Mette Reissmann (S), 2016-03-17:
Tak for det.
I 2013 indgik den daværende regering en aftale med Venstre og Konservative om fremdriftsreformen.
Det blev gjort på et helt enkelt grundlag.
Der var behov for at nedbringe de studerendes gennemsnitlige gennemførelsestid; det kunne dengang konstateres, at dimittenderne i 2011 gennemsnitligt var 13,7 måneder om det ud over normeret tid.
Det er et højt tal.
Og fremdriftsreformen adresserede med rette denne udfordring.
Konkret bad vi universiteterne om at nedbringe studietiden med 4,3 måneder i gennemsnit.
Målet er, at den gennemsnitlige overskridelse af den normerede studietid for alle universiteterne er reduceret med 9,4 måneder i 2020.
Den målsætning har vi stået ved, lige siden vi indgik den oprindelige aftale, og vi er allerede godt på vej.
I dag er den gennemsnitlige overskridelse af studietiden 2,9 måneder.
Den udvikling skal universiteterne og de studerende have ros for.
Det har krævet hårdt arbejde, det ved jeg godt, og vi ser også resultatet af det allerede nu.
Formålet med fremdriftsreformen er lige så relevant i dag, som det var, da vi indgik aftalen.
Det er dog ikke ensbetydende med, at reformens mekanismer står tilbage som fejlfri.
Tværtimod har vi jo også i dag anerkendt, at reformens mekanismer ikke har fungeret hensigtsmæssigt.
Det har aldrig været et ønske at skabe uhensigtsmæssigt bøvl og ballade eller bureaukratiske mure for de studerende, de ansatte og universiteternes ledelser.
Nej, det har det ikke.
Men set i bakspejlet har det desværre i alt for høj grad været tilfældet.
Vi har hørt det fra både universiteterne, underviserne og de studerende selv.
Vi lytter selvfølgelig til alle parter.
Metoden har fyldt mere end målet, og i stedet for at sætte skub i processen er det, på trods af at tallene går den rigtige vej, også endt med at spænde ben en del steder, og det var ikke meningen.
Det har vi erkendt, og derfor har partierne også givet hinanden håndslag på justeringer af fremdriftsreformen, og med justeringerne holder vi fast i reformens formål, men løsner den bureaukratiske spændetrøje, som har strammet lidt for meget.
Formålet med aftalen om justering af fremdriftsreformen er grundlæggende derfor at give universiteterne metodefrihed til at nå målet om at nedbringe studietiden med de resterende 2,9 måneder frem mod 2020, og det er jeg helt overbevist om også skal blive nået.
Med andre ord giver vi nu med L 125 universiteterne og de studerende mere frihed til at nå den målsætning.
Det er klogt.
De ved bedst, hvad der fungerer på de enkelte uddannelser, hvis målet om nedsættelse af studietiden samtidig skal understøtte kvaliteten.
Med justering af fremdriftsreformen fjerner vi det centrale krav om tilmelding til fag og prøver på 60 ECTS-point pr. studieår.
Samtidig får institutionerne mulighed for at fastsætte løbende studieaktivitetskrav samt karaktergivende prøver og eksamener.
Igen vil jeg understrege, at vi hermed giver den enkelte uddannelse mulighed for at vælge de metoder, der giver bedst mening på deres studie.
Derudover betyder justeringen, at der kan gives dispensation til studerende, der er iværksættere eller formænd for frivillige uddannelsesorganisationer.
Vi sætter dermed punktum for nogle af de helt håbløse tilfælde af automatisk overførsel af merit ved studieskift, hvilket tidligere har været fremme.
Sidst, men ikke mindst, indfører vi mulighed for faglig supplering for ansøgere, der opnår betinget optagelse på kandidatuddannelserne.
Det er rigtig positivt, at vilkårene for skift imellem studier fremover bliver bedre.
Det er ikke rimeligt at bede studerende om at skrive et speciale på 3-4 måneder, som det har været tilfældet nogle steder.
Derudover understreger aftalen, at uddannelserne skal tage højde for mulighed for praktik- og uddannelsesophold.
Så med aftalen om justering af fremdriftsreformen, som L 125 udmønter, holder vi altså fast i fremdriftsreformens oprindelige mål, der er lige så relevant i dag, som det var i 2013.
Vi gør samtidig op med den tidligere one size fits all-tilgang.
Universiteterne får langt større metodefrihed, og det synes Socialdemokraterne er en klog justering.
Lovforslaget ændrer samtidig reglerne for udbetaling af tilskud til universiteterne i forbindelse med den fastsatte dimensionering.
Jeg synes først og fremmest, det er positivt, at regeringen har valgt at videreføre og fastholde den dimensioneringsmodel, den tidligere regering fastlagde.
Det høster selvfølgelig stor ros fra min side.
Lovforslaget giver ministeren bemyndigelse til at fastsætte regler om at reducere tilskuddet, hvis den fastlagte dimensionering ikke overholdes.
Det er også fornuftigt.
Samtidig noterer jeg mig, at selv dimensioneringsmodellen skal evalueres i 2017, og det ser jeg frem til.
Med andre ord får vi rig lejlighed til at drøfte modellen løbende og justere den løbende, når yderligere uhensigtsmæssigheder skulle vise sig.
Så på baggrund af de her bemærkninger kan Socialdemokraterne støtte lovforslaget.