Jesper Langballe (DF), 2008-04-09:
Nu tilkommer det jo egentlig ikke mig at indlede min ordførertale med at kritisere Folketingets dagsorden, men jeg skal ikke nægte, at det er frustrerende, at man skal skydes en masse motiver i skoene, som man så må afvise med korte bemærkninger og så først til sidst får lejlighed til at redegøre for, hvad meningen egentlig er.
Men sådan er vilkårene.
Jeg vil sige, at det, at blasfemiparagraffen har fået lov til at blive stående i straffeloven, selv om den ikke er blevet brugt siden 1938, jo er et vidnesbyrd om, at den retsligt er fuldkommen ligegyldig.
En glemt paragraf fra en fjern fortid, hvor lovgivningen bl.a. havde til opgave sådan for syns skyld at vogte over den pæne, gudelige tone.
De, for hvem ordet Gud blot var en glose, som fromme folk pyntede deres religiøse følelser med, var selvfølgelig ligeglade med den glemte paragraf, og ordentlige kristne mennesker vidste, at den Gud, det kristne evangelium taler om, ikke har brug for lovgivningsmagtens beskyttelse mod hån, spot og latterliggørelse, og at han for øvrigt ifølge det selv samme evangelium kom til verden just for at lade sig håne, spotte, latterliggøre og dræbe.
I et samfund, der er sekulært, fordi det kulturelt er præget af kristendommen, har der udtalt eller uudtalt været en folkelig konsensus om, at begrebet strafbar blasfemi er en meningsløshed, mens ytringsfriheden, hvor den trues, er værd at værne om.
Med Muhammedkrisen blev det hele pludselig anderledes.
Nogle fik med ét øje på den glemte paragraf, nemlig de fanatiske islamister, som dyrker deres krænkede religiøse følelser, og som finder, at folk, der tegner eller kritiserer eller gør grin med profeten Muhammed, bør lide lovens strengeste straf.
Det er deres interesser, og kun deres interesser, som alle de partier, der ikke tør stemme for ophævelsen af blasfemiparagraffen, forsvarer.
Der er nemlig ikke andre end islamisterne, der har interesse i den paragraf.
Det, vi andre kalder den verdslige lov, er for dem et udtryk for Allahs vilje lagt i hænderne på myndigheder, der, hvad enten de selv erkender det eller ej, har den samme opgave at varetage som et kalifat eller som præstestyret i Iran.
Da vi første gang fremsatte lovforslaget, var SF så begejstret, at de skyndte sig at fremsætte det samme forslag samtidig med os, men da vi nåede frem til førstebehandlingen, havde SF fået kolde fødder og trak sig.
Ganske mærkværdigt.
Siden har vi fremsat det uden bemærkninger og været lidt spændte på at se, om SF, efter sin formands drabelige opfordring til islamisterne om - og nu vil jeg så passe på Folketingets forretningsorden - at gå ad h til eller godtage det danske værdisæt, ville stå fast på det, eller om hele hr. Villy Søvndals agitation bare var spin og hykleri.
Jeg kan godt indrømme, at vi havde en anelse om, hvad svaret ville blive.
Islamisterne fik jo ikke dømt Jyllands-Posten for blasfemi, for hverken Rigsadvokaten eller de danske dommere var jo pludselig blevet islamister.
Det er tænkeligt, at den glemte paragraf aldrig nogen sinde bliver nogen virksom retskilde, i hvert fald ikke før den dag, da vi måtte leve i et kalifat, sådan som de, der kræver straf for blasfemi, ønsker sig det.
Sikkert er det derimod, at med denne paragraf som begrundelse vil retssager igen og igen bliver rejst, også selv om kravet om straf over formastelige blasfemikere igen og igen måtte blive afvist af retten.
Derfor var det måske på tide at lade paragraffen dale ned i den historiske skraldespand, hvor den rettelig hører hjemme,
og så fjerne enhver signalforvirring om den kendsgerning, at loven her i landet ikke værner om krænkede religiøse følelser, men at den værner om den ytringsfrihed, der er vores retssyns basis og vores kulturs salt.