Martin Lidegaard (RV), 2016-01-28:
Det forstår jeg sådan set godt, og det er jeg et langt stykke af vejen enig i.
Jeg tror måske, at den største chance for sådan helt praktisk at komme i nærheden af det her, jo kunne være, at vi i forbindelse med de internationale forhandlinger, der pågår – og de kommer jo til at tage tid, og der er mange faser i dem – startede med at sige, at vi, mens de pågår, så etablerer nogle sikre zoner, som gør, at de her mennesker har et sted at tage hen, og hvor de er i beskyttelse for bomber.
Det kunne være én vej at gå.
Altså, vi kommer jo ikke af med Assad, før Iran og Rusland beslutter sig for, at nu skal det være slut, og jeg mener godt, vi i den sammenhæng kunne lægge et større pres på både Rusland og Iran, ligesom jeg også mener, at vi godt kunne lægge et større pres på Saudi-Arabien, for så vidt angår deres støtte til nogle af grupperingerne i Syrien.
Men jeg tror også bare, man bliver nødt til at gøre sig fuldstændig klart, at det, hvis man ikke gør det i en eller anden realistisk forståelse med alle de magter, jeg har nævnt her, så kan blive en meget svær og blodig omgang, og det er jo under ingen omstændigheder noget, Danmark kan gå ud og gøre alene.
Mange tak.
Tak til udenrigsministeren for den sikkerhedspolitiske redegørelse.
Det er jo en redegørelse, der kigger tilbage og ikke så meget frem, men den giver selvfølgelig alligevel anledning til at tage nogle grundlæggende drøftelser af, hvor den danske udenrigs- og sikkerhedspolitik er.
Og lad mig sige det med det samme: Jeg er sådan set godt tilfreds med det, der står i redegørelsen, men jeg er måske lidt mindre tilfreds med nogle af de ting, der ikke fremgår af redegørelsen, og som jeg håber at udenrigsministeren og forsvarsministeren måske kan gøre os lidt klogere på, når de nu kommer herop.
Her tænker jeg selvfølgelig på bekæmpelse af foreign fighters, jeg tænker på bekæmpelse af de finansieringskilder, som de her terrororganisationer har.
Jeg har i flere omgange opfordret udenrigsministeren til måske at tage bladet lidt fra munden, når det handler om de finansieringskilder, der kommer fra nogle af de store regionale spillere, som jo fører proxykrige i de her lande.
Her så jeg gerne et større pres fra EU's side på dem, netop nu hvor forhandlingerne skal til at gå i gang.
Det tror jeg er nødvendigt, når vi snakker om at stoppe finansieringskilder.
Og endelig er der hele delegitimeringen af ISIL's brand og narrativ.
Det savner jeg; det kunne jeg godt tænke mig at høre mere om.
Det andet, jeg savner, er en lidt tættere beskrivelse af, hvor Danmark befinder sig lige i øjeblikket og har befundet sig sidste år i forhold til indsatsen, dialogen og problemerne med Rusland.
Det fremgår jo helt indlysende af redegørelsen, at »Økonomisk forsøger Rusland at underminere den ukrainske regering ved bl.a. at blokere for Ukraines låneaftale med internationale kreditorer ...
trusler om at føre transitgassen til Centraleuropa uden om Ukraine samt et generelt importforbud ...«.
Jeg synes, det kunne være spændende at høre, hvor den danske regering egentlig står i det spørgsmål, som jo bliver diskuteret i hele Europa i øjeblikket, nemlig om det er den rigtige timing nu at lave en ny gasledning mellem Rusland og Tyskland.
Det siger sig selv, at hvis Danmark bliver spurgt, om der må være sådan en rørledning på dansk grund, skal vi selvfølgelig leve op til havretskonventionen og gøre det ordentligt.
Men det friholder jo ikke den danske regering fra at have en politisk holdning til det, der bliver diskuteret i Rådet i øjeblikket, nemlig om man ikke, ligesom man gjorde med South Stream, måske burde sige: Det her er ikke lige det helt rigtige tidspunkt at give Rusland den store geopolitiske fordel at kunne slukke for gassen til Ukraine og de centraleuropæiske lande uden nogen konsekvenser.
Det er jo det, der er hensigten.
Der er intet behov for den kapacitet – der er rigelig kapacitet i de nuværende gasledninger – det er ene og alene geopolitisk motiveret.
Og jeg synes, at den ledning, Nord Stream 2, har et stort potentiale både som stok og som gulerod i den fortsatte dialog med Rusland.
Jeg møder mange folk – ikke mindst fra de baltiske lande – der spørger mig, hvad Danmarks holdning egentlig er til det spørgsmål.
En tredje ting, som jeg savner, har flere andre været inde på, og det er, hvad regeringen har gjort i forhold til det arktiske.
Jeg har i hvert fald selv i det første halvår af 2015 gjort en del inden for det arktiske område, så det ærgrer mig selvfølgelig, at der ikke er sat lidt fokus på vores muligheder og potentiale i regi af rigsfællesskabet for at opgradere, kan man sige, både vores beredskab, men også vores geopolitiske, sikkerhedspolitiske tænkning i forhold til Arktis.
Sidst, men ikke mindst, har jeg det lidt, ligesom flere andre ordførere har sagt, sådan, at i anno 2016, en måned efter den store klimaaftale i Paris, synes jeg måske, at det er udtryk for en lidt utidssvarende tænkning, at man hverken nævner klimaudfordringer og det perspektiv, der ligger her, herunder hvilken rolle Danmark kan spille, eller de dele af den danske udviklingsbistand, som har direkte til formål sådan set at prøve at forbedre sikkerheden, ikke bare for de lande, vi opererer i, men også for Danmark.
Derfor har jeg også lyst til at slutte af med sige, at jeg kommer fra et parti, der sætter utrolig stor pris på, at man, når man deler sig efter anskuelse, kan få nogle klare debatter.
Derfor var jeg også glad for Dansk Folkepartis indlæg, men jeg var også meget uenig.
Det bliver jeg nødt til sige lige ud.
Hvor jeg er enig med hr. Søren Espersen og hans parti er, hvor han siger, at dansk udenrigspolitik selvfølgelig handler om at tage vare på danske interesser.
Men at det ikke skulle være i Danmarks interesser at arbejde for stabilitet og demokrati og velfærd for langt flere af klodens indbyggere, end vi gør i dag, forstår jeg simpelt hen ikke.
Derfor synes jeg i allerhøjeste grad, at det også er i Danmarks helt klare egeninteresse – ud over humanitære principper, ud over alle mulige andre gode menneskelige grunde – at sætte ind.
Derfor savner jeg også den dimension i den sikkerhedspolitiske redegørelse.
For der er jo sket meget, også før regeringen valgte at beskære udviklingsbistanden så dramatisk på det område, som Danmark kan være stolt af og måske også kunne have glæde af at fremføre i disse tider, hvor Danmarks internationale indsatser ikke just giver heltestatus.