Bertel Haarder (V), 2012-10-11:
Tak til den nye i formandsstolen og i Præsidiet – den nye pige i klassen!
Jeg må sige, at der i de 35 år, hvor jeg på forskellig vis har beskæftiget mig med det nordiske samarbejde, aldrig har været noget tidspunkt, hvor der på det område er sket mere, end der gør lige netop nu, og det synes jeg vi skal glæde os over.
Det forløbne år har her i Folketinget især stået i grænsehindringernes tegn.
Vi havde i april, næsten samtidig med at man i de andre nordiske lande havde tilsvarende debatter, en debat om det her i Folketinget, og der endte vi med en vedtagelse, hvor vi enstemmigt besluttede, at vi nu ville indgå en aftale med regeringen om at fjerne grænsehindringer.
Der talte vi om, at vi først skulle tage fat i de lavthængende frugter og så blive enige om en strategi for, hvordan vi tager fat i resten.
Noget af det er jo ikke så let at fjerne, for når det er på den måde, at det er fem forskellige demokratier, der vedtager forskellige ting – og med forskellige flertal – så vil det altid kunne komme til at betyde, at man i ét land vil kunne komme til at vedtage lovgivning, som ikke passer sammen med den lovgivning, der er i de andre lande.
Men hvad angår mange af de grænsehindringer, vi har, er det nogle grænsehindringer, som er opstået ubevidst; de er opstået, uden at nogen havde ønsket, at der skulle være grænsehindringer, og de kan fjernes.
Og de skal fjernes.
Det, som vi så savner efter vedtagelsen i april, er, at ministeren for nordisk samarbejde nu kommer med sit oplæg til, hvad vi kan aftale mellem regeringen og Folketinget.
Jeg har hørt på vandrørene, at sagen opholdes i regeringens Koordinationsudvalg, og det tror jeg gerne; jeg har selv haft mange sager, som er blevet opholdt i regeringens Koordinationsudvalg.
Der vil jeg ønske ministeren held og lykke med at få trukket sagen igennem regeringens Koordinationsudvalg, så vi nogle dage før sessionen begynder vil kunne blive klar over, hvor regeringen står med hensyn til grænsehindringer, og så både ministeren og vi andre på sessionen vil kunne gå foran med et godt eksempel i forhold til de andre lande.
Det er jo ikke altid, at Danmark bliver betragtet som en frontløber inden for det nordiske samarbejde.
Lad os nu være frontløbere på dette felt, og lad os ikke komme bagud i forhold til den ambition og den tidsplan, vi har været enige om.
Hvorfor er det så, at det er vigtigt at fjerne grænsehindringer?
Det er det, fordi det er noget, der berører borgerne.
Når f.eks. danske ansatte i sundhedssektoren er så fornuftige, at de tager et vikariat eller et job i Norge, så er det jo kedeligt hvis det er sådan, at de på forskellig vis skal blive straffet, fordi vi vanskeliggør en sådan fornuftig disposition.
Når der er arbejdsløshed i Danmark og der er mangel på arbejdskraft i Norge, så gavner man jo både Danmark og Norge, ved at man finder et job i det land, hvor der er et job at få.
Derfor er det så vigtigt.
Jeg har læst i redegørelsen fra regeringen og fra ministeren for nordisk samarbejde, at justitsministeren har informeret sine nordiske kollegaer om, hvordan han vil følge op på vedtagelsen fra april, som jo sagde noget om lovsamarbejdet, og at der også skal gøres noget for at forhindre, at nye grænsehindringer opstår.
Jeg glæder mig til, at vi her i Folketinget kan få den samme information, som justitsministerens kollegaer åbenbart har fået på det seneste justitsministermøde, og jeg håber, der er positivt nyt.
Det kommende år kommer til at stå i forsvars- og udenrigspolitikkens tegn.
Den 21. november har vi her på Borgen en forsvarskonference med deltagelse af bl.a. den tidligere udenrigsminister, Thorvald Stoltenberg, fra Norge og den tidligere forsvarsminister, Elisabeth Rehn, fra Finland, og der skal vi drøfte, hvor langt vi kan komme.
Det bliver nok ikke sådan, at vi inden for en overskuelig fremtid kommer til at skulle have et fælles forsvar eller en fælles forsvarspolitik, men der er så mange nye udfordringer, bl.a. i det arktiske område, at det er helt oplagt, at vi samarbejder om at klare disse udfordringer.
Vi har i Nordisk Råds Præsidium besluttet, at emnet for Nordisk Råds temasession til foråret bliver udenrigs- og forsvarssamarbejdet, for at vi dér kan holde fokus på denne vigtige sag.
