Mette Frederiksen (S), 2013-06-12:
Tak for det.
Tak for en god debat i dag og også for en forventelig bred opbakning til de to lovforslag, vi behandler.
Kontanthjælpsreformen er en god reform.
Det er også en reform, som har været længe ventet, fordi der er så store og alvorlige problemer og fejl i det nuværende kontanthjælpssystem.
Den største fejl overhovedet og af dem alle er jo, at når man først er inde i kontanthjælpssystemet, og især hvis man er der over en længere periode, er der en overhængende risiko og fare for, at man ikke kommer derfra igen.
Og lige så vigtigt det er, at vi har et stærkt socialt sikkerhedsnet i Danmark – og det er vigtigt, og det er en af grundsøjlerne i det at have et moderne velfærdssamfund – lige så vigtigt er det jo, at et sikkerhedsnet aldrig bliver til snubletråde, men snarere masker i en trampolin, der gør, at mennesker kan komme videre i deres liv.
Det synes jeg ikke at de nuværende kontanthjælpsregler har været gode nok til at sikre.
Vi har i dag for mange unge på kontanthjælp.
Der er for mange af de unge, der er i kontanthjælpssystemet, der ikke har nogen uddannelse.
Vi har i dag for mange børn, der vokser op i Danmark med en mor eller far – ofte en mor – på kontanthjælp.
Vi kan se, at der er en direkte sammenhæng mellem, om ens mor eller far har været på kontanthjælp, og om man selv er i risiko for at ende der.
Vi har for mange flygtninge og indvandrere, der lever i år og årtier på kontanthjælp.
Ja, vi har i det hele taget et kontanthjælpssystem, der ikke i tilstrækkelig grad sikrer, at mennesker kan komme videre i deres liv.
Det er fuldstændig rigtigt, som det blev sagt af en af ordførerne, at det stærkeste ved reformen her er det, der sker på ungdomsområdet, at vi nu sender det meget, meget klare og tydelige signal, at unge skal være i uddannelse og ikke på kontanthjælp; at vi veksler mellem på den ene side at sige, at dem, der kan, skal – dem, der har ressourcerne, styrken, kompetencerne og forudsætningerne, tør vi godt stille flere krav til, end vi gør i dag – og på den anden side sige, at alle dem, der ikke kan endnu, skal vi passe bedre på, end vi gør.
Lad mig tage den sidste gruppe først.
Vi har mange mennesker i kontanthjælpssystemet, der har sammensatte problemer, der går på tværs.
Man har måske en diagnose i psykiatrien, man har måske massive sociale problemer.
Det kan være, at man er ramt af hjemløshed og gæld.
Det kan være, at tandsættet ikke er, hvad det har været engang.
Det kan være, at der er problemer omkring ens familie.
Man har været lang tid væk fra arbejdsmarkedet.
Man har ingen uddannelse, og de formelle kompetencer er få.
Det er ikke noget ualmindeligt billede.
Og det, der er så stærkt ved den her reform, er jo, at vi bygger oven på det, vi allerede gik i gang med i reformen af førtidspensionsområdet: at det skal være slut med, at det er de mest udsatte borgere, der skal løbe spidsrod mellem mange forskellige sagsbehandlere og mange forskellige forvaltninger.
Vi bliver nødt til at nå derhen, hvor det reelt bliver mennesket, der bliver sat før systemet, og hvor den udsatte borger kommer i centrum for de overvejelser, vi gør os på sundhedsområdet, socialområdet, uddannelsesområdet og beskæftigelsesområdet.
Det tog vi vigtige skridt til i reformen af førtidspensionen, hvor vi nu har fået lavet rehabiliteringsteam og ressourceforløb for vores meget udsatte borgere.
Nu kommer vi et skridt videre med kontanthjælpsreformen med én koordinerende sagsbehandler for de mest udsatte grupper og én plan på beskæftigelsesområdet.
Men vi stopper jo ikke der, for vi ophæver også det matchgruppesystem, der i dag skubber borgere længere væk fra arbejdsmarkedet.
Jeg tror grundlæggende ikke på, at mennesker får et bedre liv, vokser og bliver stærkere af at blive overladt til sig selv, hvis de står i en i forvejen svær situation.
Og hånden på hjertet er det jo det, vi har gjort i det her samfund.
Vi har igennem år og årtier skubbet nogle af de mest udsatte grupper langt væk fra os andre, og alene det, at reglerne i dag, hvad angår matchgruppe 3, er sådan, at hvis du har store massive sociale problemer, skal du slet ikke være omgivet af en aktiv indsats, viser jo et forkvaklet – undskyld mit ligefrem sprogbrug – syn på mennesker, for det burde jo være omvendt, nemlig at jo sværere, du har det, jo flere problemer, du har, jo mere udsat livssituation, du befinder dig i, jo mere hjælp kan du forvente af os andre.
Det er en af styrkerne ved den her reform, at de unge, der godt kan, skal gå i gang med uddannelse.
De skal ikke spilde værdifulde ungdomsår af deres liv på at sidde derhjemme og være passive.
