Per Stig Møller (KF), 2010-05-18:
Jeg vil godt sige, at jeg bestemt ikke er træt – ikke træt af kulturen, ikke træt af kulturpolitik, med lidt træt af hele tiden at høre nye forslag til, hvordan man skal bruge penge; penge, man ikke har.
Det er altså for let i disse tider.
Socialdemokraterne har ikke rigtig udviklet den bevidsthed om, at vi har nogle meget store økonomiske problemer de kommende 3 år.
Socialdemokraterne håber så, at vi ikke har dem om 7 år; men vi står altså med dem nu, og vi kan konstatere, at det, at det er nu og de næste 3 år, at riget fattes penge, ikke er sivet ind hos Socialdemokraterne.
Det var det, vi så før, og det ser vi også i det, vi snakker om under det her punkt.
For nu vil Socialdemokraterne nedsætte brugerbetalingen på musikskolerne og styrke talentudviklingen, og det koster jo også penge.
Men lad mig indledningsvis slå fast, at vi har et bredt og rigt musikskoletilbud i hele landet.
Det skal der ikke herske nogen tvivl om.
Vi har 99 musikskoler fordelt i alle landets kommuner, som uge efter uge sørger for, at samlet set 108.000 børn og unge får mulighed for at spille på et instrument.
Det er rigtig mange, og det vidner om, at vi i Danmark har en ganske mangfoldig musikkultur, som jeg er meget glad for.
Faktisk har regeringen fastsat ved lov, at der skal være en musikskole i alle landets kommuner.
Og hvorfor har vi så det?
Jo, det har vi, fordi vi netop ønsker at sikre, at alle børn og unge har mulighed for at modtage musikundervisning.
Når man kigger i beslutningsforslaget fra Socialdemokratiet, står det ikke helt klart, om Socialdemokratiet ønsker at sænke brugerbetalingen eller hæve refusionsprocenten, eller med andre ord: Det ser ud, som om man forestiller sig, at en øget refusionsprocent leder til en nedsat brugerbetaling.
For det første er der kommunerne, som er den absolut største spiller.
I 2010 har kommunerne budgetteret med et samlet tilskud til musikskolerne på 470 mio. kr.
Så er der for det andet staten, der bidrager til musikskolernes drift ved delvis refusion af udgifterne til lærerlønninger.
Det tilskud udtrykkes ofte gennem den såkaldte refusionsprocent.
Og så er der jo altså for det tredje eleverne og deres forældre, som betaler den resterende udgift.
Elevbetaling – eller brugerbetaling, som det omtales i beslutningsforslaget – er altså det tredje element.
Det er klart, at den finansieringsstruktur kan forekomme og være temmelig kompliceret.
For statens refusionsprocent er en relativ størrelse og som sagt udtryk for statens andel af de samlede udgifter til lærerlønninger.
Hvis vi så hæver statens tilskud, vil man øge tilskuddet til lærerlønningerne, men man kan ikke forudsige, præcis hvilken effekt det vil få ude på musikskolerne.
Kommunerne kan ansætte flere lærere eller forøge antallet af timer eller sænke det kommunale tilskud eller regulere brugerbetalingen.
Det ved vi ikke, det beslutter hver enkelt kommune selv.
Derfor duer det rent faktisk ikke at anvende refusionsprocenten som styringsredskab, som Socialdemokratiet gør, hvis man ønsker en bestemt effekt.
Som eksempel kan jeg fortælle, at brugerbetalingen siden 2004 har ligget stabilt på 23 pct., til trods for at det kommunale tilskud har været stigende og statens relative refusionsprocent dermed faldende.
Dette belyser sagens kerne, nemlig at der ikke er en direkte sammenhæng mellem refusionsprocenten og den andel, som brugerbetalingen udgør af musikskolernes finansiering.
Det giver derfor ikke mening, når forslagsstillerne foreslår, at refusionsprocenten øges med det formål at nedsætte brugerbetalingen, for vi kan ikke være sikre på, at det er det, der bliver resultatet.
I dag er det sådan, at den andel, brugerbetaling må udgøre af den enkelte musikskoles driftsudgifter, ifølge musikloven ikke må overstige 33 pct.
I dag ligger den gennemsnitlige brugerbetaling på 23 pct. og er således betydelig under lovens fastsatte maksimumskrav.
Vi ser altså ikke, at musikskolerne nødvendigvis udnytter loftet til det maksimale, hvorfor regeringen mener, at kommunerne sagtens selv kan administrere fastsættelsen af niveauet for brugerbetaling, for kommunerne har jo gjort det med skønsomhed.
Hvis regeringen skulle garantere, at et øget statstilskud førte til, at kommunerne nedsatte brugerbetalingen yderligere, ville det snarere kræve en stramning af lovgrundlaget, altså musikloven.
Det kræver altså en ændring af musikloven og kan ikke klares gennem det her beslutningsforslag.
I den forbindelse er regeringens politik klar: Vi ønsker ikke at skærpe reguleringen af området.
Vi ønsker ikke at udhule kommunernes ret til at være forskellige.
Regeringen ønsker derimod at fastholde spillerummet og de vide rammer, som kommunerne har i dag for at drive musikskolerne.