Der skal vi jo huske, at det for bare 20 år siden var sådan, at vi overhovedet ikke kunne drøfte disse ting i en nordisk sammenhæng, nemlig fordi Finland ikke kunne, og fordi Sverige heller ikke kunne, og vi var også vidt forskelligt placeret, når det gjaldt forsvarssamarbejdet.
Men så skete der for præcis 22 år siden noget, som satte skred i samarbejdet, og det er det, vi nu skal have sat yderligere fart på.
Til støtte for vores bestræbelser har vi jo den næsten fire år gamle Stoltenbergrapport med 13 punkter.
Vi har også den såkaldte Gade-Birkavs-rapport, som er en rapport om mulige samarbejdsområder på forsvarsområdet, som er skrevet af en tidligere dansk forsvarsminister og en tidligere lettisk udenrigsminister.
Så har vi som sagt alle de nye opgaver i Arktis og en fælles besparelsesopgave.
Der gælder det vist for alle de nordiske landes forsvar, at de skal spare.
Der er det jo, hvis det ikke skal gå ud over effektiviteten og den indsats, der er uden for vore grænser, oplagt at vurdere, om der er noget at hente gennem et samarbejde.
Jeg vil godt fra Stoltenbergrapporten nævne, hvad noget af det er, som Stoltenberg peger på, og der er det bl.a. luftovervågningen over Island.
Der er det noget, der vistnok – med eller uden Finland – er stærkt på vej
Der er tale om et havovervågningssystem, en maritim indsatsenhed, et satellitsystem i forhold til overvågning og kommunikation, et kompetencenetværk mod digitale angreb, en katastrofeenhed, en amfibisk enhed og et militært samarbejde om transport, sanitet, uddannelse, øvelser og materiel.
Bemærk, at det for næsten alle disse emner gælder, at de vedrører nogle nye udfordringer, som de nordiske lande med fordel kan forsøge at tackle i fællesskab.
Så er der også et punkt i Stoltenbergrapporten, som handler om ambassadesamarbejdet.
Et smukt symbol på det har vi jo i Berlin, nemlig i form af dette grønne bygningskompleks, med den fælles havemur omkring de nordiske ambassader.
Det har der hidtil ikke været i nævneværdigt omfang, men det håber jeg inderligt at der kan blive.
Her i dag fik jeg den glædelige nyhed om, at der nu antagelig er ved at være enighed om det fremtidige budget – jeg håber ikke, jeg røber nogen hemmelighed, når jeg siger det, men jeg kan se på ministerens nik, at jeg godt må nævne det – og det vil sige, at striden midlertidigt er endt med, at der i 2014 bliver en besparelse på 5 pct., og at man så arbejder videre med, hvor langt man kan nå i 2015, 2016 og 2017.
Vi har fra mit partis side, Venstre, sagt, at vi støtter regeringens bestræbelser på at spare, når bare det går hurtigt.
For det er sådan, at et administrativt system som det nordiske lider under det, hvis der er uvished, og at alle de aktiviteter, som vi støtter, lider under det, hvis der er uvished.
Derfor er jeg meget glad for, at der nu endelig – med et par måneders forsinkelse – er kommet en afklaring på det, i hvert fald frem til og med 2014.
Når man så ser på tallene for, hvor meget de forskellige lande bidrager til det nordiske samarbejde, er det jo slående at kunne se, at Norge nu næsten bidrager lige så meget, som Sverige gør.
Og der tror jeg ikke kun det skyldes den norske rigdom; jeg tror også, det skyldes det, at afregningen i forhold til de studerende, der er i de andre lande, foregår over det nordiske budget.
Det rejser jo så det spørgsmål, om Norge i virkeligheden ikke burde betale et bidrag, der var større, for 22.000 kroner pr. studerende, der læser i København, er altså ikke ret meget.
Gad vide, om det ikke var sådan, at størrelsen på det beløb blev fastsat, dengang jeg var undervisnings- og forskningsminister første gang, altså for 20 år siden?
Jeg synes, beløbet bør reguleres.
Når vi nu taler om Norge, er der en ting, der nødvendigvis må siges meget tydeligt på sessionen i Helsinki om et par uger: Det er mærkeligt, at Norge fejrer sin rigdom og sin succes ved nu pludselig at lægge told på blomster fra Danmark.
Altså, jeg har altid i kraft af min historiske viden og interesse forstået, at man i Norge har et gammelt ønske om at være selvforsynende med mad.
Man behøver bare tænke på Henrik Ibsens »Terje Vigen« og den nød, der var i Norge under Englandskrigene, for at forstå, at det kan sidde dybt i mange, og at man selv vil kunne brødføde sig.
Men undskyld: Hortensiaer fra Fyn synes jeg ikke hører ind under den kategori, som Norge med nogen som helst ret kan begynde at lægge told på, og jeg forstår, at der også er andre ting, der skal lægges told på.
