Stine Brix (EL), 2016-02-11:
Tak for det.
Det er jo helt rigtigt, som flere ordførere har fortalt, at det her er en sag med en historie, i virkeligheden en lang historie på over 20 år i hvert fald, hvor i første omgang beboerne på Vesterbro kæmpede for, at der skulle blive mulighed for, at man kunne indtage sit stof under hygiejniske, sikre og trygge forhold.
Det var en lang og sej kamp, der blev kæmpet derfra, og som i 2012 udmøntede sig i, at et flertal i Folketinget fandt sammen om at gøre det muligt at oprette stofindtagelsesrum.
I 2012 var det herindefra forventningen, at det ville kunne have i hvert fald tre positive effekter: for det første – og det er også det vigtigste – at det ville kunne nedbringe antallet af stofmisbrugere, som mistede livet alt for tidligt, og dem er der desværre mange af; for det andet at det ville kunne forbedre stofmisbrugeres sundhed, for én ting er dødsfald, men en anden effekt af stofmisbrug, f.eks. hvis man indtager sit stof under uhygiejniske forhold, kan jo være, at man får smitsomme sygdomme eller andre former for skader; og for det tredje at det ville føre til, at der ville komme et mere sikkert lokalmiljø i de områder, hvor der er mange stofmisbrugere, uden f.eks. fritliggende kanyler på legepladser, i trappeopgange osv. Der er gået 4 år, og vi kan se, at det virker.
Stofindtagelsesrummene har forhindret dødsfald.
I mere end 300 tilfælde ifølge den evalueringsrapport, vi har modtaget, har man i hvert fald dokumenteret, at der har været en forgiftning eller en overdosis, som potentielt kunne have ført til, at personen havde mistet livet, men fordi det skete i et stofindtagelsesrum, hvor der var sundhedsfagligt personale, der kunne træde til, så kunne man forhindre det dødsfald.
I evalueringen, som Venstres ordfører også henviste til lige før, skriver Sundhedsministeriet også – og det er sådan lidt mere embedsmandssprog, kan man sige – at »stofindtagelsesrum synes at være en effektiv foranstaltning, som medfører klare fordele for målgruppen såvel som for det omgivende samfund«.
Så det er jo grundlæggende en rigtig god historie.
Jeg påstår ikke, at vi dermed er færdige med at arbejde for at sikre, at der er færre, der dør, eller færre, der får skader af stofmisbrug.
Det er vi langtfra, og selv om vi måske ser forskelligt på løsningen, er jeg er helt enig med de ordførere, der er inde på den problemstilling, der er omkring kriminaliseringen af det her område.
Det, at man skal ud at erhverve sig sit stof igennem kriminalitet, og alt det, der følger med der, er jo noget af det, der er en ekstrem belastning for nogle af de her borgere.
Men når nu vi er ved stofindtagelsesrum, vil jeg gerne påstå, at de i hvert fald har været et vigtigt bidrag til at komme tættere på de mål, vi har.
Jeg tror, at de har været et meget mere effektivt bidrag end moralske holdninger om, at stofmisbrug ikke burde findes, eller løftede pegefingre, eller hvad man nu ellers kunne finde på at ty til.
Det, vi har med at gøre i dag, er en mindre justering af loven tilbage fra 2012.
Det er det, man åbner en mulighed for.
Det synes jeg sådan set er fornuftigt, for jeg tror ikke, alternativet er, at de misbrugere, som har været misbrugere i rigtig, rigtig mange år, pludselig holder op med at være det.
Alternativet er nok snarere, at i stedet for at det foregår i et stofindtagelsesrum, hvor der er hygiejniske forhold, og hvor der er sundhedspersonale til stede, så rykker assistancen og stofindtagelsen ud af stofindtagelsesrummet og tilbage i kælderskakten eller trappeopgangen, og det er jo det, vi gerne vil undgå ved at sikre, at det her nu kan blive lovligt.
Lad os sige, at der sidder nogle derude, der tænker – og jeg kunne også høre, at der sad en her i salen fra Dansk Folkeparti, der gjorde det: Hvis der er noget, der går galt, hvis ansvar er det så?
Der synes jeg faktisk det er vigtigt at nævne, at det tager lovforslaget stilling til, for man forholder sig til, at den, der indtager et stof, skal afgive samtykke, hvilket betyder, at den pågældende påtager sig ansvaret selv, hvis det er, der sker noget.
Det er jo rigtig væsentligt, at den, der hjælper, ikke kan gøres ansvarlig, hvis der sker et eller andet alvorligt efterfølgende.
I sidste ende har man selv ansvaret for det stof, man indtager.
Hvis jeg genlæser debatten fra 2012, står det i hvert fald klart for mig, at man ikke bare var skeptisk, men at man var arg modstander af stofindtagelsesrum dengang – det var nogle hårde ord, der faldt.