighed.
Hvordan sikrer man, at den er retfærdig?
Der har det jo hele tiden med undtagelse af i 2007 – af andre grunde – været sådan, at skattestoppet gælder for kommunerne under et, altså at der er variation: Hvis kommuner mangler penge i forhold til de aftalte udgiftsniveauer, jamen så er der andre kommuner, der rent faktisk har for mange.
Jeg vil også sige til hr. Ole Glahn, at ønsket jo er, at man fra 2008 igen har den samme frihed, altså at der bliver den bevægelighed.
Så hvis der er nogle, der er klemt i et, om jeg så må sige, forstandigt besluttet serviceniveau og deres indtægter ikke matcher eller følger med, skal der være plads til den variation, for det er jo ikke hundrede procent retfærdigt.
Retfærdigheden ville man jo opnå ved, at man ikke havde en rammeaftale for alle kommuner under et, men at man sad og lavede en aftale med hver eneste kommune for sig.
Ved at gå ind og se på objektive kriterier i den enkelte kommune kunne man tilstræbe en anden grad af retfærdighed.
Men når vi laver en kommuneaftale, gøres det jo kun med én kommune, det er jo det, man skal huske; regeringen sidder jo kun over for en eneste kommune, nemlig kommunen Danmark, hvor borgmesteren aktuelt hedder Erik Fabrin og viceborgmesteren hedder Anker Boye, og hvor Kommunernes Landsforenings bestyrelse er kommunalbestyrelsen.
Der indgår vi en aftale.
Hvad angår, hvordan man vælger at de penge skal fordeles i det kommunale landskab, siger man jo til os: Er I ikke rare at holde fingrene væk?
Og det gør vi så, lige så vel som vi ikke blander os i, hvordan en kommune fordeler pengene mellem teknisk forvaltning, kulturel forvaltning, skoleforvaltning, og hvad det måtte være.
Det er jo sådan, princippet egentlig er.
Så vi aftaler en ramme, og vi sikrer, at der er penge til alt inden for rammen.
Så kan man sige: Det var bedre, om vi havde mere detailstyring.
Jamen detailstyring vil jo lige præcis medføre kontrol, for det er jo der, hvor man skal dokumentere, dokumentere og dokumentere.
Så vil jeg sige, at på de områder, hvor jeg har efterspurgt tal fra kommunerne, altså viden om, hvor pengene er brugt, og hvad man gør, har jeg stort set gjort det som svar på spørgsmål i Folketinget.
For det er her, man kræver af regeringen, at den er i stand til at sige, hvor pengene er gået hen, og hvor mange der er ansat på områderne.
Derfor må man lave et rimelig stort administrationsapparat for at dække det, så man rent faktisk har den viden, når Folketinget spørger, og er i stand til at sige, hvor meget der egentlig bruges, eller hvor mange der er ansat på dele af et forvaltningsområde, hvad enten det drejer sig om ledere eller ikkeledere, hjemmehjælpere eller ikkehjemmehjælpere.
Det ville selvfølgelig være en stor hjælp, hvis man ikke spurgte til det, for jeg har stor tillid til, at det fungerer ganske glimrende ude i det kommunale system.
Så er der det med stopuret.
Hvor står det?
Mig bekendt er det, man gør ved udlicitering, at man betaler en timepris til en privat leverandør.
Så hvis kommunen vil styre noget med et stopur, er det noget, kommunen selv vælger.
Det, som vi har bidraget til, er i virkeligheden at indføre ny teknologi, således at det er blevet lettere for hjemmehjælperen og det er blevet lettere i hjemmeplejen, fordi man er online med viden; når man kommer ud, ved man præcis, hvad det egentlig er for en udfordring, man står over for, hvad det er, man skal hjælpe den pågældende med, hvad medicineringen er, og hvad der i øvrigt er sket.
Og kommunikationen tilbage til centralforvaltningen i kommunen går online.
Der er ingen steder, hvor vi beder nogen om noget stopur overhovedet.
Loven siger jo, at man skal give det, der er behovsstyret, om jeg så må sige, så en kommune kan jo heller ikke sige, at det er stopuret, der styrer.
For visitationen går jo ud på, at man tager den udfordring at dække de behov, den ældre medborger er visiteret til at få dækket.
Det er jo ikke, at man laver det ene den ene dag og det andet den næste dag.
Det er en defineret opgave, der skal løses, hver gang man er hos medborgeren.
Hvordan det bygges op i den enkelte kommune, har de jo frihed til selv at beslutte.
Så det er ikke os, der i virkeligheden er fokuseret på noget som helst med et stopur – heller ikke på, hvor mange gange man i virkeligheden har krav på service
Jeg er jo enig i, at det selvfølgelig er den ældre selv, der skal bestemme mest muligt, for man skal jo hjælpe.
