Per Stig Møller (KF), 2008-11-14:
Jeg vil godt takke for den fuldkomne tilslutning til dette forslag.
Jeg synes, det er vigtigt, at Island er klar over, at vi hjælper dem, og vi hjælper dem altså også med dette militære bidrag, således at afvisning fra luftrummet, hvis deres luftrum skulle blive krænket, vil finde sted - det går på skift mellem NATO-landene - og vi tager nu vores tørn.
Vedrørende Island har vi selvfølgelig også tidligere og gør det fortsat arbejdet sammen med Search and Rescue, hvis der skulle ske noget.
Men jeg vil også godt sige, at Island og Danmark også i udenrigspolitikken har et meget tæt samarbejde.
Vi hjalp Island alt det, vi kunne, omkring deres kandidatur til Sikkerhedsrådet, naturligvis, stillede vores ambassader til rådighed.
Omkring finanskrisen vil jeg sige, at Nationalbanken jo allerede før finanskrisen lavede en aftale i maj måned, som mig bekendt altså også er blevet brugt.
Vedrørende det, både fru Line Barfod og hr. Holger K. Nielsen spurgte om, nemlig hvad vi så gør ved siden af det rent militære, vil jeg sige, at jeg mener, det er vigtigt - når vi nu taler om Island - at Island er klar over, at vi selvfølgelig er deres nærmeste venner, og at vi er indstillet på, at vi er dem, de skal komme til, når de er i nød.
Det har vi så også gjort i forbindelse med Nationalbanken, og der er vi altså også indstillet på at hjælpe yderligere.
Island skal til gengæld også lige arbejde med IMF, således at man ikke bare smider pengene ned i - om jeg så må sige - et hul.
Så det vil sige, at IMF skal gøre sit arbejde, og det vil vi meget gerne støtte op om og være med til at virkeliggøre.
Når Island er blevet færdig med sine forhandlinger med IMF, er Danmark selvfølgelig også indstillet på at hjælpe Island ud fra den aftale, som måtte blive lavet mellem IMF og Island.
Fru Line Barfod har fuldstændig ret i, at det nordiske og især det vestnordiske område igen bliver vigtigt.
Det var vigtigt under den kolde krig, hvor man talte om det gab, der var deroppe, og så kom 1990'erne, hvor man syntes, at nu var der fred i hele verden, og at der ikke kunne ske noget.
Men det er fuldstændig rigtigt, som fru Line Barfod påpeger, at med klimaforandringerne, Nordvestpassagen og isen, der trækker sig tilbage, så det arktiske ocean pludselig bliver tilgængeligt og kan udnyttes, så er det da også vigtigt, at det ikke bliver et nyt spændingsfelt.
Derfor er det vestnordiske område pludselig blevet vigtigt igen i verdensdagsordenen.
Det var også derfor, vi tog det initiativ sammen med Hans Enoksen i maj måned, der gik ud på at lave den Ilulissatkonference mellem kyststaterne - og det var så Rusland, Canada, USA, Danmark, Grønland og Norge - som betød, at vi også blev enige om en aftale om, at det skulle være havretten og de internationale konventioner, som skulle gælde i forbindelse med at kunne gøre krav på noget deroppe.
Vi blev også enige om, at vi i fællesskab havde en fælles forpligtelse til at sørge for, at vi, hvis der skulle ske ulykker deroppe - det kunne være miljøulykker, men det kunne også være menneskelige katastrofer - så havde et beredskab i gang, hvor vi solidarisk skulle hjælpe hinanden.
Det mener jeg er meget vigtigt, for med den sejlads, der nu kommer oppe i nord, så vil der jo på et eller andet tidspunkt komme en ulykke, og det må vi jo forberede og forebygge.
Så det er fuldstændig rigtigt.
Det prøver vi jo altså også ved at varetage Færøernes og Grønlands interesser.
Det er ikke altid lige populært her i Folketingssalen, vil jeg godt sige.
I den anledning vil jeg godt sige, at der er nogle, der ikke synes, at vi varetager rigsfællesskabets interesser med den hvalpolitik, som nogle her i Folketinget vil gå ind for.
Og jeg er helt enig med fru Line Barfod i, at vi skal bevare rigsfællesskabet.
Så det er jeg enig i, og jeg er glad for den opbakning, der er kommet, og jeg er også glad for den anledning, der her er givet fra hr. Holger K. Nielsen og fru Line Barfods side til lige at gøre det lidt bredere i forbindelse med Island.
For selvfølgelig skal Island hjælpes, vi er deres nærmeste og bør være deres nærmeste venner.
Så spørger hr. Morten Helveg Petersen om, hvad det videre perspektiv i dette er.
Det er jo altså det, at vi her viser, at hvis et land ikke har afvisningskapaciteten, så er NATO solidarisk, fordi NATO's luftrum er et solidarisk luftrum.
Det betyder selvfølgelig også, at hvis vi en skønne dag skulle være ude af stand til - det håber jeg ikke sker - selv at afvise krænkelser af vores luftrum, så vil det være en fælles NATO-opgave, man kan appellere om.
Så det gælder jo for alle, ligesom det gjaldt for de baltiske lande.
det var, fordi jeg skulle læse på papiret, samtidig med at jeg gik op.
