Christian Langballe (DF), 2014-11-13:
Tak for ordet, formand.
For os drejer et nej til dobbelt statsborgerskab sig ikke om det forhold, at man godt kan holde af to lande på en gang.
Kærlighed kan være svært at gradbøje, så altså til det, at man kan holde af to lande: Selvfølgelig kan man det.
For os drejer det sig mere om, hvad nationalstaten er for en størrelse, og hvad statsborgerskabet er for en størrelse, og nationalstaten og statsborgerskabet hænger principielt logisk og åndeligt sammen.
Der er fra min side af ingen tvivl om, at vi lever i en global tidsalder, en global tidsalder, der også løber stormløb imod de grundpiller, som nationalstaten udgør, og netop derfor – netop derfor – er det værd at holde fast i, at der er ét sted, hvor man hører hjemme, ét sted, der værner en, ét sted, man kæmper for osv. Statsborgerskabet dækker over noget dybere, der har sin grund i identitet, den enkeltes identitet – det at være rodfæstet et bestemt sted frem for andre, det at være dansk, danskhed, det, som man med et i forhold til den politiske korrekthed forkætret ord kunne kalde fædrelandskærlighed, som jeg mener er et smukt ord.
Statsborgerskabet er ikke kun et spørgsmål om et sæt af rettigheder, som man får del i.
Nej, det drejer sig om forpligtelse, loyalitet, forbundethed, troskab.
Når man går tilbage og læser de politiske debatter, der har været om statsborgerskab, ser man, at så har grundreglen fra demokratiets indførelse og frem været én person, ét statsborgerskab, og det grundlæggende spørgsmål for de folk, der har beskæftiget sig med det, har hele tiden været loyalitet: Hvem er man loyal i forhold til?
Hvilket hold spiller man på?
Skulle jeg sætte sagen på spidsen, har vi jo haft en diskussion om de her såkaldte syrienskrigere.
Hvilket hold er de på, hvem kæmper de for, hvem er de forpligtet over for, når det virkelig gælder?
Men det drejer sig jo også om den almindelige forbundethed i forhold til landet.
Går man til loven om erhvervelse og fortabelse af indfødsret fra 1898, som er en fornem lov udarbejdet af Deuntzer, ser man, at forarbejdet til loven netop består i at få afklaret loyalitetsforholdet.
Altså: Hvem er man loyal i forhold til, når det virkelig gælder?
Det ville, i forhold til hvad statsborgerskabet er i sin kerne, være nærliggende at gå til sproget selv.
Vi taler om fædrelandet, og når vi gør det, gør vi det ud fra devisen om, at man kun har én far.
Vi kan omvendt også tale om modersmålet, når vi taler om det sprog, der ligger vort hjerte nærmest.
Jeg kan flere sprog, og der er blandt de sprog, jeg kan, et par stykker, som jeg af forskellige grunde virkelig holder af.
Men jeg har så alligevel kun ét modersmål.
Skal jeg udtrykke mine dybeste og inderste følelser, gør jeg det på mit modersmål.
Skal jeg fortælle en vittighed med de nuancer, der hører til, gør jeg det på mit modersmål.
Selvfølgelig kan man holde af flere lande på en gang, men man har nu engang kun ét fædreland.
Sådan er det med fædrelandet, og sådan er det at have et modersmål.
Det er, ligesom det er med ens forældre: Vi har ikke selv valgt dem, de er blevet givet os på forhånd.
Det samme gælder med fædrelandet og modersmålet.
De er ikke et produkt af vore valg, men en realitet og en virkelighed, der er givet på forhånd.
Og når vi taler om statsborgerskab, udtrykker vi en loyalitet og en forpligtelse i forhold til den givne virkelighed, i forhold til det land, som igen gør, at det er der, man vil kæmpe, og at det er der, man vil værne om alt det, som det land repræsenterer.