Det gælder også, med hensyn til hvor tit folk skal have et bad.
Der er måske en kulturel forskel på det; nogle er vant til at få det hver dag; og der er måske også nogle, der kun vil have bad en gang om måneden.
Jeg forventer jo ikke, at stærke mænd skal tvinge nogen ind under bruseren, fordi man har sagt, at der skal bades en gang om ugen.
Til gengæld tror jeg, at der er mange i den ny generation, der vil sige: En gang om ugen er jo fuldstændig uacceptabelt.
Der er også nogle, der har været, om jeg så må sige, meget fremkommelige.
Jeg var ude at besøge
Hvidovre Hospital, hvor man kan vælge, hvad man vil have at spise som patient.
Men jeg tror, at det kan virke som et fatamorgana, at man altså er i stand til at tilbyde nøjagtig det, patienterne vil have, nemlig en fantastisk flot menuplan, hvor de kan vælge alt – forretter, hovedretter, desserter, smørrebrød – og hvor det hele er pindet ud, hvis man sammenligner med de systemer, man i mange, mange år har kørt efter.
På Hvidovre Hospital kan man få maden på et bestemt klokkeslæt mellem kl. 7 om morgenen og kl. 20 om aftenen; hvis man bestiller en time eller to før, får man det leveret på et bestemt klokkeslæt, og ellers leverer de det inden for 45 minutter.
Så spørger man: Er det blevet dyrere?
Nej, det er ikke dyrere, det har ikke noget med penge at gøre, det har noget at gøre med, at ved at man leverer det, som patienten ønsker, har man reduceret madspildet pr. døgn med ½ t.
Dette mindre madspild finansierer i virkeligheden det, den ordning er dyrere, alt andet lige.
Det er et udmærket eksempel, som jeg bruger i vores kvalitetstankegang, nemlig at man kan gøre det meget mere i at tilpasse det, som borgerne meget gerne vil have, end man hidtil har gjort i forbindelse med det, man har tilbudt.
Der er altså ikke noget forbryderisk i, at hvis man afleverer sit barn i en børnehave, får man at vide, hvad det er, man kan forvente at den daginstitution vil tilbyde ens barn.
Det er jo helt fint, at man måske selv ved det i institutionen, men det er jo også væsentligt, at man kan fortælle, hvad man tilbyder, så forældrene også kan se, om man når det.
Og der er måske noget, der er endnu mere vigtigt, når vi taler om kvalitet, nemlig at man selv fastsætter målene i den enkelte institution ud fra, hvad man selv ønsker, og at man, om jeg så må sige, løbende debatterer, om man så har nået de mål, man selv ønsker at nå.
Det er præcis den linje, regeringen lægger op til; den er, at man i virkeligheden vises respekt.
Det er jo det, der kan ligge i et system, hvor målene er synlige.
Og de mål kan udmærket være fastsat af institutionen selv og være godkendt af kommunalbestyrelsen, så der også er en variation i det, der tilbydes af service på institutionsniveau i den samme kommune, og så det er sådan, at man i givet fald kan vælge, hvor det er, man egentlig gerne vil have sit barn passet, eller hvilken skole man gerne vil have, at ens barn går på, altså, hvor der nøjagtig er det tilbud, man selv efterspørger.
Så der er simpelt hen så meget i den kvalitetsreform, at jeg kun kan opfordre alle til at slutte op om den i stedet for at tale om, at den nok er fuld af varm luft.
Jeg tror, at man vil komme til at opleve, at den er som en snebold, der ruller.
Der kommer meget med, så begrebet dækker i virkeligheden det, vi taler om her både på de danske regioners område, nemlig sygehusene, og på hele det brede kommunale felt.
Og for så vidt smitter det også af på statens område, hvor vores medarbejdere nemlig er overordentlig engagerede og har mange gode ideer til at gøre tingene på en anden måde, men hvor det er en tankegang, som har ligget i systemerne, der langt hen ad vejen har forhindret, at man kan få lov at gøre det, som man egentlig gerne vil.
Så når hr. Ole Stavad siger, at regeringen ikke ønsker at diskutere velfærd, vil jeg sige: Jo, det kan hr. Ole Stavad lige præcis tro at vi gør.
Vi ønsker at diskutere velfærd.
Hvad er det, man kan lære?
Hvad er det, man kan gøre på anden vis, og hvordan kan det være, at nogle kan mene, at 35 mia. kr. ikke er omsat til bedre velfærd?
Hvordan kan det være, at nogle kan mene, at 100.000 flere behandlede på sygehusene om året, end dengang hr. Ole Stavad havde ansvaret, ikke kan være bedre velfærd ...