Det var ikke så elegant, men det var ikke regeringen, der faldt, det var bare mig.
Vel, i sit beslutningsforslag påpeger Det Radikale Venstre, at det moderne sikkerhedspolitiske billede er mere komplekst end før og rummer langt flere elementer end før, f.eks. energi og klima, og her kan man så også tilføje: fødevarer og finanser.
Det forstærker selvsagt behovet for at sikre, at vi bruger alle de instrumenter, vi har i værktøjskassen, på en sammenhængende måde, og at vi har klare målsætninger for vores indsats.
Det er netop det, vi har gjort, eksempelvis med udarbejdelsen af en samlet Afghanistanstrategi tidligere på året, der omfatter hele paletten af militære, bistandsmæssige og politiske instrumenter, opstiller konkrete målsætninger og ser flere år frem.
Instrumenterne i udenrigsog sikkerhedspolitikken skal selvsagt spille sammen, og vi skal fortsat have en grundig parlamentarisk debat, som vi da også har haft om flere væsentlige spørgsmål, senest om indsatsen i Afghanistan i forbindelse med udarbejdelsen af Afghanistanstrategien og den aktuelle behandling af beslutningsforslaget om styrkelse af det danske militære engagement i ISAF.
Skal Danmark være en seriøs partner i internationale spørgsmål, må der føres en konsistent, vedvarende udenrigs- og sikkerhedspolitisk linje, og en sådan lader sig vanskeligt føre med spinkle eller svingende politiske flertal, hvor omverdenen ikke kan være sikker på, hvordan dansk udenrigspolitik måtte være ved et regeringsskifte.
Regeringen lægger derfor stor vægt på, at der sikres bred opbakning til de centrale udenrigs- og sikkerhedspolitiske beslutninger, samt at et bredt og solidt flertal er enig om, at dansk indflydelse kun kan sikres gennem et internationalt engagement.
Jeg forstår i øvrigt, at der i det igangværende arbejde i Forsvarskommissionen netop ses på mulighederne for bl.a. at gøre mere brug af regelmæssige debatter eller høringer i Folketinget om bredere sikkerhedspolitiske spørgsmål, og jeg synes, det er meget vigtigt, at der i offentligheden netop foregår debatter og analyser og diskussioner om vores sikkerhedspolitik, at det bliver en del af den normale politiske debat.
Netop ønsket om en offentlig debat om dette emne var baggrunden for, at jeg selv i juni måned arrangerede et debatseminar med DIIS om de udenrigspolitiske udfordringer i det 21. århundrede.
Efterfølgende blev talen og en række forskeres indlæg udgivet i et særligt hæfte, som bl.a. blev oversendt til Folketinget, og det var netop med henblik på at vise, at dansk udenrigspolitik ikke er noget med fra tue til tue, men at der er en sammenhæng.
Selvfølgelig arbejder Folketinget med sag for sag, men der er en sammenhæng i regeringens forslag og politik, og det er vigtigt at få drøftet også med forskere og almindelige mennesker, som måtte interessere sig for emnet.
Men vi ser ikke noget behov for udarbejdelse af en egentlig national sikkerhedsstrategi.
Derfor vil den i sagens natur blive temmelig upræcis, og hvis ikke den bliver temmelig upræcis, vil den blive temmelig uhensigtsmæssigt bindende, fordi der hele tiden opstår nye problemer, som ændrer prioriteterne.
Da Macmillan engang blev spurgt om, hvad hans udenrigspolitik byggede på, svarede han: Events, my boy, events.
Vi har en sammenhængende tilgang til problemerne.
Men hvis man nu binder sig op på en strategi med prioriteter osv., står man i den situation, at man ikke kan handle hensigtsmæssigt, og ifølge § 19 i grundloven skal regeringen jo handle og handle som sit eget prærogativ.
Hvem ville f.eks., hvis vi nu havde lavet en udenrigspolitisk, national sikkerhedsstrategi i fjor, have indarbejdet Georgienkrisen, have forestillet sig en væbnet konflikt i Kaukasus?
Hvem ville have forudset sommerens fødevarepriser, som skabte regional uro?
Og hvem ville have forudset de voldsomme stigninger i energipriserne, som man jo på det tidspunkt pludselig følte ville få et meget langt sikkerhedspolitisk perspektiv og stadig væk kan få det?
Det ville man have skrevet i sommer, men det vil man ikke skrive i dag, for nu er den jo faldet til det halve.
Så derfor skal man passe på med at begynde ud fra en øjeblikkelig situation at trække linjer ud, som så pludselig bliver bindende, for så risikerer man at binde sig til den forkerte situation.
Der var jo heller ikke nogen, der ville have forudset finanskrisen i september, og hvad den forårsager af meget store ændringer i den globale verdensorden, sådan som vi kan se at det udspilles i den her weekend i G 20.
Og ingen ville jo have forudset for et år siden, at G 20 pludselig ville komme i spil.
Såfremt strategier på det udenrigs- og sikkerhedspolitiske område skal have merværdi, både som grundlag for parlamentarisk debat og koordination mellem instrumenterne, bør de derfor udarbejdes på konkrete, velafgrænsede områder, som vi gør.
De brede, tværgående udenrigspolitiske drøftelser ønsker jeg både i offentligheden i almindelighed og selvfølgelig også her i Folketinget.