Sophie Hæstorp Andersen (S), 2012-03-29:
Jeg døjer med lidt forkølelse, så jeg håber, at stemmen holder.
I Socialdemokratiet arbejder vi for en vision, der handler om fri og lige adgang til sundhed ud fra en lægelig prioritering af, hvilken patient der har mest behov, i et demokratisk forankret sundhedsvæsen med direkte valg til vores regioner.
I den socialdemokratisk ledede regering mener vi, at de mest syge skal behandles først.
Retten til behandling efter 1 måned, som den i dag er udformet – ventetidsgarantien, som er det udtryk, man bruger her i dag – er med til at skævvride prioriteringen i sundhedsvæsenet til fordel for mennesker med lettere lidelser og ukomplicerede forløb, dels fordi det primært er disse grupper, der kan bruge det udvidede frie sygehusvalg, dels fordi de offentlige sygehuse i de sidste år har udvidet kapaciteten for at holde på disse patienter, så der fokuseres mere på økonomi end på patienternes forskellige behov for hurtig behandling.
Den nuværende model for det udvidede frie valg, ventetidsgarantien, behandlingsgarantien – kært barn har mange navne – efter bare 1 måned, som mange kender den omtalt, giver ikke tilstrækkelig mulighed for, at ekspertise, arbejdskraft og penge kan prioriteres, så patienter med alvorlige eller invaliderende sygdomme får den rettidige og nødvendige behandling i sundhedsvæsenet.
Derudover medfører ventetidsgarantien i den nuværende udformning på 1 måned, at det politiske fokus under den tidligere højreorienterede regering i al for høj grad har været på ventetiden til behandling frem for den samlede tid, patienten har været undervejs i et sygdomsforløb.
Det er galt, fordi ventetiden til de forundersøgelser, som skal give svar på, hvad patienterne fejler, fortsat kan være flere måneder.
Så selv om man får hurtig behandling, kan man sagtens have haft et langt behandlingsforløb, fordi man har ventet og ventet på den ene undersøgelse efter den anden, inden nogen fandt ud af, hvilken behandling man skulle have.
Derfor foreslog Socialdemokraterne også sammen med SF og Radikale før valget, at patienterne skal have krav på udredning inden for 1 måned, kortere ved mistanke om alvorlige sygdomme og ingen ventetid ved mistanke om livstruende sygdomme.
Forslaget er det i det store hele gengivet i regeringsgrundlaget i dag.
I dag kræver sygehusene i mange tilfælde at se patienterne først og selv henvise til undersøgelser, men i nogle tilfælde kan det være vanskeligt for den praktiserende læge at sende patienterne til de rigtige undersøgelser, fordi symptomerne er for uklare.
Problemet betyder i værste fald, at patienter med uklare symptomer kommer til at cykle rundt i sundhedsvæsenet i lang tid, inden nogen finder ud af, hvad de fejler, og for patienter med livstruende sygdomme eller sygdomme, der udvikler sig drastisk i løbet af kort tid, kan det være afgørende for resultatet af den efterfølgende behandling, at diagnosen stilles hurtigt.
Derfor er det også essentielt, at vi i de kommende år arbejder henimod flere diagnostiske centre, hvortil de praktiserende læger skal kunne henvise patienter, som de mistænker for at være alvorligt syge, men hvor patientens symptomer er så uklare, at lægen har svært ved at henvise til en bestemt afdeling eller undersøgelse til videre udredning.
Regionshospitalet Silkeborg har i høj grad vist vejen på det her område.
I de diagnostiske centre kan relevante specialister fra forskellige specialer sammen forestå udredningen og henvise patienter til de nødvendige undersøgelser, og det betyder også, at hvis man efter de første undersøgelser finder ud af, at patienten ikke er ordentligt udredt endnu, så kan man, uden at patienten skal sendes tilbage til egen læge, gå i gang med de undersøgelser.
Jeg vil gerne illustrere et af problemerne, som vi ser det i dag, med et eksempel, som Gigtforeningen har taget frem.
Det er en kontorassistent, som er midt i 40'erne.
Hun har fået alvorligt ondt i ryggen og kan ikke arbejde.
Fra den dag, hun første gang konsulterer sin egen læge, til hun får konstateret, at hun har slidgigt, går der 6 måneder, hvor hun glider længere og længere væk fra arbejdsmarkedet.
Der går 6 måneder bare med udredning, hvor kvinden går fra egen læge til fysioterapi til privatpraktiserende reumatolog til ortopædkirurgisk afdeling til udredning for diskusprolaps til MR-scanning, inden der endelig stilles en diagnose og behandlingen kan gå i gang.
Mener Venstre, Konservative og Dansk Folkeparti virkelig, at denne kvinde får et godt tilbud i dag?
Mener man, at det er rimeligt, at en borger med dårlig ryg skal vente 6 måneder på at få stillet en diagnose, så den rette behandling kan gå i gang?
Ville det ikke være bedre, at vi brugte nogle af ressourcerne på at styrke udredningsforløbet, så borgeren hurtigt kan få besked om, hvad hun fejler, og den rette behandling kan gå i gang, så borgeren får mulighed for at styrke og bevare sin tilknytning til arbejdsmarkedet?
Socialdemokraterne kæmper for den frie og lige adgang til sundhed for alle danskere, også de mange, der af forskellige grunde ikke kan få et tilbud hos de private.
Venstre, Konservative og Dansk Folkeparti har de seneste 10 år kæmpet for en patientrettighed, der kun er for de få, der kan få et tilbud på et privathospital, og med disse ord skal jeg derfor fremsætte Socialdemokratiet, SF, Radikale og Enhedslistens forslag til vedtagelse, der lyder således:
Forslag til vedtagelse »Folketinget tager til efterretning, at regeringen i et kommende lovforslag vil sætte fokus på ret til hurtig udredning, og at adgangen til udvidet frit sygehusvalg vil blive differentieret efter patienternes behandlingsbehov.
Det er den lægefaglige vurdering af den konkrete patient og en dialog med patienten, der ligger til grund for, hvor hurtigt patienten kan gøre brug af rettigheden.
Folketinget lægger vægt på, at en differentieret behandlingsgaranti sikrer, at de mest syge behandles først.«
Så kunne jeg også spørge tilbage: Hvad var det, der gjorde, at Venstre sad i 8 år og nægtede at føre tilsyn med de danske privathospitaler for til sidst alligevel at fremsætte lovforslag om, at man skulle lave anmeldte tilsyn?
Var det, fordi man undervejs ændrede mening?
Det var det måske nok.
Kan man som folketingspolitiker og som parti ændre mening?
Det kan man måske nok en gang imellem, hvis der kommer andre ting på bordet.
Så skulle vi ikke tage og stoppe den her debat?
Jeg har noteret mig, at Venstre meget gerne vil medvirke konstruktivt.
Jeg har også læst alle høringssvarene, og jeg er helt med på, at vi i udvalgsarbejdet kan give svar på de bekymringer, der er givet udtryk for.