Per Stig Møller (KF), 2013-04-02:
Denne forespørgsel er foranlediget af, at kirkeministeren har nedsat et udvalg, der skal se på folkekirkens indre ordning og struktur.
Når dette udvalg har afsluttet sit arbejde, vil det kunne føre til, at regeringen vil gøre forsøget på at opfylde grundlovens løfteparagraf, § 66, som siger, at folkekirkens forfatning ordnes ved lov.
Den lov er bare aldrig kommet.
Der har været nedsat, tror jeg, tre kommissioner de sidste 150 år til at komme med forslag til en kirkeforfatning, men der er aldrig opnået enighed om en sådan.
Det skyldes, at man i folkekirken aldrig har kunnet enes om, hvordan en sådan lov skulle se ud.
I brede kredse har der været frygt for, at loven endte med at institutionalisere en synode – det har vi også hørt i dag – der talte på folkekirkens vegne og gjorde folkekirken til en politisk spiller.
Denne spiller er der ikke mange der vil se.
Kristendommen er et religiøst forhold, og hver enkelt kristen kan have sin egen opfattelse af, hvordan det retfærdige kristne samfund skal se ud, og der vil aldrig være en og samme opfattelse af dette.
Desuden har præsterne som samfundsborgere vidt forskellige politiske opfattelser.
Og jeg er helt sikker på, at hvert parti herinde har medlemmer, som er præster.
Kristendommen kan ikke levere én politisk formel eller holdning, og ingen kan, hverken i trosspørgsmål eller i politiske spørgsmål, tale på alle kristnes og hele den evangelisk-lutherske kirkes vegne.
Folkekirkens medlemmer og præster kan deltage i samfundsdebatten, og de gør det så sandelig også i deres prædikener om søndagen; jeg hører da tit prædikener, hvor jeg er meget uenig med præsten, men han har jo sin ytringsfrihed og sin frihed til at fortolke evangeliet.
Det betyder så ikke, at der skal komme et organ oven over, der skal fortælle, hvad den rigtige eller den forkerte udlægning er.
Derfor har Folketingets så også været stedet, hvor folkekirkens forhold blev ordnet ved forskellige love, og hvor kirkeministeren udsteder bekendtgørelserne, som regulerer de indre forhold og stiller krav til, hvordan provsterne, præsterne, bisperne og menighedsrådene skal forvalte.
Det sker i overensstemmelse med grundlovens § 4, som simpelt hen fastslår, at den evangelisk-lutherske kirke er den danske folkekirke og understøttes som sådan af staten.
At understøtte betyder at holde hånden under noget.
Denne paragraf betyder to ting, punkt 1, at folkekirken i Danmark er den evangelisk-lutherske kirke, og punkt 2, at staten er forpligtet over for den, så den er levedygtig.
Så vidt så godt.
Men det er måske alligevel ikke godt nok i fremtiden, og det er her, debatten står.
For Folketinget har jo ikke samme nære tilknytning til meninghedslivet og troen, som de forskellige grundlovsfædre havde.
Vi må se i øjnene, at afstanden lige så stille vokser.
Derfor opfordrede jeg selv som kirkeminister, det tilstår jeg, menighedsrådene, præsterne, provsterne og bisperne til sammen en vinter eller to, hvis de havde behov for det, at diskutere med hinanden, hvordan de helst så løfteparagraffen indfriet og kirkeforfatningen udformet.
Det betyder så at sige, at jeg håbede at sætte en proces i gang, som gik nedefra og op.
Den nuværende kirkeminister er så gået den modsatte vej.
Han har ikke haft tålmodighed til det.
Han har nedsat et udvalg, som skal komme med forslaget.
Det sker oppefra og ned.
Det har vi taget til efterretning, som kirkeministeren sagde i sin indledning, og vi vil afvente, hvad dette udvalg kommer med.
Kun på den måde forenes det nedefra og det oppefra.
Det vil være udmærket, hvis Folketinget og ministeren i fremtiden kan blande sig mindre i folkekirkens indre forhold, men det må ikke ende med, at folkekirken bliver et politisk forum.
Så bliver mange skræmt væk fra folkekirken.
Denne balance forventer vi at udvalget finder, og derefter må der komme en bred, folkelig debat og til slut i givet fald en folketingsbeslutning.
Det er i denne ånd, Det Konservative Folkeparti har medvirket til forslaget til vedtagelse, som vi selvfølgelig også anbefaler.