Christian Langballe (DF), 2012-11-29:
Hvem husker ikke de tumultagtige og nogle steder krigslignende scener, som Jyllands-Postens offentliggørelse af Muhammedtegningerne forårsagede – billeder af ophidsede masser af muslimer, der råbte deres galde ud over Danmark, den danske regering og landets statsminister.
Det blev for en tid hverdag.
Det samme gjorde politisk korrekte politikere, der på søndagsskolemanér belærte os om, at de vrede muslimer havde ret til at føle sig krænkede.
De samme scener gentog sig i år, da den i øvrigt dårlige og temmelig smagløse film »Innocense of Muslims« om Muhammeds liv blev lagt ud på nettet.
Ifølge nogle kilder er omkring 100 døde som følge af optøjerne.
Kristne fik i hvert fald skylden og blev forfulgt og nogle steder slået ihjel som en følge af filmen.
Den kristne kirke i Pakistan, som faktisk blev grundlagt af en dansk missionær, blev brændt ned.
Ifølge kilder stormede 5.000 muslimer den 21. september efter fredagsbønnen kirken og satte den og den tilhørende skole i brand.
De europæiske politikeres følgagtighed var pinlig.
EU's ikkefolkevalgte udenrigsminister, Catherine Ashton, var ude at markere, at der var tale om religiøst had fra dem, der havde lavet den pågældende film, og opfordrede i øvrigt alle til at respektere alle profeter, som det hed vagt og mærkeligt.
Hun nævnte ikke de uskyldige kristne, der døde som følge af optøjerne, eller den afbrændte kirke i Pakistan.
Den slags pinlige sandheder fejes ind under gulvtæppet i EU-sammenhæng.
Hvorom alting er, er årsagen til de evindeligt krænkede muslimer anklagen om blasfemi.
Så er det tegninger, der krænker, så er det en bog, så er det en kunstudstilling, så er det en film.
Og hver gang er der politikere, der står frem og giver udtryk for deres forståelse for de krænkede følelser.
Man kan så spørge, om der er nogle, der husker noget særligt ved året 1987 i den sammenhæng.
Det var året, da kunstværket »Piss Christ« blev udstillet.
Kunstværket var et fotografi af et krucifiks nedsænket i kunstnerens urin.
Kunstneren ved navn Serrano modtog i øvrigt efterfølgende 15.000 dollar som belønning for sit kunstværk.
Var der vrede?
Ja, men en civiliseret vrede, som udelukkende manifesterede sig i protester; ingen afbrændte museer eller forfulgte kunstnere, ingen døde.
Det er tankevækkende, hvor stor forskellen på reaktionerne er.
Også her er der tale om blasfemi, og man kan så sandelig sætte spørgsmålstegn ved det smagfulde i kunstværket.
Nogle vil finde det ulækkert og stødende.
Skal kunstværket forbydes af den grund?
Nej, det er jo omkostningerne ved at leve i et frit samfund med ytringsfrihed.
Indimellem bliver man krænket, og så må man svare igen med det eneste våben, der i den sammenhæng gælder, nemlig det frie ord.
Et kendetegn ved et frit samfund er, at religioner kan kritiseres, at de religiøse følelser kan krænkes.
En afskaffelse af blasfemiparagraffen er en stadfæstelse af ytringsfriheden.
Lad mig så afslutningsvis komme med en teologisk begrundelse for blasfemiparagraffen.
Hvert eneste år til påske bliver vi mindet om, at Vorherre blev dømt og korsfæstet på grund af blasfemi.
Årsagen til Jesu korsfæstelse var bl.a. krænkede religiøse følelser og det forhold, at farisæer og skriftkloge anklagede Jesus for at krænke Guds majestæt, altså for blasfemi.
Det følger af langfredagsbudskabet, at hvis Guds egen søn kan udholde anklagen om blasfemi og faktisk led og døde af den, bør vi også kunne tåle blasfemi og krænkelser.
Ja, de kristne har faktisk en pligt til at tage blasfemi med ophøjet ro og rimeligt godt humør.
Der er en grund til, at det sammenfattende symbol i kristendommen er et kors.
Ja, der findes både rationelle og teologiske begrundelser for at afskaffe blasfemiparagraffen.