Kristian Jensen (V), 2015-10-20:
Nu er jeg lige i gang med at læse historien om Snøvsen og katten i sækken for min yngste søn, og det er ganske underholdende.
Det kan man blive ganske opmuntret af at læse om.
Jeg er ikke enig med hr. Christian Juhl i forudsætningen.
Men at Danmark skal være med, er hævet over enhver tvivl.
Det vil være godt for vores politisamarbejde.
Det vil være godt for vores mulighed for at præge Europol fremadrettet.
Selv om vi ikke kender alle detaljer, har vi fra Venstres side og fra regeringens side et politisk ønske om at være med.
Vi har ikke en juridisk mulighed for at lave en parallelaftale, når der ikke er klarhed over, hvad det er, man skal søge en parallelaftale ved.
Men vi har en politisk interesse i at være med, og derfor ønsker regeringen, at vi skal tage afstemningen nu, så vi ikke først ryger ud og bagefter skal søge om at blive tilknyttet, men så vi hele vejen kan være med.
Tak for de mange indlæg, der har været, og for en god debat.
Jeg synes, det har været en debat, som man kunne forvente – på flere måder.
Først og fremmest har det været en debat, som man kunne forvente, fordi der jo viste sig et klart flertal blandt Folketingets partier for et ja til lovforslaget.
Det er et flertal, der består af de fem aftalepartier, som er sammen, og så Alternativet, der har valgt også at sige ja til forslaget, selv om de ikke er en del af aftalepartierne bagved.
Jeg synes egentlig, det er klædeligt, at så bredt et flertal i Folketinget står bag ved den beslutning, der er om at omdanne retsforbeholdet til en tilvalgsordning.
Det er jo en af de andre lidt forudsigelige debatter, der kom, nemlig hvad det egentlig er, vi gør med lovforslaget.
Vi gør faktisk lige præcis det, som lovforslagets titel siger.
Vi omdanner et retsforbehold til en tilvalgsordning, hvor det, som hr. Holger K. Nielsen sagde, bliver Danmark, der vælger til, hvad det er, vi ønsker at deltage i eller ikke deltage i.
Så der er altså et klart flertal for at vedtage forslaget, men desværre ikke klart nok til at kunne leve op til grundlovens ord omkring suverænitetsafgivelse, og uanset om det så måtte være det eller ej, har vi helt tilbage fra det nationale kompromis aftalt med hinanden, at det her var et område, der, hvis det skulle ændres, skulle ske ved en folkeafstemning, og derfor vil det også være sådan, at det, efter vi forhåbentlig har vedtaget lovforslaget efter anden og tredje behandling i midten af november, efter grundlovens bestemmelser vil overgå til en folkeafstemning, der afholdes den 3. december.
Hvad er det så, vi gør med lovforslaget?
Ja, vi gør faktisk det modsatte af, hvad mange af kritikerne påstår, for med lovforslaget her tager vi kompetencen tilbage til Danmark, og så er det faktisk det danske Folketing, der begynder at beslutte, hvad vi kan deltage i, i stedet for som det er i dag
Som det er i dag, står vi billedlig talt uden for dørene, og hvis vi ønsker at deltage i et eller flere af de områder, der har betydning for, om vi bekæmper kriminalitet effektivt, har betydning for, om vi hjælper borgere, der er kommet i klemme, har betydning for, om det er nemt for lønmodtagere og nemt for virksomheder, må vi banke på døren, og så kan de andre lande vælge at låse døren op og lukke Danmark ind på det område, vi gerne vil ind på, via en såkaldt parallelaftale.
Vi står altså udenfor og er afhængige af de andre.
Ved at ændre vores retsforbehold til en tilvalgsordning, er det det danske Folketing, danskerne, det danske folk, der får nøglerne i hånden og retten til at bestemme, om vi vil lukke døren op, for så er det vores ansvar, så er det vores rettighed at vælge på nogle helt konkrete retsakter, på hvilke områder Danmark skal arbejde sammen med de andre.
Det, vi tager stilling til, når vi i givet fald bruger nøglen, vi får i hånden, og låser døren op og træder ind, er den konkrete retsakt, som den ser ud på det tidspunkt, hvor vi går ind.
Hvis der senere hen sker ændringer af retsakten, kan vi fra dansk side vælge, om vi vil følge ændringen, eller om vi vil blive stående.
Det kan så i sidste ende betyde, at de andre går videre og siger, at den retsakt er vi de eneste, der står tilbage med, hvorfor den ikke har nogen virkning, men det må vi så tage stilling til på det tidspunkt.
Det bliver altså det danske Folketing, mine kære kolleger her i salen, der får mulighed for at beslutte, om Danmark skal være med eller ej.
