Doris Jakobsen (SIU), 2014-04-29:
Jeg vil gerne starte med at takke regeringen for redegørelsen, men jeg vil også sige, at jeg er glad for, at vores landsstyreformand er til stede og lytter til vores rigsfællesskabsdebat, der er en grundig gennemgang af forholdene i rigsfællesskabet, som det ser ud netop nu.
Jeg vil også gerne starte med at takke den nye udenrigsminister for hans klare udmeldinger om en personlig aktiv indsats for hele rigsfællesskabet i forhold til det udenrigspolitiske område.
Det er tydeligt, at samarbejdet mellem de tre regeringer synes at blive stadig mere omfattende og effektivt efter vedtagelserne om udvidet selvstyre i 2005 for Færøerne og i 2009 for Grønland.
Det er godt.
Men der er brug for, at vi også fokuserer på det, der ikke står i regeringens redegørelse.
Det er f.eks. blevet mere og mere tydeligt, at Danmarks medlemskab af EU kan medføre alvorlige problemer for rigsfællesskabet.
Det har vi længe vidst, når vi har talt om hvalfangst og sælfangst, men nu er det også blevet et problem i forhold til fiskeriet og handelen med fisk inden for rigsfællesskabets egne grænser.
Når EU igen og igen laver handelsrestriktioner mod vores bæredygtige fangst, bliver det et problem, der på sigt kan sprænge sammenholdet i riget.
Der er om kort tid valg til Europa-Parlamentet, og jeg vil bede de danske kandidater bringer dette budskab med sig i valgkampen.
Det er heller ikke godt for rigsfællesskabets udvikling, at der fortsat skabes tvivl om vores ret til selv at håndtere handelen med de ressourcer, vi henter op fra vores undergrund.
Den foreliggende redegørelse indeholder således et afsnit, der sår tvivl om vores ret til selv at håndtere vores råstoffer, hvis det måtte passe regeringen i Danmark at erklære, at disse har udenrigs-, forsvars- eller sikkerhedsmæssige aspekter.
Det er ikke i overensstemmelse med selvstyreloven.
Det er ifølge fremtrædende folkeretsjurister heller ikke juridisk korrekt.
Men mest af alt er det dybt skadeligt for udlandets tillid til at indgå aftaler med os om vores råstofpolitik.
Vi har accepteret, at sikkerheden omkring uran er en sag, der skal drøftes og forvaltes i et samarbejde mellem regeringen og Naalakkersuisut; uran er og bliver et mineral af helt særlig art.
Men dér stopper fleksibiliteten i forhold til forvaltningen af vores egne råstoffer.
På samme måde er det et problem for rigsfællesskabet, at der er kræfter, der søger at forhindre Grønland i at starte den minedrift, vi har så hårdt brug for.
Nu er loven absolut rimelig, og den er stadig væk en forudsætning for at hente den udenlandske arbejdskraft, der er helt nødvendig for anlægsfasen af projekterne.
Det samme er den lov, som Folketinget skal vedtage for at give muligheden for, at arbejdskraften overhovedet får lov til at rejse ind i rigsfællesskabet.
Derfor forventer vi også fuld tilslutning fra partierne herinde til den, så vi kan få sat de første projekter i gang.
Så længe der fortsat skabes tvivl om disse regler fra dansk side, kan vi selvsagt ikke tiltrække de nødvendige investorer til at starte mineprojekter, der også vil komme statskassen til gode.
Så hvis vi selv kunne bestemme, var det fra Norden, at investeringerne og arbejdskraften til vores projekter kom, men vi bliver nødt til at arbejde på det internationale markeds betingelser, og vi må bruge de investorer, der er villige til at samarbejde med os. Lad mig slutte med at nævne den forsoningsproces, som Siumut har sat i gang.
I morgen behandler vi i Grønlandsudvalget loven om de såkaldte juridisk faderløse børn i Grønland.
Det er børn af danske mænd på ophold i Grønland før 1963, som af den daværende lov er blevet ladt tilbage uden nogen form for rettigheder i forhold til faderen.
Uanset det blev de danske børn i samme situation sikret allerede i 1938.
Regeringen har lavet et lovforslag, som behandles i Grønlandsudvalget i morgen, men det foreliggende lovforslag vil desværre kun løse problemet for de børn, hvis far stadig lever.
For de børn, hvis far er død, vil loven fortsætte uretfærdigheden.
Vi har som land og som fællesskab brug for, at der bliver rådet bod på den uretfærdighed.
Disse efterladte har krav på oprejsning og kompensation for den uretfærdighed, der er overgået dem, og for den familiesituation, de er blevet berøvet.
Det samme gælder for de børn, der i 1953 blev skilt fra deres forældre og sendt herned for at tvinges til at blive danske.
De og deres familie har ikke engang fået en undskyldning.
Det er bare nogle af de eksempler på uretfærdigheder i kølvandet på kolonitiden, som er kendte og synlige.
De usynlige og ukendte er langt, langt flere.
Alligevel rejses der tvivl om behovet for en forsoning i forhold til de åbne sår, som fortiden har efterladt blandt vores folk.
Det er muligt, at mange danskere ikke forstår, at flere hundrede år med en fremmed kulturs absolutte dominans økonomisk, administrativt, uddannelsesmæssigt, menneskeligt og politisk sætter sig som dybe sår hos de mennesker, det går ud over, uanset om der er brugt fysisk eller væbnet magt undervejs.
Danmark har jo ikke prøvet det selv, men derfor kan man vel godt anerkende, at vi, der har været i den situation, har brug for at arbejde for at forsone os selv med den undertrykkelse, vi har været igennem, og at vi faktisk mener, at det burde foregå i samarbejde med dem, der har skabt den situation, vi vil forsones med.
Hvis vi vil styrke rigsfællesskabet, bør vi i hvert fald ikke forsøge at bilde det danske folk ind, at Danmarks politik i fortiden intet har at gøre med de problemer, der findes i Grønland.
Derfor er forsoningstanken også en håndsrækning fra os til rigsfællesskabet med Danmark.
Det er et forsøg på aktivt at føre den ligeværdighed, som dagens forslag omtaler, fra papiret til virkeligheden.
Et rigsfællesskab er et fællesskab i riget, og det basale i det må vel være at gøre ting i fællesskab, hvis alle i riget skal føle fællesskab med hinanden.
Alt andet vil svække fællesskabet og dermed riget.
Uden et godt samarbejde med Danmark kommer vi ikke videre ad de veje, som både vi og Danmark ønsker i den arktiske udvikling.
For Siumut er der derfor ingen modsætning mellem ønsket om en stadig stigende selvstændighed og et stadig bedre fungerende rigsfællesskab, der for os er to sider af samme sag.
Qujanaq.