Lene Espersen (KF), 2010-03-04:
Jeg vil gerne begynde med at takke for forespørgselsdebatten, som er en god anledning til at drøfte det danske forhold til Kina.
En del af pressereaktionerne efter verbalnoten til Kina i december og senest reaktionerne i vinterferien tyder på, at der måske også er behov for at få ryddet nogle uklarheder af vejen, og under alle omstændigheder er det godt at få drøftet og uddybet den danske politik på området.
I besvarelsen vil jeg komme ind på en række forhold, der relaterer sig til baggrunden for verbalnoten – dens tilblivelse, hvad noten betyder, og også, hvad den ikke betyder.
Og endelig vil jeg gerne benytte lejligheden til at komme med en række uddybende bemærkninger om den danske politik i forhold til Tibet.
Efter Dalai Lamas besøg i Danmark i maj 2009 og statsministerens og den daværende udenrigsministers møder med Dalai Lama reagerede Kina som bekendt med en skarp officiel protest, hvorefter de bilaterale relationer blev nedkølet.
Kinas regering gjorde klart, at den fandt, at Danmark havde skadet kinesiske interesser, og at det nu var op til Danmark at rette op på det bilaterale forhold.
Kina gjorde det også klart, at de meget gerne så det bilaterale forhold vende tilbage til det normale.
Vores vurdering var og er, at der i Beijing var oprigtig harme og vrede over, at Danmark, set fra Beijings side, havde blandet sig i Kinas interne forhold og skadet vitale kinesiske interesser.
Det betyder ikke, at vi fra dansk side deler den opfattelse, men selvsagt, at vi tager den alvorligt.
Danmarks forhold til den hastigt voksende økonomiske og politiske supermagt Kina er af strategisk betydning.
Vi har en klar politisk og økonomisk interesse i at have et godt og nært forhold til Kina.
Det førte f.eks. til et konstruktivt samarbejde, da vi sad i Sikkerhedsrådet, 2005 og 2006, og det var bl.a. baggrunden for, at Danmark indgik et strategisk partnerskab med Kina tilbage i oktober 2008 under den daværende statsministers besøg i Kina.
Derfor var det efter Dalai Lamas besøg naturligvis også vigtigt for regeringen at arbejde for at forbedre det bilaterale forhold til Kina uden at give køb på centrale danske værdier og principper.
Det var og er grundlaget for vores drøftelser med Kina.
Når man har indgået et strategisk partnerskab, kan man naturligvis benytte dette til også at melde klart ud over for hinanden.
Det var jo, hvad Kina gjorde over for os.
Vores diskussioner med Kina efter besøget af Dalai Lama blev præcis så intense og langvarige, som vi i regeringen havde forventet.
Men drøftelserne var også konstruktive, og de var præget af, at begge parter gerne ville have forholdet normaliseret.
Nu er der måske nogen, der spørger, hvorfor Danmark drøftede indholdet af en dansk verbalnote med Kina.
Det vil sige, at Danmark opfatter Tibet som værende en del af Kinas territorium.
Det er der ikke noget nyt i.
Det er i øvrigt også den linje, som vores partnere i EU og USA har anlagt, og eftersom Tibet opfattes som værende en del af Kina, så drages den konklusion, at Danmark følgelig er imod tibetansk uafhængighed.
Der er nemlig tale om en følgeslutning, for når man siger, at man anerkender etkinapolitikken, så kan man ikke straks efter sige, at vi for øvrigt går ind for Tibets udmeldelse af Kina.
Det er altså, hvad der ligger i vores – i gåseøjne – modstand mod tibetansk uafhængighed.
Dalai Lama selv har gentagne gange udtalt, at han ikke arbejder for Tibets løsrivelse fra Kina, men at han arbejder for en løsning for Tibet inden for rammerne af Kina, hvor landets grænser respekteres.
Ud over spørgsmålet om Tibet vedrører verbalnoten en række aspekter af det bilaterale forhold: både den lange historie, de to lande har, og ambitionerne for fremtiden.