Og jeg må blankt sige, at jeg ikke fatter den mistillid, der er til kollegerne her, den mistillid, som Enhedslisten, som Dansk Folkeparti, som Liberal Alliance viser ved at sige: Nej, vi tør slet ikke overlade det til Folketinget at beslutte, om Danmark skal være med eller ej.
Det er meget, meget bedre, at vi overlader det til Bruxelles, overlader det til de andre EU-lande at beslutte, om vi, når vi har lyst til at komme og banke på og bede om en parallelaftale, skal være med eller ej.
Jeg forstår simpelt hen ikke tankegangen om, at det er bedre, at vi er afhængige af de andre EU-lande, hvis vi vil deltage i et samarbejde, end at vi selv har muligheden for at træffe beslutningen.
Regeringens holdning er klar: Vi ønsker, at kompetencen skal tilbage til Danmark, vi ønsker, at det skal være os, der får lov at beslutte, hvordan vi samarbejder, på hvilke områder vi samarbejder.
Det er klart, at på nogle af områderne betyder det, at så afgiver vi også suverænitet, i forhold til at vi er med til nogle afgørelser, som træffes i fællesskab.
Vi har så gjort det, at vi har gjort det meget klart, hvad der skal stemmes om,
Derfor synes jeg egentlig, at en af de mest overraskende ting, der blev sagt i en ellers forventelig debat, var, da Dansk Folkepartis ordfører sagde, at ingen af de 22 retsakter ønsker Dansk Folkeparti at være med til – ingen af de 22 retsakter!
Ikke noget med at bekæmpe børnemishandling, ikke noget med at bekæmpe kvindehandel, ikke noget med at bekæmpe cybercrime, ikke noget med at beskytte små virksomheder, der er kommet i klemme ved arbejde i udlandet, ikke noget med at beskytte lønmodtagerrettigheder og muligheden for nemmere at inddrive lønmodtageres tilgodehavender i udlandet – intet af det mente Dansk Folkeparti vi skulle deltage i ved at deltage i retsakterne.
Det syntes jeg var tankevækkende.
Det, der sker, er, at vi kommer med i retsakter på tre kategorier: strafferet og politi, civil- og handelsret og familieret.
Der kommer vi med og samarbejder på en række forskellige kategorier på de her områder.
Ud over det er det, der er årsagen til, at vi reelt nu kommer til en afstemning, Europol.
Det er også bare for at komme fru Christina Egelund og hendes eventuelle kritik i forkøbet, at jeg lige slutter med Europol i stedet for at starte med den, bare så det er nævnt, så alle er klar over, at der er andre dele af afstemningen end Europol.
Derfor er vi nødt til at agere, vi er nødt til at handle, og det gør vi nu fra regeringens side ved at komme med lovforslaget og sende det til folkeafstemning.
Det var lidt om, hvad vi egentlig stemmer om.
Så har en del af debatten faktisk også handlet om, hvad vi ikke stemmer om.
Jeg vil bare fra min og regeringens side slå fast, hvad vi ikke stemmer om.
Vi stemmer ikke om asyl- og indvandringspolitikken, vi stemmer altså ikke her om artikel 78 og artikel 79, og vi stemmer heller ikke om en eventuel ændring af Dublinforordningen, sådan at det ville påtvinge en tvungen fordeling i forhold til modtagelse af flygtninge og asylansøgere fra EU.
Det fremgår helt klart af aftalen om Danmark i Europol – hvis man har læser den og har læst den og kan huske den – at punkt 5 ganske klart siger, at det, som forstås ved den fælles asyl- og indvandringspolitik, er artikel 78 og artikel 79.
Jeg forstår ikke den tvivl, nogle har haft, og at man har forsøgt at skabe en usikkerhed om, hvad det måtte dække over, for det har egentlig været lagt meget åbent og klart frem fra starten af.
Så hvis man havde læst på aftalens indgåelse, ville man vide det.
Det tilsvarende har Socialdemokratiet tilkendegivet, det tilsvarende har Det Konservative Folkeparti tilkendegivet, og vi har fra regeringens side tilkendegivet, at vi agter at komme med et ændringsforslag, hvoraf det af bemærkningerne ganske klart vil fremgå, at sådan vil reglerne være fremadrettet, sådan at det også af lovteksten fremgår i bemærkningerne, at en række partier vil forvalte deres veto på en sådan måde, at en ændring, der indebærer, at vi skulle være med i en fælles asyl- og indvandringspolitik, ville kræve en ny folkeafstemning.
Der har været nogle forskellige spørgsmål undervejs, og jeg vil sige noget til bare nogle af dem.
Det er også derfor, at LO, at 3F, at FTF alle støtter, at vi vælger en tilvalgsordning.
