Kirsten Brosbøl (S), 2010-04-08:
Det må være fristende for en ny undervisningsminister at gribe chancen og på den måde virkelig få sat noget på landkortet og måske endda på verdenskortet, hvis det kunne blive noget, som andre lande også kunne lade sig inspirere af.
Det håber jeg da at ministeren vil gøre.
Jeg vil gerne sige rigtig mange tak for debatten i dag.
Jeg vil faktisk sige, at jeg er positivt overrasket over, at ministeren og særlig Venstres ordfører på den – synes jeg – meget klare måde anerkender, at vi her står med et ret alvorligt problem.
Man kan så sige bedre sent end aldrig, for som flere af mine medforslagsstillere også har været inde på, er det jo noget, som vi efterhånden har diskuteret i rigtig lang tid.
Den tidligere minister har også fået flere henvendelser og bl.a. et brev fra Folketingets tværpolitiske netværk for seksuel sundhed, hvor vi opfordrede til, at man gjorde noget ved det.
Så det er ikke, fordi det har skortet på opfordringer til at gøre noget ved det, ej heller på jævnlige statistiske opdateringer, der tyder på, at tingene bevæger sig i en meget bekymrende retning.
Der er flere, der har været inde på statistikkerne over antallet af klamydiatilfælde og antal aborter hos helt unge piger, altså børn under 15 år, hvor vi har set en fordobling eller er det en tredobling på 10 år.
Det er jo meget, meget bekymrende tal.
Det er jo noget, hvor man måske ikke helt kan forestille sig, hvor traumatiserende det må være for et barn at skulle have en abort.
Vi ved ligeledes, at konsekvenserne af at få en sexsygdom, en seksuelt overført sygdom, kan være ganske alvorlige.
Der er dels den stigmatisering, der har været en tendens til i forbindelse med kønssygdomme, dels det, at vi i Danmark oplever en meget voldsom stigning i antallet af par, der skal have fertilitetsbehandling.
Vi har en stigning i barnløshed i Danmark, som er ganske alarmerende.
Hvert femte par søger i dag hjælp til at få børn, og det er jo bl.a., fordi der er visse kønssygdomme, som kan medføre infertilitet.
Så det er meget voldsomme konsekvenser for den enkelte, det her kan have, for ikke at nævne de konsekvenser, det har for samfundet.
Statens Institut for Folkesundhed har på et tidspunkt beregnet, at de udgifter, vi har i Danmark til behandling som følge af usikker sex, beløber sig til omkring 280 mio. kr. om året.
Det er rigtig mange penge, vi bruger på at behandle følgerne af usikker sex, som jo altså handler om, at de unge enten ikke har den nødvendige viden om, hvordan de beskytter sig, eller i hvert fald ikke handler på baggrund af den viden, som de måtte have tilegnet sig.
Det koster altså for både den enkelte og for samfundet ganske dyrt.
Vi ved jo faktisk, hvad der virker.
Det, der i virkeligheden er lidt rystende, er, at vi ved alt om, hvad der virker på det her område, nemlig at forebyggelse og dermed også seksualundervisning og oplysning om, hvordan man beskytter sig, dokumenteret er det, der virker.
Derfor kan man sige, det er godt, at vi har den fælles anerkendelse af, at seksualundervisningen i folkeskolen i hvert fald fortsat skal være et af de bærende elementer i, at de unge får den nødvendige oplysning.
Vi har så måske lidt forskellige holdninger til, hvordan man gør det.
Jeg vil gerne sige, at jeg egentlig er glad for, at Venstre og ministeren i dag så klart tilkendegiver, at folkeskolen selvfølgelig også fremover skal spille en central rolle.
Vi havde nemlig en debat i 2009 med Venstres uddannelsesordfører, hvor hun tilkendegav, at det ikke var sikkert, at folkeskolen længere skulle varetage den opgave.
Det må jeg sige at jeg faktisk var ret chokeret over, så jeg er glad for, at vi i dag har fået slået fast, at folkeskolen også fremover skal spille en central rolle i at løfte den her opgave.
Det er så rigtigt, hvilket Dansk Folkepartis ordfører gjorde meget ud af i sin tale, at det selvfølgelig også er forældrenes ansvar at tale med deres børn om de her ting.
Jeg tror ikke, at der er nogen, der har påstået, at man fuldstændig skal fratage forældrene ansvaret, ved at folkeskolen påtager sig den her opgave.
Men nu er det jo altså sådan, at man kan sige, at den der diskussion om, hvis ansvar det nu engang er, næsten kommer 40 år for sent, for vi besluttede allerede i 1970, at folkeskolen skulle have en rolle at spille her, og at eleverne skulle have seksualundervisning.
Som Enhedslistens ordfører var inde på, er det jo ikke noget nyt.
Vi har ligesom for længst besluttet, at sådan er det, og hvis man ønsker at rulle det tilbage, så synes jeg ærlig talt, det er bekymrende.
Det var heller ikke sådan, jeg hørte Dansk Folkepartis ordfører.