Verbalnoten er således grundlæggende en markering af, at Danmark tillægger forholdet til Kina stor betydning, og derfor er den også en markering af, at vi tillægger kinesiske synspunkter vægt, også når det gælder Tibet.
Efter denne redegørelse for, hvad verbalnoten betyder, og hvad den indebærer, så vil jeg blot sige et par enkelte ord om, hvad verbalnoten ikke betyder.
Det har vi gjort helt klart i drøftelserne med Kina.
Når det er sagt, er det selvfølgelig også klart, at verbalnoten markerer, at vi er fuldt opmærksomme på kinesiske synspunkter og følelser i dette spørgsmål, og at vi godt ved, hvad Kina opfatter som værende deres kerneinteresser, og hvor stor vægt de lægger på at beskytte disse.
Så vi kan ikke sige: Vi vil blæse på jer.
Det ville vi heller ikke bryde os om at nogen sagde til os.
På den baggrund vil jeg gerne uddybe den danske politik i Tibetspørgsmålet.
Verbalnoten rokker altså ikke ved den grundlæggende danske politik i forhold til Tibetspørgsmålet.
Den politik er senest fastlagt i forslag til vedtagelse nr. V 64 fra maj 2008, og den er uforandret, nemlig at Danmark vil opfordre til, at dialogen mellem Dalai Lamas repræsentanter og den kinesiske regering føres igennem til et resultat, der i overensstemmelse med etkinapolitikken sikrer, at tibetanerne opnår reelt selvstyre med kulturel og religiøs frihed og respekt for menneskerettighederne.
Udgangspunktet er således, at vi fra dansk side opfordrer til, at Tibetspørgsmålet løses gennem dialog.
Derfor er det glædeligt, at dialogen mellem den kinesiske regering og Dalai Lamas repræsentanter blev genoptaget den 26. januar efter 15 måneders pause.
Det er endnu for tidligt at bedømme, hvorvidt denne niende runde i forhandlingerne siden 2002 vil bringe dialogen afgørende videre.
Fra tibetansk side har man således igen gjort det helt klart, at man respekterer Kinas suverænitet og territoriale integritet, og at man ikke søger uafhængighed eller løsrivelse.
Der søges udelukkende en løsning på Tibetspørgsmålet inden for rammerne af folkerepublikkens forfatning, og det er med andre ord ikke Dalai Lama eller hans repræsentanter, der efterspørger løsrivelse fra Kina, de efterspørger autonomi eller selvstyre.
Og hvis man ignorerer Dalai Lama og forlanger et uafhængigt Tibet, bør man spørge sig selv, om man reelt gør tibetanerne en tjeneste.
Hvordan kan vi så fra dansk side bedst støtte, at dialogen bringes videre, og at der findes en løsning til gavn for tibetanerne i Tibet – en løsning, der indebærer reel autonomi med kulturel og religiøs frihed og respekt for menneskerettighederne?
Jamen det handler jo grundlæggende om, hvordan vi bedst påvirker Kina, også i dette spørgsmål, og her er det regeringens klare holdning, at vi har den bedste chance for at påvirke Kina gennem dialog – en dialog, der nødvendigvis også må forholde sig til kinesiske bekymringer.
Det betyder ikke, at vi fraskriver os retten til at kritisere, det er jo netop det, vi har aftalt i det strategiske partnerskab.
Den kritik skal indimellem fremsættes offentligt, og fra tid til anden skal den fremføres som led i en løbende konstruktiv og kritisk dialog.
Til slut vil jeg gerne understrege, at det er vigtigt, at vi ikke kun ser vores forhold til Kina i et snævert, dansk perspektiv.
Med Kinas hastigt voksende økonomiske og politiske rolle bliver det vigtigere end nogen sinde, at vi i EU bliver bedre til i fællesskab at håndtere Kina.
Kun derved kan vi effektivt varetage vores interesser.
Lissabontraktaten giver os de nødvendige værktøjer, men det kræver også politisk vilje.
Målet er ikke at tryne eller tvinge Kina, men at skabe en grundlæggende balance, så et ligeværdigt samarbejde kan udbygges i begges interesse.