Lene Espersen (KF), 2008-01-18:
Enhedslisten har fremsat et beslutningsforslag om folketingsbehandling af udleveringsoverenskomster med stater uden for Den Europæiske Union og Norden.
Det er forslagsstillernes opfattelse, at, og jeg citerer fra bemærkningerne til forslaget: »Ligesom de generelle regler for udlevering af danske borgere og udlændinge vedtages af Folketinget, bør også indgåelse af udleveringsoverenskomster med stater uden for Den Europæiske Union og Norden godkendes af Folketinget.
Forslagsstillerne mener, at Folketinget fremover skal godkende, om et land opfylder de grundlæggende krav, der må stilles, hvis Danmark skal indgå i en udleveringsoverenskomst med det pågældende land, herunder blandt meget andet muligheden for en retfærdig rettergang, ordentlige fængselsforhold og ingen anvendelse af tortur eller dødsstraf.«
Der lægges altså op til en ordning, hvor Folketingets godkendelse skal indhentes, før regeringen kan indgå udleveringsoverenskomster med stater uden for EU og Norden.
Ordningen skal gælde, både når det drejer sig om udlevering af danske statsborgere og ved udlevering af udlændinge til strafforfølgning i stater uden for EU og Norden.
Til støtte for at udleveringsoverenskomster skal godkendes af Folketinget, henvises der i forslagets bemærkninger bl.a. til, at Folketingets kontrol med indgåelse af dobbeltbeskatningsoverenskomster blev sikret ved en lov fra 1994.
Inden jeg kommenterer forslaget, vil jeg kort redegøre for de relevante dele af udleveringsloven.
Som det også er beskrevet i beslutningsforslaget, er det justitsministeren, der efter udleveringsloven kan beslutte, at en person skal udleveres til strafforfølgning eller straffuldbyrdelse i et andet land.
Udleveringsloven giver mulighed for, at både danske statsborgere og udlændinge kan udleveres, men betingelserne for at udlevere danske statsborgere er på nogle punkter skrappere end for udlændinge.
Fælles for danske statsborgere og udlændinge er dog, at Justitsministeriet kan træffe beslutning om udlevering både i tilfælde, hvor der er indgået en overenskomst med det pågældende land, og i tilfælde, hvor der ikke er indgået en sådan overenskomst.
Der er som sagt en række betingelser, der skal være opfyldt, for at der kan ske udlevering.
Det er endvidere et obligatorisk vilkår for udleveringen, at dødsstraf ikke må fuldbyrdes for den pågældende handling, og der må heller ikke sker udlevering, hvis det må lægges til grund, at den pågældende risikerer at blive udsat for en åbenbar tilsidesættelse af retten til en retfærdig rettergang.
Hvis Justitsministeriet træffer beslutning om udlevering af en person til en anden stat, har den pågældende ret til at få ministeriets beslutning indbragt for domstolene.
Jeg skal herefter vende mig mod det fremsatte beslutningsforslag, og jeg vil starte med at anerkende, at udlevering af personer til andre lande rejser principielle og vigtige spørgsmål.
Det er derfor også naturligt, at Folketinget interesserer sig for området.
Regeringen kan imidlertid ikke støtte det fremsatte beslutningsforslag.
Det er der en række grunde til, som jeg vil redegøre for i det følgende.
Jeg vil først gerne fremhæve, at der allerede i dag gælder en ordning for udleveringsoverenskomster, hvorefter Folketinget inddrages, hvis regeringen påtænker at indgå en udleveringsaftale med lande uden for EU.
Det er således forudsat i forbindelse med vedtagelsen af den første antiterrorpakke i 2002, at Justitsministeriet orienterer Folketingets Retsudvalg, inden Danmark indgår en aftale med et land uden for EU om gensidig udlevering af egne statsborgere til strafforfølgning.
Hermed er der altså etableret en ordning, der giver Folketinget mulighed for at udøve sædvanlig parlamentarisk kontrol med udleveringsoverenskomster, som regeringen har tænkt sig at indgå.
Jeg vil dernæst pege på, at de hensyn om bl.a. retfærdig rettergang, om at forhindre anvendelsen af tortur eller dødsstraf, der efter beslutningsforslaget skal sikres, ved at Folketinget godkender udleveringsoverenskomster, i forvejen varetages med den ordning, der er fastlagt i udleveringsloven.
