Per Stig Møller (KF), 2012-04-17:
I et halvt århundrede har Danmark været meget aktiv i det internationale udviklingssamarbejde.
Vi har både gjort det bilateralt, og vi har gjort det multilateralt.
Vi har hele tiden været blandt de fem lande i verden, som giver mere til udviklingsaktiviteter end de af FN anbefalede 0,7 pct. af bruttonationalproduktet.
Vi ser meget gerne, at flere lande snart kommer med i denne klub, men det synes at have lange udsigter.
Vi har givet hundredvis af mia. kr. til udvikling, og beløbet er nu årligt ca. 15 mia. kr.
Det er derfor meget vigtigt, at de gives rigtigt ud og gør den ønskede nytte.
Mange udviklingslande har i de senere år vist, at de kan sætte skub i deres udvikling og komme op i gruppen af mellemindkomstlande, som ikke længere har behov for vores økonomiske støtte og derfor glider ud som partnerlande.
Nogle, såsom Kina og Indien, er endda blevet så store spillere i verdensøkonomien, at de svinger taktstokken i verdensøkonomien i dag.
Vi har aktivt medvirket til, at 2015-målene nås, og vi kan heldigvis konstatere, at de fleste af dem vil blive nået, men det betyder ikke, at den fattigdom, som udviklingsbistanden især skal sætte ind over for, er forsvundet.
Den er der, og den vil stadig væk være en moralsk udfordring, ligesom den er en politisk risiko.
Fattigdom og store samfundsuligheder kalder ofte på opstand og uro, som kan sprede sig regionalt.
Derfor skal man forsøge at stabilisere skrøbelige stater, at bekæmpe fattigdommen og fremme en social udvikling.
Med vores udviklingsindsats har vi gjort en betydelig indsats, og i det danske samfund har vi haft og har en række civilsamfundsorganisationer, som dygtigt har virket i ulandene for at virkeliggøre vores målsætninger for ulandsarbejdet.
Tusinder er de danskere, som har gjort en indsats ude, og herhjemme har de medvirket til den brede folkelige accept af de store beløb, vi rent faktisk afsætter til det.
I forbindelse med det lovforslag, vi behandler i dag, fremhæver regeringen i § 1, at målsætningen er at bekæmpe fattigdom og fremme menneskerettigheder, og det er vi helt enige i.
Derimod er fremsættelsesskrivelsen lidt mangelfuld, for her nævnes kun menneskerettighederne som det helt centrale omdrejningspunkt.
Nej, det centrale var og er fattigdomsbekæmpelse.
Den fattige har ikke overskud til at kæmpe for sine menneskerettigheder, selv om menneskerettighederne skal bekæmpe hans udstødelse og fattigdom.
Man har klassisk set delt menneskerettighederne op i dem, der hedder »frihed til«, dvs. f.eks. frihed til at ytre sig, og dem, der hedder »frihed fra«, og det vil f.eks. sige frihed fra fattigdom.
Det er derfor vigtigt, at der er frihed til at påpege urimeligheder i et samfund, ting, man gerne vil være fri fra.
Det, han vil mere, er, at han vil nedlægge styrelsen, som hidtil har udmøntet bistanden konkret og i stedet lade budgetkomiteen tage sig af dette.
Han vil også ændre rådgivningen, så han nu indfører et råd, som han suverænt udnævner.
Der ligger i disse forslag stærke tendenser til en magtkoncentration hos ministeren, som med tiden kan formindske det folkelige engagement igennem civilsamfundsorganisationerne.
Det skal vi se nærmere på i udvalgsarbejdet.
Skal ministeren og ministeriet i stedet for styrelsen have en bevillingskomite, som den selv udnævner og selv har halvdelen af pladserne i?
Risikerer han ikke kun at høre et ekko af sig selv?
Det minder mig lidt om de gode gamle dage med Charlie Chaplin, der stod altid: instruktion – Charlie Chaplin; manuskript – Charlie Chaplin; hovedrolle – Charlie Chaplin.
Og det gælder så her ministeren for udviklingsbistand.
Det er disse ændringer, lovforslaget er skabt for at gennemføre, men dem må vi se nærmere på for at undgå en centralisering på et område, som ellers hidtil har været præget af decentralisering og folkelig medvirken.
Jamen det er netop meget interessant nu pludselig at komme ind på Afghanistan.
Det er klart, at vi har brugt mange udviklingspenge på Afghanistan, og det var for at fremme en genopbygning af Afghanistan, så terroristerne ikke skulle få en kolossal masse fattige at arbejde iblandt og rekruttere iblandt.
Vi har sørget for, at børnedødeligheden falder, at spædbarnsdødeligheden falder, at der dør langt færre kvinder i barselseng, og vi har sørget for en modernisering af landet, en forbedring af landets økonomi og en forbedring af skolerne – piger er kommet i skole – samtidig med at den militære indsats har været der.
For det havde ikke været muligt uden en militær indsats.
Uden en militær tilstedeværelse i Helmand ville der ikke være en skole, hvor der kunne gå piger.
Jeg har også konstateret, at regeringen siger, at den vil have både civil og militær bistand.