Men alle dem, hvor sindet driller, hvor økonomien driller, hvor der er svære opvækstbetingelser, hvor de formelle kompetencer er for få, hvor livet spænder ben, hjælper vi.
Vi overlader dem ikke til sig selv længere.
Nej, det kan en enkelt reform ikke.
Vil der fortsat være mennesker, der falder igennem vores sociale sikkerhedsnet?
Ja, det vil der desværre.
Men vi kommer her et skridt længere i retning af at se dem tidligere og at kunne reagere derpå.
Jeg synes, vi har fundet en ualmindelig stærk balance mellem at stille både indholdsmæssige og ydelsesmæssige krav til de unge, der godt kan, og tage mere vare på dem, der ikke kan, uden at gå på kompromis med det, der set med regeringens øjne er det vigtigste, nemlig at økonomiske incitamenter kan være et fint instrument at bruge over for alle os, der er stærke nok til reagere derpå, men vi overfører dem ikke blindt til alle grupper.
Deri har der også ligget politiske uenigheder i forligskredsen, og det tror jeg er kendt for alle.
Jeg synes, at slutresultatet er fornuftigt.
Er der udfordringer på vores vej stadig væk?
En del af dem er i øvrigt påtalt af Enhedslisten her i dag, nemlig: Er vi sikre på, at vores erhvervsskolesystem er stærkt nok, at vores ungdomsuddannelsessystem, at vores VUC, vores hf, vores SOSU-uddannelse og vores gymnasieskole og alle de andre er stærke nok til at løfte den kæmpemæssige opgave, at tusindvis af unge skal gå fra at være ufaglærte kontanthjælpsmodtagere til at få en uddannelse og et stærkere fundament at stå på?
Kan vores uddannelsessystem det? Det er ikke sikkert, at det kan det i alle facetter i dag.
Skal det kunne det?
Ja, det skal det da.
Vores politiske mål må klart være, at når vi har en målsætning om, at 95 pct. alle unge i Danmark skal have en ungdomsuddannelse, så skal vi også have et uddannelsessystem, der kan løfte den opgave.
Nej, det gør den ikke, men den giver nogle vigtige redskaber til at nå det mål: Brobygning til de unge, der har behov for det, ret til FVU, hvis ikke man kan læse og skrive og regne på et niveau, der svarer til 9. klasse, og særlige uddannelsesforløb for vores unge enlige forsørgere, fordi vi i øvrigt gerne vil komme tættere på at bryde den negative sociale arv.
Det skal jo ikke være sådan i Danmark, at fordi man som barn er vokset op med en mor på kontanthjælp, skal man også selv være kontanthjælpsmodtager.
Det barn skal have præcis lige så gode muligheder formelt og reelt som alle andre børn i det her land for at realisere sit potentiale og række ud efter de drømme og de stjerner, det måtte have i sit liv.
Så samlet set er det en ualmindelig vigtig reform for de mennesker, der er i kontanthjælpssystemet, for de mennesker, der kommer der i fremtiden, og for Danmark og de værdier, vi bygger på, nemlig at dem, der kan, skal – vi tør godt stille krav til hinanden – men vi passer til gengæld på dem, der ikke kan det endnu.
Det allersidste, jeg vil komme ind på her, er det element af snusfornuft, om man vil, som jeg synes vi har fået lagt ind i reformen.
Der har med god grund været megen kritik af det, som mange igennem årene har oplevet som meningsløs aktivering.
Nu går vi væk fra den sti.
De unge skal i uddannelse, og kan man ikke læse og skrive og regne – og det er en alvorlig barriere for mange voksne mennesker – får man ret til at lære det, og de voksne skal arbejde for kontanthjælpen.
Det er slut med at sætte folk til ting, som ikke er meningsfyldte.
Det er i hvert fald den politiske intention.
Vil der komme eksempler på ting, som er lige så fjollede som ting, vi har set i fortiden?
Det vil der måske – desværre – så lad os tage dem en efter en og få dem gjort bedre.
Jeg tror grundlæggende på, og regeringen tror grundlæggende på, at jo mere meningsfyldt en indsats, man kan etablere omkring det enkelte menneske, jo mere vokser det enkelte menneske også.
Og det værste, vi kan udsætte hinanden for, er ting, der ikke har værdi – hverken på det menneskelige plan eller samfundsmæssigt.
Så vi tager altså her afgørende skridt i retning af et kontanthjælpssystem, der hviler på nogle grundlæggende sunde, kloge værdier, og som samtidig skaber forudsætningen for, at flere unge kan gå i gang med uddannelse, og at flere voksne kan få lov til at opnå en tilknytning til arbejdsmarkedet.
Ja, det vil der.
Er der en kæmpestor implementeringsopgave ude i kommunerne?
Ja, det vil der være, og det kommer til at tage tid.
Jeg tror også, det er vigtigt, at vi både fra regeringens side – og det er hermed gjort – og fra Folketingets side klart tilkendegiver over for landets kommuner, vores dygtige sagsbehandlere og vores ledige borgere, at vi vil gøre, hvad vi kan, for, at den her reform også kommer til virke i virkelighedens verden.