Udlevering må - som jeg var inde på i begyndelsen - ikke finde sted, hvis der f.eks. er fare for tortur eller anden umenneskelig eller nedværdigende behandling eller straf.
Det er desuden et ufravigeligt krav ved udlevering, at dødsstraf ikke må fuldbyrdes for den pågældende handling.
Justitsministeriet skal altså i hvert tilfælde, hvor det skal besluttes, om en person skal udleveres, vurdere, om der f.eks. er fare for tortur.
Hvis Justitsministeriet beslutter, at der skal ske udlevering af en person, kan den pågældende endvidere som nævnt forlange, at politiet indbringer spørgsmålet om beslutningens lovlighed for domstolene, der vil foretage en efterprøvelse af Justitsministeriets beslutning, herunder, om der f.eks. er fare for tortur.
Det vil for det første indebære en ændring af det grundlæggende system på udleveringsområdet, der har været gældende i mange år.
Hertil kommer imidlertid, at en sådan ordning vil kunne få urimelige konsekvenser i konkrete tilfælde.
Hvis det efter dansk ret skal være en betingelse for udlevering, at der skal være indgået en overenskomst mellem det pågældende land og Danmark, risikerer Danmark således at måtte afslå udlevering, uanset hvor meget hensynet til at retsforfølge den mulige forbryder i det konkrete tilfælde måtte tale for, at den pågældende udleveres.
Danmark vil altså principielt set
kunne komme i en situation, hvor vi ikke kan udlevere en person, som f.eks. er mistænkt for i sit hjemland at have begået meget alvorlige forbrydelser som f.eks. drab.
Jeg ønsker ikke, at Danmark havner i sådan en situation.
Herudover vil jeg pege på, at den foreslåede ordning rejser nogle væsentlige spørgsmål vedrørende regeringens kompetence efter grundlovens § 19.
Det følger således af bestemmelsen i § 19, at regeringen kan forhandle og indgå overenskomster med andre lande, og heri ligger bl.a. en kompetence for regeringen til at handle i udenrigspolitiske spørgsmål, der betyder, at regeringens udenrigspolitiske beføjelser ikke kan begrænses af lovgivningsmagten.
Folketinget kan derfor ikke ved lov eller beslutning pålægge regeringen at foretage en bestemt udenrigspolitisk disposition eller forbyde regeringen at foretage en bestemt handling.
Regeringens kompetence er selvfølgelig underlagt den begrænsning, at Folketingets samtykke efter grundlovens § 19, stk. 1 og 2, skal indhentes forud for visse udenrigspolitiske handlinger.
Ordningen har jo netop til formål at begrænse regeringens muligheder for at indgå visse udleveringsoverenskomster.
Jeg vil i den forbindelse gerne nævne, at der efter min opfattelse ikke er grundlag for at drage den parallel, som forslagsstillerne gør til dobbeltbeskatningsoverenskomster.
Jeg skal ikke begive mig ud i en lang gennemgang af dobbeltbeskatningsoverenskomster, som jo hører under skatteministerens område, men jeg vil gerne fremhæve, at ordningen på dobbeltbeskatningsoverenskomstområdet givetvis skal ses i lyset af den helt centrale rolle, som Folketinget efter grundlovens § 43 har med hensyn til beskatning.
Efter grundlovens § 43 gælder nemlig et såkaldt delegationsforbud inden for skatteområdet.
Det indebærer, at skat kun kan pålægges, forandres eller ophæves direkte i en lov, og at fastsættelse af generelle regler om, hvad der skal betales i skat, ikke kan overlades til regeringen eller den øvrige administration.
Det kan i lyset af denne grundlovsbestemmelse være naturligt, at generelle undtagelser for skatteregler i form af en dobbeltbeskatningsoverenskomst godkendes af Folketinget.
Noget andet gælder altså på grund af grundlovens § 19 for udleveringsoverenskomster.
Jeg vil afslutningsvis gerne igen anerkende, at udlevering af personer til andre lande selvfølgelig rejser principielle og vigtige spørgsmål, men som det er fremgået, kan regeringen ikke støtte beslutningsforslaget.