Pia Olsen Dyhr (SF), 2010-10-28:
Beslutningsforslaget, som vi behandler i dag, handler selvfølgelig om, hvordan vi får gennemført den sidste rest af Lissabontraktaten, det vil sige, at de 12 lande, som i virkeligheden skal have flere medlemmer, får de 18 medlemmer, som de skal have.
Og vi synes selvfølgelig i SF, at det er helt nødvendigt, at Europa-Parlamentet er folkevalgt.
Derfor har vi jo begge institutioner, både for at sikre de nationale interesser og for at sikre de politiske interesser.
Det er jo hele sammensuriet, kan man sige, i Den Europæiske Union, som gør, at man kan tale om et reelt demokrati.
Det, der så er tale om her, er, at vi skal beslutte, om vi vil være med til, at landene får lov til at udpege de her 18 medlemmer, eller om Danmark i virkeligheden vil blokere for det.
Vil Danmark arbejde aktivt imod, at lande får lov til at deltage med de medlemmer, som Lissabontraktaten giver mulighed for?
Vil Danmark sige til de her 12 lande, at det kan de ikke få lov til?
Eller vil Danmark sige, at det må de egentlig godt?
Jeg vil kraftigt opfordre til, at vi siger, at det må de gerne, og det vil jeg ud fra, at jeg kan se, når jeg kigger tilbage i arkiverne til det europæiske rådsmøde den 11.-12. december 2008, at man der havde den første diskussion om, hvordan man skulle udvide Europa-Parlamentet i forlængelse af en ny traktat, når man nu sad med en gammel traktat vedrørende afstemningerne.
Der er givet nogle muligheder og ikke, som Dansk Folkeparti siger, to muligheder.
Nej, der er faktisk tre muligheder for, hvordan man kan vælge de her parlamentsmedlemmer.
For det første kan man vælge at holde nogle direkte ad hoc-valg i de forskellige lande, dvs. en ny form for valg til Europa-Parlamentet.
For det andet kan man vælge at basere det på europaparlamentsvalget i juni 2009, og for det tredje kan man vælge at lade de nationale parlamenter udpege medlemmerne.
Jeg mener helt klart, at det ville være at foretrække, at man i de forskellige lande havde baseret det på de direkte valg, men vi kan jo så, som vi alle sammen er opmærksomme på, for det diskuterer vi jo livligt her i salen, lægge mærke til, at det gør man ikke i Frankrig.
Der har man valgt at benytte sig af den tredje mulighed, der indebærer, at de nationale parlamenter udpeger de 2 medlemmer, som Frankrig skal vælge.
Det synes jeg da er stærkt problematisk, men jeg tror, at jeg ville passe lidt på med ordet udemokratisk, for selv om det er nævnt flere steder, at det er Sarkozy, der decideret udpeger de her medlemmer, så vil jeg henlede Tingets opmærksomhed på spørgsmål nr. S 132 af 13. oktober 2010, hvor udenrigsministeren svarede mig på, om det er Sarkozy, der kommer til at udpege de franske europaparlamentsmedlemmer.
Udenrigsministeren gør det meget klart, og nu citerer jeg: »Det er derfor ikke korrekt, at den franske præsident udpeger medlemmerne.«
Det vil være et valg i den franske nationalforsamling.
Når man senere kigger på de notater, der er oversendt fra Udenrigsministeriet, så vil man notere sig – det gør jeg i hvert fald – at det juridisk ikke er muligt for Frankrig at basere valget af deres europaparlamentsmedlemmer på tidligere valg.
Det kan man ikke grundet den franske forfatning.
Derudover har de haft problemer rent praktisk i forhold til at finde ud af, hvordan de folk skulle være valgt i valgkredsene, og sidst, men ikke mindst, vil et nyvalg i Frankrig koste 100 mio. euro.
Jeg ville synes, at det var en smule mærkeligt, mildest talt, hvis vi i det danske Folketing skulle beslutte, at de skulle lave et nyt valg i Frankrig, for jeg regner ikke med, at der er nogen, der vil krænke den franske forfatning, og så ville den eneste mulighed være at kræve, at de skulle lave et nyt valg, og det ville så koste 100 mio. euro.
Det tror jeg måske også er en smule voldsomt.
Jeg synes ikke, at den franske løsning er optimal.
Jeg synes, at de kunne have gjort det langt klogere, men sådan er det jo indimellem, at man ikke gør det klogest mulige.
Hvordan ville vi have det med, at Frankrig – eller Tyskland for den sags skyld – ville komme og sige, at vi i Danmark ikke havde udpeget vores europaparlamentsmedlemmer efter deres ønske, på trods af at det er sket efter en af de tre muligheder, som står meget klart, og som er vedtaget af Det Europæiske Råd?
Jeg synes ikke, at det er optimalt.
Jeg synes, at man skulle have råbt vagt i gevær meget tidligere.
Man skulle have gjort opmærksom på det, da kriterierne blev defineret af Det Europæiske Råd.
Det var der desværre kun én i Europaudvalget, der gjorde, og jeg skal stærkt beklage på vegne af SF, at vi ikke bakkede op om Det Radikale Venstres fru Lone Dybkjærs ønske om mandatgivning.
Men nu er vi kommet hertil, og så må vi tage konsekvensen af det.