Simon Emil Ammitzbøll (RV), 2007-05-22:
Sidste år blev næsten 35.000 civile dræbt i Irak.
Det er næsten 100 mennesker hver eneste dag.
Der er over 4 millioner irakere, der ifølge FN er på flugt, halvdelen af dem som internt fordrevne, mens andre 2 millioner har søgt tilflugt hovedsagelig i nabolandene Syrien og Jordan.
Forsvarets Efterretningstjeneste har vurderet, at der er borgerkrig i Irak.
Alligevel vælger Venstre, De Konservative og Dansk Folkeparti at lave endnu en aftale om økonomisk kompensation for hjemrejse i stedet for at lave en mere holdbar og mere human løsning.
Forslaget er i bedste fald et slag i luften.
Det forholder sig nemlig slet ikke til de reelle problemstillinger, der er vedrørende de afviste hovedsagelig irakiske asylansøgere, som opholder sig her i landet.
For Det Radikale Venstre mangler der svar på det afgørende spørgsmål: Hvor længe kan man sidde i et asylcenter?
Hvor længe kan man sætte et liv, en tilværelse på standby?
Vores forslag går ud på en udvidelse af den gældende 18-måneders-regel i udlændingeloven, således at afviste asylansøgere, der hjælper til at belyse deres egen sag, kan få en midlertidig opholdstilladelse, dog på betingelse af, at hjemsendelse ikke kan effektueres, fordi der ikke foreligger en hjemsendelsesaftale med det pågældende lands regering, og at en neutral part som UNHCR vurderer, at forholdene i hjemlandet ikke tillader det.
I øvrigt er det jo ikke første gang, man har prøvet at give økonomisk kompensation til de afviste asylansøgere.
De mennesker, der er tilbage, har tidligere sagt nej.
Siden de sidst sagde nej, er den sikkerhedsmæssige situation i Irak blevet værre.
Så det er altså et meget værre forhold og et meget værre menneskeligt dilemma, som man stiller de her mennesker i, end man gjorde de første par gange.
Derudover – ud over det konkrete, som kan være slemt nok, den alvorlige situation i Irak og regeringens og Dansk Folkepartis fuldstændige negligering af at løse problemerne for de afviste asylansøgere – er der to andre problemer af mere formel karakter.
Det ene handler om, at Det Konservative Folkeparti på trods af udmeldinger fra både fru Pia Christmas-Møller og fru Henriette Kjær, der lagde op til eventuelle forhandlinger til anden side, endte med at blive tromlet totalt af Dansk Folkeparti og overgive sig med det her forslag.
Det andet er den procedure, som vi har diskuteret hele eftermiddagen, hvor man har valgt at bruge 2 måneder på forberedelser i lukkede rum og ender med at give folkestyret 14 dage til at behandle det her, på trods af at det er i modstrid med god skik.
Det Radikale Venstre er meget negativt indstillet over for forslaget, men vi håber stadig på at få udsat behandlingen, så vi i hvert fald får en ordentlig drøftelse af det og får ordentlig tid til at belyse de spørgsmål, som vi har.
Jeg deler til fulde den frustration, der kan ligge i fru Anne Baastrups spørgsmål, over, at netop et hæderkronet parti som Det Konservative Folkeparti ikke i større grad har villet respektere de almindelige regler, vi har her i Folketinget om, at der minimum skal gå de her 30 dage til behandling af sagerne her i Folketinget.
Det undrer mig især, at det gælder Det Konservative Folkeparti, der lige netop for ganske kort tid siden har haft en minister, nemlig familie- og forbrugerministeren, der kom så frygtelig i uføre, at vi i Folketingets Retsudvalg i enighed var nødt til at tildele hende en næse.
Derfor synes jeg faktisk, at det er utroligt, at Det Konservative Folkeparti ikke i større grad står op og advarer storebror i Venstre om, at det altså kan gå frygtelig galt, når man ikke følger de gængse regler.
Vi synes faktisk ikke, det er o.k., at regeringen så kort tid efter, at den er ble vet tildelt en næse af et enigt Retsudvalg, går ud og begår samme misere en gang til.