Marianne Jelved (RV), 2009-12-04:
Jeg fik følgende fortælling at høre i september måned i år.
Det var en dansker, der bor i Californien, Niels Christian Nielsen, som var hjemme på besøg.
Han har en netvirksomhed, hvor man kombinerer forskere og virksomheder med hinanden.
Han var blevet opsøgt af kinesiske ledere på et højt niveau, og de stillede ham følgende spørgsmål: Hvordan kan det være, at godt 5 millioner danskere fra sådan et lille fladt land som Danmark er i stand til at dominere verdensmarkedet med vindmøller, Mærsk, ISS, Falck, Novo osv., når over 1 milliard kinesere fra sådan et stort flot land ikke kan?
Det var et rigtig godt spørgsmål, fordi det jo kan give stof til eftertanke om, hvad det er for nogle spidskompetencer, vi har i Danmark, som har gjort, at vi faktisk klarer os rigtig godt.
Det er der lavet flere analyser af, og jeg skal bare nævne et par eksempler.
Det er særlige fællesskaber, som vi er vant til igennem mange, mange årtier at dyrke.
Vi kalder det Foreningsdanmark.
Vi har skabt folkehøjskolerne, vi har skabt andelsbevægelsen, som jo er udtryk for, at borgere på et tidspunkt har sat sig sammen og set hinanden i øjnene og sagt: Hvordan løser vi nu de udfordringer, vi står over for?
Og så har de fundet svarene på det i fællesskab.
Det er nogle spidskompetencer, som Det Radikale Venstre virkelig meget gerne vil satse på at vi fastholder og ikke ønsker bliver skyllet ud med badevandet i globaliseringens navn, om jeg så må sige, og i konkurrencer i PISA og lignende.
Den type faglighed, som PISA er udtryk for, er en meget, meget snæver faglighed i forhold til de udfordringer, vi står over for, og i forhold til at udvikle nogle spidskompetencer, som gør, at vi klarer os rigtig godt på særlige områder.
Det er bemærkelsesværdigt i hele debatten omkring skolens fremtid og herunder helhedsskolen, at det indtryk, man får, når vi taler helhedsskole, i virkeligheden er, at den giver bedre tid, nogle bredere rammer til at løfte den opgave, som skolen skal løfte, og som vi sådan set nok alle sammen måske inderst inde er enige om at skolen skal løfte.
Det siger jo noget om, hvor presset tiden er, hvor presset skolen er, og hvor presset lærerne er under de givne forhold.
Vi er i Det Radikale Venstre meget åbne over for at give kommunerne langt større frihed til at organisere den måde, de vil indrette deres folkeskole og deres fritidsområder på.
Derfor er det tilfredsstillende, at regeringen vil ophæve kravet om dispensation.
Det er jo også en afbureaukratisering, kan man forstå.
Men det er også vigtigt tror vi i Det Radikale Venstre, at vi får sat et udviklingsprogram i gang i folkeskolen, så vi kan give en bredere tilgang til, hvad skolen fokuserer på, end den, der har været igennem årene, hvor vi har haft så meget fokus på PISA og Danmarks placering i PISA, til trods for at der er forskere bredt rundtom i verden, der sætter spørgsmålstegn ved, om PISA i virkeligheden måler det, PISA siger, den måler.
Det er ikke, fordi vi er forvænt med, at den viden og den forskning, der er til rådighed, kommer til at dominere de beslutninger, der træffes om bl.a. folkeskolen.
Men det er da et håb, at hvis vi lavede et udviklingsprogram i Danmark, kunne vi også hente nogle erfaringer, der gjorde, at vi kunne videreudvikle både de faglige og sociale og andre kompetencer, som det er vigtigt i et vidensamfund at vi er stand til at udvikle.
Jeg synes, det er meget opmuntrende, at de 34 borgmestre kom med de visioner, og at de prøvede at sætte dem ind i en større sammenhæng end den, der har skabt testmarkeringen og fokussen.
Jeg vil også gerne rose Danmarks Lærerforening, Kommunernes Landsforening, BUPL, Skolelederne, Børne- og kulturchefforeningen og Skole og Samfund for den udgivelse, de kom med her i efteråret, »Fælles viden – fælles handling.
Det gælder både læringsmiljøer og andre forhold.
Jeg vil godt understrege, at når vi i Det Radikale Venstre er meget opsat på at få sat et udviklingsarbejde i gang og give større frihed til kommunerne til selv at organisere måden, de indretter sig på med undervisning og fritid, så er det for at skabe udvikling af nye læringsmiljøer.
Jeg tror, det er helt afgørende, at det er læringsmiljøer, som ser bredt på de kompetencer, som fagene hver især bidrager med, og at der også er mulighed for, at fagene samvirker og dermed skaber ny viden, ny erkendelse, nye oplevelser og nye måder at se på for børnene, fordi det er det vidensamfund, vi skal leve af, og som skal kunne blande de fagligheder.
Det er noget, man opøver.
Det er ikke noget, man bare overfører eller klarer ved test.
Det er en måde at være sammen på, som bygger på nysgerrighed, kreativitet, selvstændighed og samarbejde.
Pædagogerne har jo via deres uddannelse en anden vinkel på den måde, de anskuer et barn på.
Hvis jeg skal sige det meget firkantet og uretfærdigt, så ser lærerne børnene som nogle, der sidder og arbejder på en bestemt måde, gerne i grupper osv., men de sidder og arbejder med noget, mens en pædagog ofte ser børn som nogle, der er aktive og udfarende på anden måde i sociale sammenhænge og ikke nødvendigvis sidder stille.
Så det er to forskellige måder at anskue børn på, og jeg tror, det kan være frugtbart, at de kan supplere hinanden omkring især de yngste børn.