Jeg synes, at vi fra Danmark i enighed på sessionen skal stå sammen om at sige nogle borgerlige og kloge ord til den norske regering om den sag.
Vi skal ikke have nye toldskranker i Norden; det er slemt nok endda, som det er.
Til gengæld skal vi jo glæde os over succeserne.
Jeg synes, man må sige, at globaliseringssamarbejdet, som startede i 2008, og som den tidligere statsminister Anders Fogh Rasmussen var drivende kraft i, var en god øvelse.
Og nu føres den jo på mange måder videre via den såkaldte prioriteringspulje.
Jeg synes også, det er godt, at der tilsyneladende er sket noget på sundhedsområdet, når det gælder højt specialiserede sygdomme.
Det var mærkeligt at opleve i Baltikum ved 20-års-jubilæet for det baltiske samarbejde, at de baltiske lande faktisk er længere fremme med et sundhedssamarbejde, end vi er, både når det gælder indkøb af medicin og arbejdsdeling, når det gælder sjældne sygdomme.
Der må vi da i de gamle nordiske lande kunne indhente vores nye brødre i Baltikum og komme ligeså langt som dem, også selv om der kan være forskellige interesser involveret.
En kæmpestor succes, som også fremgår af ministerens redegørelse, er skattesamarbejdet, hvor de nordiske lande ved et intenst samarbejde og ikke mindst et samarbejde med Frankrig har udløst ikke færre end 40 aftaler om gensidig udveksling af skatteoplysninger.
Ministeren oplyser ikke, hvad det så har sparet, men det vil undre mig meget, hvis det ikke er mellem 100 mio. kr. og måske 500 mio. kr. – jeg ved det ikke.
Men der er mange penge i et sådant skattesamarbejde.
Det synes jeg vi skal glæde os over.
Det er dejligt konkret.
Jeg synes også, vi i disse krisetider skal glæde os over, at næsten uanset hvordan man måler tilstanden i denne verden land for land, kan man altid finde de fem nordiske lande i topti.
Det synes jeg vi skal være stolte over; det siger lidt om, at den nordiske model er levedygtig, selv om velfærdsstaterne kan være tunge at finansiere.
Det er et fællesskab om en succes, som giver opmærksomhed og gør, at man udeomkring i verden i stigende grad er interesseret i de nordiske lande.
Og Arktis har jo ikke gjort interessen mindre, for dermed er størrelsen af det nordatlantiske område, som vi dækker, jo virkelig gået op for langt flere end tidligere.
Det var meget morsomt at læse i Poul Hartlings ændringer, at da han mødte formand Mao og de førte samtaler på højt intellektuelt niveau, som Hartling sagde, handlede samtalen bl.a. om Grønland, og formand Mao spurgte faktisk, om der var ressourcer på Grønland.
Jo, det var der måske, sagde Hartling, men det var ikke værd at snakke om.
I dag er det virkelig værd at snakke om, og det har Mao Zedongs efterfølgere i sandhed opdaget.
Nu er det Grønland og Kina, der konkurrerer om at være fremmest, når det gælder sjældne jordarter.
Jeg nævner det bare som eksempel på, at vores område her på denne klode er blevet langt mere interessant end tidligere.
Derfor synes jeg også, at vi skal tage det oplæg alvorligt, vi har fået om at forny og forstærke og politisere det nordiske samarbejde.
Problemet er jo, og det ved man, når man i 20 år har siddet i forskellige Nordisk Ministerråd, at tingene ikke kommer på dagsordenen, hvis ikke der er enighed om dem, fordi der kræves enstemmighed, hvis der skal besluttes noget.
Og når der så er enighed om det, hvorfor skal man så egentlig møde op?
Så bliver mødet lidt søvnigt.
Jeg forsøgte så at få indført en debat om, hvad vi så skulle i fremtiden, men der savnede man jo tit nogle oplæg.
Derfor synes jeg altså, det er en god idé, hvis et land i fremtiden kan afstå fra at være med i en beslutning og måske også afstå fra at være med i finansieringen, hvis det er et større beløb, det drejer sig om.
Det må kunne lade sig gøre.
Og det kunne så være et skridt på vejen mod flertalsbeslutninger, hvis vi skal gå over til det på et tidspunkt.
Men jeg tror såmænd, at det første – at et land kan afstå – kunne være nok til at gøre ministerrådsmøderne betydelig mere interessante.
Og så ville det da for resten også blive mere interessant at sidde i Nordisk Råd, for så ville der jo være nogle lande, man kunne stille ind på og spørge: Hør, hvorfor vil I ikke være med til det? osv.
Nu møder Nordisk Råd jo denne kompakte enighed fra regeringerne, for hvis de ikke er enige, lukker de i.
Så lad os håbe, at de stigende udfordringer vil føre til, at vi også lærer at samarbejde på en mere spændende måde, en mere politisk måde her i Norden.