Karen Jespersen (V), 2008-11-27:
Det mener jeg simpelt hen er forkert.
Hvis man tager et område som de socialt belastede børn, så bliver der faktisk brugt rigtig mange penge, og det ser ud til, at der er en svag stigning i de pengebeløb, der bliver brugt.
Nogle kommuner oplever jo, at der er en stærk stigning.
Det mener jeg også afspejler, at man – det håber jeg meget - i virkeligheden kunne bruge de penge mere effektivt til også en forebyggende indsats.
Der bliver gjort meget.
En kommune, som vi i Velfærdsministeriet betragter som en meget velfungerende kommune, nemlig Århus Kommune, har store vanskeligheder med også at finde de rigtige måder at gribe de her ting an på, og de kæmper med det.
De har i Århus Kommune 64.000 børn og unge under 18 år, og til de 64.000 børn og unge har de 15.000 ansatte.
Det er så alt i alt, altså også administrativt personale.
Men de har altså næsten én ansat pr. fire børn.
Jeg tror ikke på, at de problemer, de har der med at styre det område, bliver løst ved bare at ansætte nogle flere.
Jeg tror også, der skal nogle andre instrumenter til.
Jeg synes, det er en meget vigtig debat, som vi fører her i dag.
Det er en debat, der ikke bare handler om lige det her lovforslag, og som så er afsluttet, den handler også om, hvordan vi i den offentlige sektor får mest muligt for pengene til gavn for borgerne.
Der er inden for de forskellige velfærdsområder forskellige traditioner, og hvis man husker, hvordan traditionen er inden for sundhedsområdet, vil man kunne se, at den er meget anderledes sammenlignet med den på det sociale område.
På sundhedsområdet har man jo en solid tradition for at opstille mål for ventelister, for antal kræftoperationer.
Man bruger hele tiden de mål til at vurdere, om den indsats, man gør, om den behandling, man bruger, er den rigtige og den mest effektive, og så prøver man hele tiden at rette kræfterne hen mod det, der giver de bedste resultater. Jeg mener, at det sociale område kan lære en hel del af sundhedsområdet.
Nu er det jo ikke kun det sociale område, vi taler om i dag, men jeg vil sige, at det er et område, som fylder meget ude i kommunerne, og det er min vurdering, at man vil kunne få meget mere for pengene, end man rent faktisk får, til gavn for borgerne.
Der ligger efterhånden også en række undersøgelser, der viser, at kommunerne kan blive mere effektive.
Bl.a. KREVI har den opgave hele tiden at påpege, om tingene kan gøres mere effektivt.
Det handler jo ikke bare om nogle tal på et stykke papir, det handler meget konkret om, hvordan opgaverne bliver løst til gavn for borgerne.
Når der så kommer enten tal, undersøgelser eller nogle graverende enkeltsager og flere enkeltsager på stribe, der viser, at borgerne faktisk ikke får den hjælp, de skal have - vi kan tage sådan noget som de sager, der har været om bosteder for psykisk udviklingshæmmede - vil jeg sige, at min pointe er, at der så bliver reageret.
Det er jo ikke noget med, at vi her har to holdninger - en holdning om, at der bare med bind for øjnene skal gives penge ud til kommunerne, og en anden holdning om, at der skal sidde nogle og detailregulere.
Det, der jo sker, er, at der, når der opstår nogle tilfælde - lad os sige de sager om bostederne, som jo repræsenterer nogle problemer, som vi også prøver at løse på forskellig vis - kommer nogle reaktioner med nogle detailreguleringer, der går lige fra videoovervågning på den enkelte beboers værelse.
Vi kan også se det med nogle af de forslag, der kommer fra partierne, f.eks. Det Radikale Venstre.
Man kan sige: Jamen det er jo en detailregulering, der virkelig vil noget i forhold til det kommunale selvstyre.
Jeg kan se en klar tendens til, at hvis der ikke kommer nogle mere effektive rammer for det kommunale selvstyre, bliver det gradvis udhulet af en meget detaljeret lovgivning herindefra.
Det er det, jeg meget gerne vil undgå, men jeg er helt med på, at det er en diskussion, der bliver ført.
Så i den forstand synes jeg jo, at debatten her i dag er meget nyttig.
Når vi så snakker om kvalitetskontrakter og det at opstille nogle mål, bliver der jo bl.a. peget på, at det er nogle mål, der kan kvantificeres, altså målbare mål.