Når forslagsstillerne skriver, at vi skal passe på, at musikskolerne ikke udvikler sig til institutioner, der udelukkende er for velstillede familiers børn, men er for alle børn og unge uanset økonomisk baggrund, er jeg selvfølgelig enig.
Hvem ville ikke være det?
Det er jo simpelt hen grundtanken bag musikskoledriften; alle skal kunne være med.
Musikskolerne skal netop sikre, at alle børn og unge i hele landet har mulighed for at modtage musikundervisning, naturligvis.
Selve planlægningen og driften og det at sikre det brede udbud vil jeg dog gerne understrege er et kommunalt ansvar, og her synes jeg altså at kommunerne gør et rigtig flot og solidt stykke arbejde.
Der ligger altså disse små 500 mio. kr., og de har en gennemsnitsbrugerbetaling på 23 pct. og ikke 33.
Kommunerne skal sammen med den lokale musikskole sammensætte en undervisningspakke, og kommunerne skal fastsætte de takster, som eleverne skal betale.
Så det er altså muligt at tage højde for, at der er nogen, der ikke har råd til det, og sørge for, at disse børn og unge kommer med.
Det mener jeg er meget vigtigt.
Der er også søskenderabatter.
Forslagsstillerne slår på, at staten også spiller en væsentlig rolle, og lad mig i den forbindelse først slå fast: Kommunerne tilfører altså næsten 0,5 mia. kr. til musikskolerne, og statens tilskud er relativt lille i den sammenhæng.
Musikskolerne er og bliver kommunalt forankrede institutioner, og de er hovedsagelig et kommunalt anliggende.
Når det er sagt, vil jeg også gerne sige, at staten selvfølgelig også har et ansvar.
Derfor har regeringen jo netop afsat ekstra midler både i den tidligere og i den nuværende musikhandlingsplan til talentudvikling på musikskolerne ud over det faste tilskud, som musikskolerne modtager via finansloven.
Det gør vi, fordi vi ønsker at tage fat om talenterne og vækstlaget og ikke mindst sende et klart signal om, at vi skal fortsætte den gode udvikling, vi er inde i.
Ud over undervisningen, der foregår på musikskolerne, skal vi huske på, at talentudvikling også foregår uden for musikskolerne.
Regeringens musikhandlingsplan sætter faktisk et bredt fokus på talentudvikling ved at inddrage hele det rytmiske vækstlag.
Her spiller ikke mindst de musikalske grundkurser en væsentlig rolle, fordi de baner vejen til de videregående uddannelser på konservatorierne for mange talentfulde unge.
På nuværende tidspunkt har vi 512 elever fordelt i hele landet.
I det fremsatte forslag skal nedsættelsen af brugerbetalingen og styrkelsen af talentudviklingen i første omgang finansieres med 8 mio. kr. årligt i en 3-årig periode med det formål at sende et signal om, at staten mener det alvorligt med musikskolerne.
Jeg synes faktisk, at staten allerede sender et ret betydeligt signal.
Regeringen har i 2010 afsat 89,6 mio. kr. på finansloven til musikskoledrift, og hertil kommer de midler, der er afsat særskilt til talentudvikling og andre vækstlagsinitiativer.
Derudover nævner forslaget ikke noget om, hvor de 8 mio. kr., som det arbejder med, skal komme fra.
Jeg kan se, at de 8 mio. kr. også fremgår af Socialdemokratiets udspil til finanslovforslag for 2010 på kulturområdet.
Man heller ikke her fremgår det præcist, hvor midlerne skal komme fra.
Med forslaget vil Socialdemokratiet desuden på længere sigt hæve refusionsprocenten fra det nuværende niveau på 13,3 pct. til 25 pct.
Men lad mig først slå fast: Eftersom refusionsprocenten er en relativ størrelse og beregnes ud fra størrelsen på det kommunale tilskud, kan man ikke styre efter en bestemt procentsats.
Lad det ligge.
Hvor har Socialdemokraterne dem fra?
Som spørgerne måske husker, har regeringen netop meldt ud, at det er nødvendigt at spare 10 mia. kr. frem til 2013, hvis vi skal genoprette den danske økonomi.
Heraf skal staten afholde de 6 mia. kr., som fordeles mellem stort set alle ministerier.
Så selv Socialdemokratiet burde i denne situation forstå, at det ikke er tid at planlægge stigende udgifter og slet ikke komme her med 76,8 mio. kr. ekstra, som skal oven i de 200 mio. kr., der allerede er brugt.
Så vi er altså oppe på 300 mio. kr.
Der er således flere gode grunde til, at regeringen ikke kan tilslutte sig beslutningsforslaget om at nedsætte brugerbetalingen og styrke talentudviklingen.
Dels står vi allerede rigtig stærkt med hensyn til målrettet og strategisk understøttelse af vækstlaget og talenterne, dels ville kravet om en nedsættelse af brugerbetalingen forudsætte en stramning, således at kommunernes råderum begrænses, og det ønsker regeringen ikke.
Og fandt man de 76,8 mio. kr., ville man jo ikke vide, om det kom borgerne til gavn.
På den baggrund kan regeringen ikke tilslutte sig beslutningsforslaget.