Line Barfod (EL), 2011-02-22:
Derfor er det noget, vi skal bruge rigtig mange ressourcer på at bekæmpe.
At komme så voldsomt i konflikt med sin familie, at man er bange for, at ens familie vil slå en ihjel, er også noget af det værste, et menneske kan komme ud for.
Hvis det sker for en mor i dag, vil hun være nødt til sammen med sine børn at gå under jorden.
Hun skal tage konsekvensen af, at hun ikke ønsker at leve sammen med den mand, som hendes familie synes hun skal leve sammen med, og at hendes familie vil slå hende ihjel, hvis hun forlader ham.
Hun skal leve under jorden med sine børn, tage dem ud af skolen og væk fra deres venner osv. og leve en usikker tilværelse på ubestemt tid.
Jeg synes faktisk, det er urimeligt, at det er den kvinde og de børn, som er ofre for nogle fuldstændig forkvaklede æresbegreber, der skal lide under det.
Jeg mener faktisk, at vores samfund skulle være så stærkt, at vi kunne sige, at den kvinde og de børn skal have mulighed for at blive i deres liv, og at vi beskytter dem.
Det er den familie, der truer dem, altså de familiemedlemmer, der kan finde på at gå ud for at slå i hvert fald hende ihjel, som skal være nødt til at lave om på deres liv, især hvis der er beviser nok til, at man kan få dem dømt og bagefter fængslet for at afsone straffen.
Jeg synes simpelt hen, at det er så urimeligt, at man siger, at de skal leve med den voldsomme indskrænkning i deres liv, som det er at skulle gå under jorden i lang tid, og jeg synes, at det er noget af det, der skal med i den kommende ny strategi, nemlig at man skal se på, hvordan vi kan vende det om, så man kan forblive i sit eget liv og ens børn kan forblive i deres eget liv, kan blive i deres skole sammen med deres kammerater osv., og så de kan få den nødvendige beskyttelse af et stærkt demokrati som det, vi har i Danmark.
Så må det være de familiemedlemmer, der truer, som skal have ændret deres liv.
Det synes jeg må være det, vi skal stræbe efter i en kommende national strategi.
Jeg synes, det er rigtig glædeligt at læse, at der nu kommer en national strategi.
Det her er jo noget, som også andre fra oppositionen har sagt at vi har efterlyst i flere år.
Vi har haft samråd, har fremsat beslutningsforslag osv. og er kommet med en lang række konkrete tiltag.
Det er rigtig glædeligt, at de tiltag også er blevet omsat til virkelighed, og at vi kan se, at de virker.
Det, at man faktisk er gået i gang med at lave et hold af rollemodeller for unge mænd – dialogkorpset – og at man også vil prøve at få unge kvinder med og styrke både de unge mænd og de unge kvinder til at sige nej i forhold til de her gamle forkvaklede, såkaldte æresbegreber, er rigtig vigtigt.
Det, at man bruger teater og andet til at komme ud og nå de unge og faktisk få dem i tale og få dem til at ændre deres opfattelse og holdninger og tro på deres egen ret til at bestemme i deres eget liv, er rigtig, rigtig vigtigt og godt.
Jeg synes, det er et stort fremskridt, at vi kommet så langt, at det nu er i gang.
Jeg håber så, at man i den nationale strategi vil sikre, at det bliver permanent, og at det ikke bliver ved med bare at være et kort projekt.
For det, man ofte ser med korte projekter, er, at der så kommer noget godt, og man når lige at se, at det er godt, så forsvinder det igen, og så skal der nogle til at prøve at bygge det op igen forfra.
Det ville være rigtig, rigtig ærgerligt, fordi det her problem desværre nok ikke er et, der forsvinder i løbet af de næste 2-3 år.
Derfor håber jeg virkelig, at det også kommer med i den nationale strategi, at det skal være en permanent indsats.
Jeg håber også, at det kommer med, at vi skal have et kriseberedskab, som kan rykke ud med det samme, sådan som vi også har foreslået tidligere fra oppositionens side; et mæglerkorps, der kan rykke ud med det samme, når der er behov for det.