Han anerkendte, at skolerne skulle gøre noget, og endda at skolerne faktisk skulle gøre det bedre end i dag.
Så skortede det dog lidt på konkrete forslag i de borgerlige partiers ordførertaler.
Jeg synes ikke, at det var så konkret, om end man henviste til det her stormøde, der har været med den tidligere undervisningsminister, hvor der altså er kommet en hel masse forslag på banen.
Der er det jo glædeligt, at det er noget, man har tænkt sig at arbejde videre med i regeringen, og at man nu får nedsat den her arbejdsgruppe.
Det synes jeg da er en sejr, som vi kan notere os i den lille bog.
Vi har fået sat det her på dagsordenen i en sådan grad, at regeringen altså nu handler på det.
Det er på tide, og det vil vi selvfølgelig følge meget tæt, og jeg går også ud fra, at det er noget, som vi i folkeskoleforligskredsen får lejlighed til at diskutere yderligere, hvis det er nogle tiltag, som kræver, at man tager nogle beslutninger i ordførerkredsen.
Et par kommentarer til de konkrete ting, der ligger i vores forslag: Det er jo rigtigt, at der er en række andre forslag, som man sagtens også kunne have skrevet ind i et beslutningsforslag som det her.
Men når vi har valgt at sige, at vi her koncentrerer vi os om det med det vejledende timetal og så en evaluering, var det egentlig, fordi vi tænkte, at det mindste, vi kunne blive enige om her i Folketinget at gøre i fællesskab herindefra, var da at sige: Kan vi ikke prøve at kigge på de her fælles mål for seksualundervisningen, der jo ligger centralt defineret, og se, hvad det egentlig ville kræve at skulle leve op til dem.
Så får skolerne en eller anden pejling på, hvad det egentlig er, der ligger i de fælles mål.
Det synes jeg som minimum
vi burde kunne blive enige om.
Så var der forslaget om en evaluering af området, og det var sådan set, fordi vi måske i vores naivitet tænkte, at det kunne være, at de borgerlige partier ikke helt var med på, hvad det var, der var problemet, og at vi havde brug for en eller anden form for fælles oplysningsgrundlag for at tage den her diskussion.
Men jeg noterer mig med glæde i dag, at der tilsyneladende ikke er behov for det.
Måske kunne det være nyttigt for Det konservative Folkepartis vedkommende, men for de øvrige partier er der en klar anerkendelse af, at vi har et problem.
Så jeg noterer mig, at i det forslag har vi tænkt, at de borgerlige partier måske ikke var så meget med på dagsordenen, som de i virkeligheden har vist sig at være her i dag.
Så det er da glædeligt, at vi sådan kan sige, at det ikke er nødvendigt.
Der er brug for, at vi handler hurtigere, og at vi handler på baggrund af den meget omfattende viden, der jo allerede ligger på det her område i dag.
Det vil jeg meget gerne kvittere for, og det er også nødvendigt.
Vi ved jo, at et af de tilbud, der i øjeblikket er enormt populære, er Sex & Samfunds Uge Sex-projekt.
Det er udelukkende baseret på, at en frivillig organisation stabler en masse materiale på benene og laver en kampagne i forbindelse med uge 6, og det er over 80.000 elever, der har været med i projektet, tror jeg.
Det er jo altså noget, der kommer rigtig bredt ud.
Det er bare et projekt, der ikke er finansieret til næste år.
Jeg ved ikke, om man kan gennemføre det igen til næste år, så vi har altså også hele problematikken om udvikling af tidssvarende undervisningsmaterialer og støtte til de organisationer, som kan levere metodeudvikling, tidssvarende materiale, og som måske kan hjælpe skolerne med at få nogle alternativer til, at det er klasselæreren, der står og underviser i det her fag.
Der er jo mange skoler, der har meget glæde af at få ung til yngre-vejledere ind, altså folk udefra, og deltage i den her undervisning.
Så der ligger en hel masse ting, som vi skal ind og kigge på i den her proces, og som ligger ud over forslaget, som vi har fremsat her i dag.
Men som sagt var det sådan set et forsøg på at finde en eller anden laveste fællesnævner, hvor vi troede vi kunne få enighed i Folketinget.
Nu må vi se, om der måske er nogle af de ting, der har været på stormødet, vi kan blive enige om at arbejde videre med.
Jeg håber også, at vi får mulighed i den proces for at spille ind med andre forslag og andre problematikker, som vi finder det nødvendigt at få drøftet i forligskredsen i forbindelse med, at vi arbejder videre.
Jeg vil bare sige kort til det omkring undervisningen på seminarierne, at det jo faktisk er sådan, som Venstres ordfører også var inde på, at de skal udbyde det her fag på læreruddannelsen i dag.
Det er bare ikke dem alle sammen, der har fået det på plads endnu.
Jeg takker for behandlingen, og jeg skal skynde mig lige at sige fra De Radikales ordfører, som ikke kunne være til stede, at De Radikale selvfølgelig bakker op om forslaget.