Det er f.eks., når 3F står og siger, at de nemmere kan få deres medlemmers tilgodehavende hentet hjem, hvis der er fælles regler på området.
Det kan godt være, der er en konkret virksomhed, der så er gået konkurs, og at der ikke i den virksomhed er noget at hente tilbage, men for de virksomheder, der ikke måtte være gået konkurs, vil fælles regler på området hjælpe 3F og deres medlemmer til at få pengene retur.
Det er derfor, fagbevægelsen så klart har sagt, at de støtter, og jeg synes, det er glimrende, at bl.a. Socialdemokraterne, herunder også Venstre, har lyttet til, hvad fagbevægelsen siger på området.
I forhold til Dansk Folkepartis ordfører, hr. Kenneth Kristensen Berth, vil jeg sige noget, nemlig at spørgsmålet om, at vi står her i dag på grund af manglende rettidig omhu, simpelt hen må bero på en manglende viden om, hvad de faktiske forhold er i forhold til at kunne lave en parallelaftale.
I øjeblikket er man i gang med at forhandle, præcis hvordan Europol omdannes fra at være mellemstatslig til at være overstatslig, og før man ved, hvordan Europol bliver omdannet, giver det ingen mening at snakke om at lave en parallelaftale.
Det er simpelt hen ikke muligt at lave en parallelaftale om noget, der er på vej til at blive forandret.
Og derfor er der i forbindelse med påstanden om, at vi ikke har udvist rettidig omhu – enten den nuværende regering eller den tidligere regering eller den forrige regering før den – ganske enkelt tale om en misforståelse af regelsættet bag ved EU.
Det er sådan, at vi helt klart har vurderet, at Danmark står bedst ved at være helt og fuldt med i Europol.
Det er en vurdering, som vi har som regering, det er en vurdering, som aftalepartierne har, i forhold til hvordan Danmark bedst kan agere, og jeg synes egentlig også, at det er ret væsentligt at lægge mærke til, at det er en vurdering, som det norske justitsministerium også har på vegne af det norske politi, hvor de egentlig ganske åbent siger, at de hellere så, at Norge var helt og fuldt med i Europol, end at de var uden for.
Jeg ønsker ikke et B-medlemskab af Europol.
Jeg ønsker et helt og fuldt medlemskab af Europol, så vi er med, både til at få de hurtige oplysninger frem, men også så vi er med til at beslutte, hvilken vej Europol forandres.
Sagen er jo, at i forbindelse med alle de områder, hvor nogle her fra Folketingssalen har ønsket en parallelaftale, svarer det til at overlade til alle de andre at beslutte, hvilken vej forandringerne skal ske, og så først bagefter kunne se, om det så var godt nok, eller om det ikke var godt nok.
Det er også lidt til fru Pernille Skipper og hele spørgsmålet om, hvorledes der er anerkendelse af forskellige familiemæssige forhold eller ej.
For det første er det, der sker, hvis vi kommer med på området, at en dansk domstols afgørelse omkring forældremyndighed eller samværsregler bliver noget, som de andre EU-lande skal anerkende.
Det vil sige, at i forbindelse med et par, der f.eks. er homoseksuelle, men har barn sammen, hvor den ene flytter og bosætter sig i et andet land, vil det være de danske myndigheders afgørelser, der også i det land skal være gældende.
Kan vi så forandre, hvordan man i andre lande ser på det samarbejde, der er?
Jeg vil sige, at det jo først og fremmest ikke været noget problem for hverken Sverige eller Finland, der er med i de retslige og indre anliggender, at de har deres opfattelse lokalt, altså i Sverige og Finland, af, hvordan en familiestruktur kan være i forhold til f.eks. nogle af de lande, som fru Pernille Skipper nævnte.
For det andet tror jeg sådan set, at vi står stærkere, hvis vi gerne vil påvirke de andre lande til at have en mere liberal – i ordets rigtige, gode betydning – forståelse af, hvad en familie kan være, hvis vi er med i samarbejdet, i stedet for hvis vi står uden for.
Hr. Søren Søndergaard siger, at det er et problem i sig selv, hvis man overgår til et overstatsligt samarbejde, for så vil det være EU-Domstolen, der afgør tvister.
Så der er altså ingen ændring i, hvem der i givet fald skal fortolke en aftale, om det er en mellemstatslig ordning, som hr. Søren Søndergaard ønsker, eller om det er en tilvalgsordning, sådan som jeg ønsker.
I forhold til fru Christina Egelund igen vil jeg sige, at der var det her spørgsmål om vetoret.
Det vil jeg komme tilbage til lige om lidt, for jeg troede, jeg havde 20 minutter, men jeg kan se, jeg kun har 15 minutter i alt, så jeg beklager, jeg ikke får svaret på det sidste, men jeg håber, der kommer spørgsmål til det.