Det er virkelig noget af det, der skal til, når der langt om længe er et ungt menneske, som får taget sig sammen og tør henvende sig til en lærer, på politistationen eller andre steder.
Men lige så snart de tager kontakt og siger, at de har brug for hjælp, skal de kunne få den nødvendige hjælp med det samme.
Det er helt afgørende.
Jeg har set, at man i redegørelsen siger, at man internt i Integrationsministeriet har oprettet noget a la et videncenter, men jeg tror altså, at det vil være nødvendigt at gå skridtet videre og oprette et egentligt videncenter, som kan stå for at koordinere hele den indsats, der er på området.
Vi kan se i forhold til indsatsen mod menneskehandel, hvor kolossal stor betydning det har haft, at man der har etableret Center mod Menneskehandel.
For det er jo både en lang række forskellige myndigheder, statslige myndigheder, kommuner, politi osv., og en lang række organisationer på området, man skal bringe sammen, og det er mange.
Der har det altså en effekt at have et center, der har det som en særlig opgave.
Så det håber jeg også kan komme med i den nye nationale strategi.
Så tror jeg også, det er nødvendigt, som andre også har været inde på, at vi får mere forskning på det her område, og her kunne det være fornuftigt at snakke med de andre nordiske lande, om man skulle lave noget fælles nordisk forskning, fordi man jo desværre også står med det her problem i de andre lande.
Vi kunne få gavn af at lave et fælles forskningsprojekt, og vi får meget mere ud af at lave det, når vi lægger ressourcerne sammen, end hvis vi hver for sig prøver at undersøge de samme ting.
Jeg tror også, det er vigtigt, som det også bliver påpeget i redegørelsen, at se på, hvad vi gør i forhold til de unge mænd, der har brug for beskyttelsestilbud.
De krisecentre osv., der er, er jo i høj grad målrettet kvinder, men der er heldigvis også unge mænd, der siger fra.
Dels er der unge mænd, der siger fra, i forhold til at de ikke vil være deres søsters vogter eller gå så langt som til at slå deres søster ihjel, dels er der faktisk også unge mænd, som af deres familie bliver pålagt at indgå tvangsægteskab.
De unge mænd har et lige så stort krav på at få en ordentlig beskyttelse som de unge kvinder, og derfor er det altså noget af det, som det også er vigtigt at vi får sat ressourcer af til.
Der tror jeg desværre ikke, at de eksisterende mandecentre – fordi det i høj grad er en anden gruppe, de har henvendt sig til – har de rigtige tilbud, og derfor bliver man nødt til at se meget nøje på, hvad det er for et tilbud, vi skal give til de unge mænd, for at det reelt kan give dem det, de har behov for af hjælp og beskyttelse.
Så har der været den her debat om de såkaldte ægteskaber med teenagepiger, som man siger at nogle imamer skulle have indført.
Det synes jeg jo burde være en anledning til at gøre det meget, meget klart, at den slags ægteskaber ikke har nogen gyldighed overhovedet, dels ved at sikre, at der kommer langt mere information ud i folkeskolen, som også andre ordførere været inde på, dels ved at sige, at ægteskaber kun gyldigt kan indgås på rådhuset.
Man skal faktisk sige, at det religiøse ikke har noget at gøre i forhold til det juridiske.
Man skal adskille de to ting, så det bliver meget klart og tydeligt, at man i Danmark kun er bundet juridisk, hvis ægteskabet er indgået foran myndigheder, og at det ikke er juridisk gyldigt, hvis det er indgået foran imamer eller andre, som ikke har juridisk myndighed.
Jeg synes, at det ville være oplagt at prøve at gøre noget ved det problem, som vi selvfølgelig også skal have taget hånd om.
Jeg synes, vi er kommet et langt stykke ad vejen, og jeg synes, det har været glædeligt, at regeringen på det her punkt faktisk har lyttet til de mange forslag fra oppositionen.