Det at opstille nogle mål er, synes jeg, at tage et forsigtigt skridt som et alternativ til at gå ind og komme med meget, meget håndfaste lovkrav om, hvordan kommunerne skal løse en meget konkret opgave, og det med børn af fængslede forældre er jo bare ét lille eksempel.
Jeg forestiller mig, at det, at man skal opstille mål, bliver et alternativ, så man netop siger: Jamen, kære kommuner, I kan altså ikke bare lade de børn sejle deres egen sø, men i stedet for at vi går ind og lovregulerer i detaljer, beder vi jer om at opstille nogle mål for, hvad det er, der skal være situationen for de børn, og om hele tiden at gå ind og følge op på de mål.
Så er der diskussionen om, hvorvidt det skal være kvantificerbare mål.
Jeg er helt klar over, at det er nemmere på sundhedsområdet, men jeg synes, at det, at det ikke er så nemt på f.eks. det sociale område og på andre områder, bliver en sovepude for overhovedet ikke at gøre noget.
Jeg synes, vi har brugt alt for mange penge, rigtig mange penge på det sociale område, og vi ved ikke tilstrækkelig meget om, hvad vi får for de penge.
Noget af det, vi kan gøre, er at sætte nogle mål, der kan måles.
Et eksempel er de børn, som lider af omsorgssvigt.
Vi ved, at der er et ret tæt sammenfald med, at de børn kommer uregelmæssigt i skole; lige fra de pjækker, til at de er fraværende.
Faktisk kunne man i går læse en artikel af Københavns politidirektør, Hanne Bech Hansen, hvori hun beskriver, at de nu er ved at få styr på de her skydegale gangstere i København, men at hun er meget, meget bekymret over de småbrødre, som er på vej.
Dem beskriver hun netop ved, at det er dem, der driver rundt på gader og stræder uden at være i skole.
Derfor mener jeg, at det er et eksempel på et kvantificerbart mål, som rummer en langt større social viden i sig.
Derfor skal man jo ikke bare stirre sig blind på, at ungerne kommer i skole hver dag.
Men jeg mener faktisk, dels at man opnår en del ved, at de gør det, dels at det også betyder, at man så har en opmærksomhed på de børn.
Det er et eksempel på noget, jeg forestiller mig vil være et meget nyttigt mål at opstille i de enkelte skoler.
Vi kan også se på sådan noget som et mål for ungdomskriminalitet.
Vi ved, at der er ti kommuner - jeg tror, der er ti kommuner, og kun ti kommuner - der har et mål for det.
Jeg har lige været til en konference i dag om indsatsen i ghettoområderne, og der har vi jo nu fundet en måde at definere en ghetto på.
Man kan sige, at det kunne man gøre på den ene, den anden og den tredje måde, men det betyder jo, at vi nu kan holde øje med os selv og hinanden og se, om det, vi gør, faktisk får antallet af ghettoer, defineret på en bestemt måde, til at vokse eller falde.
Jeg mener, at det virkelig er nyttigt for at lave en effektiv indsats.
Med hensyn til at man skal lave en udbudsstrategi, er det jo ikke bare et spørgsmål om at få flere private ind på det offentlige område, for hvis kommunen kommer med det bedste bud, kan den jo vinde udbuddet hver gang.
Men det, der også er humlen ved at lave en udbudsstrategi og have udbud, er jo, at kommunen så også bliver nødt til at finde ud af, hvad det koster at producere den ydelse i kommunen selv.
Det kan vi se på f.eks. ældreområdet, hvor det jo bliver tydeliggjort - det bliver det så gennem frit valg-modellen - hvor mange timer i den offentlige ydelse, der jævnt hen ikke går til kontakt til den ældre, men går til andet.
Det kan godt være, at dette andet skal fylde en hel del, men det er da meget nyttigt at få en viden.
Nogle kommuner gør det måske af sig selv, men alle gør det ikke.
Det har ikke en pind med mistillid til kommunerne at gøre, for det er faktisk en meget stor og krævende ledelsesopgave, de står over for, med alle de mange, mange områder, de skal tage vare på.
Og de gør det grundlæggende utrolig godt.
Men man kan godt sige: Hvis man skubber i en bestemt retning, kan man i virkeligheden sikre, at man får mere for pengene.
Jeg ser frem til en fortsat diskussion om de her meget grundlæggende aspekter i en mere effektiv offentlig sektor.