Pernille Frahm (SF), 2010-01-14:
Vi har rejst debatten, og vi har taget de her tre temaer op, fordi det ligesom er der, hele skelettet til den kulturpolitik, man har ført i det her land igennem de sidste mange år, ligger.
Det er jo normalt sådan, at arbejdet med kultur ikke er et stort, bundløst hul, vi bare hælder støtte ned i, men kultur er noget, som vi ved gør os til et samfund, og det er andet og mere end bare en tilfældig flok individer, der tilfældigvis er på det samme sted på samme tid.
Det er heller ikke noget, som man kan bygge op oppefra, og det er ikke noget, man kan komme og udtænke fra centralt hold og sige: Nu skal vi have noget kultur her.
Det er noget, der kommer nedefra, ligesom planter vokser nedefra, men skal gødes og vandes ovenfra; det er
fuldstændig som med planter.
Det første, der er vigtigt for os, er, at det ikke er pengepung og postnummer, der afgør, om man får gode kulturtilbud, kvalitetstilbud.
Det skal ikke være det sted i landet, man bor, der afgør det, det skal ikke være ens indkomst, der afgør det.
Det er kulturen i et område, der er med til at gøre, at folk har lyst til at bo der og blive boende der og udøve deres erhverv der, deres job, tage deres uddannelse der og have deres familie der.
Det andet, der er vigtigt, er, at vi fastholder en fødekæde, at vi husker den fødekæde, helt fra skolebørnene og op til det sublime, de dygtigste af de dygtigste, dem, vi rejser rundt med i hele verden og bryster os af.
Men det her handler jo ikke kun om udviklingen af kunstnere; det handler også om udviklingen af brugere.
Det handler om, at vi alle sammen bliver gode til at bruge kulturen på den måde, kulturen kan bruges på, og måske også på nye måder, who knows.
Det er derfor, SF har været så frustreret over, at der bliver skåret på den lokale kultur.
Det er der, det virkelig gør ondt, f.eks. Billedkunstskolen, hvor billedgrundkurserne er blevet skåret væk.
Huskunstnerordningen var lige ved at ryge, den blev reddet i sidste sekund; spillestederne bliver belastet af tåbelige skatteaftaler; egnsteatrene bliver belastet af, at man fjerner den faste refusionsprocent; landsdelsscenerne bliver belastet af, at der ligger et større og større ansvar ude hos nogle kommuner, der er ringere og ringere i forhold til at kunne løfte opgaven, fordi deres økonomi også er dårlig.
Det tredje, vi synes er vigtigt, er, at man kigger på kunstnernes sociale vilkår.
Det er stadig væk ikke lykkedes at finde en model i det her land, der gør, at man kan leve som kunstner, arbejde som kunstner, at der er respekt om det arbejdsmarked, man er en del af.
Det drejer sig både om, når man i perioder ikke har et fast job – der er meget få faste job her – og det drejer sig om, når man i perioder ikke har nogen indtægt, fordi man er ved at skrive en bog, fordi man er ved at lave en plade, fordi man er ved at sætte en forestilling op, fordi man er ved at lave en udstilling, eller hvad ved jeg.
Der er stadig væk ikke mulighed for at gøre det her med rank ryg; vi ser stadig væk skævt til kunstnere, som om de er en slags samfundsnassere, hvor vi jo ved, at de er det stik modsatte.
Jeg kunne have talt meget længere, men jeg har også en begravelse, der venter om lidt, og derfor bliver min tale ikke længere nu.