Morten Østergaard (RV), 2009-05-29:
Nu er det jo en tredje behandling, så jeg skal undlade at gentage den kritik, der er, af det her forslag og troen på, at det løser den verserende bandekonflikt, men bare tilslutte mig det sidste, den socialdemokratiske ordfører sagde, nemlig at man formentlig ville gøre noget langt mere effektivt imod bandekonflikten, hvis man i stedet for at vedtage det her vedtog oppositionens beslutningsforslag om en indsats, der rækker langt ud over straffeloven og handler om at komme banderne til livs og stoppe rekrutteringen.
Derfor er det også lidt paradoksalt, at det her forslag har fået bandekriminalitet som overskrift.
For det, som kalder mig på talerstolen her, er jo snarere den noget besynderlige proces, der har ført frem til, at det her lovforslag vil blive husket for, at man her brød med en temmelig lang dansk retstradition for at overlade strafudmåling til domstolene frem for at arbejde med såkaldte minimumsstraffe, hvor det er Folketinget, der forudskikker enhver tænkelig sammenhæng i forbindelse med en konkret straffelovovertrædelse og fastsætter en nedre grænse for straffen.
Det har vi i dag kun et par steder, bl.a. ved mord eller drab, og det er undtagelsen fra hovedreglen, som er, at man ellers laver strafferammer, og så tager domstolene alle forhold i betragtning og udmåler straffen.
Alt det, vi hører foregår på gadeplan netop nu – væbnede opgør, hvor man skyder ind gennem ruder på cafeer, skyder mod biler osv. – er omfattet af en strafferamme, der går langt ud over den minimumsstraf, vi taler om her i dag.
Overtrædelse af våbenloven kan straffes med helt op til 6 års fængsel.
Det bliver så hævet med forslaget her, og det kan såmænd være udmærket.
Men det, der er sket med det her med minimumsstraffe, er noget andet.
Det er, når det politiske miljø går i selvsving.
Jeg vover den påstand, at selv om et flertal i Folketinget om et øjeblik vil vedtage at indføre minimumsstraffe for våbenlovovertrædelser, så er der ikke flertal for det i Folketinget, og det er jo det, der er det paradoksale; der er ikke 90 mennesker i Folketinget, der støtter forslaget, selv om det bliver vedtaget.
For regeringen har i årevis sagt nej til Dansk Folkeparti, der ønskede minimumsstraffe.
Dansk Folkeparti er sådan set det eneste parti, der vedvarende har fastholdt synspunktet.
Det giver sådan set stadig ikke noget flertal i Folketinget, men logikken på det her område er jo, at så er man nødt til at være med, om jeg så må sige, og det gjorde, at Socialdemokraterne, Venstre og Konservative meldte sig ind i selskabet for ikke at blive efterladt på perronen, når nu hr. Peter Skaarup og hr. Villy Søvndal var hårde over for bandekriminalitet.
Og det er jo altså besynderligt, at man, stik imod hvad man har af traditioner, stik imod hvad man har af viden om, hvad der virker, tilslutter sig et forslag, ikke fordi man tror, det virker – så havde man formentlig selv foreslået det tidligere eller støttet det det utal af gange, hvor Dansk Folkeparti, skal det siges til deres ære, har fremsat forslaget – men man støtter det alligevel.
Så har jeg forstået, at det for nogle partier – det var vist især SF – var afgørende, at det blev midlertidigt, fordi man ville ændre straffeloven sådan midlertidigt i relation til en konkret konflikt i samfundet.
Det er måske heller ikke den optimale måde at håndtere problemstillinger i samfundet af sådan mere retspolitisk karakter på, at man midlertidigt vil ændre straffeloven.
Men det var så det, man ville fra SF's side.
Det er ikke lykkedes; nu bliver det en permanent ændring af straffeloven.
Det er det, fordi det ikke er menneskeligt muligt for folketingspolitikere eller andre at overskue i al fremtid alle forhold, der kan indgå i en konkret straffelovovertrædelse.
Derfor er det, at man beder domstolene om at inddrage alle forhold og så udmåle en straf.
Hvis man er i tvivl om, hvorvidt det ikke er muligt, skulle man have fulgt debatten her mellem anden og tredje behandling, hvor vi altså var ganske langt i lovgivningen, og hørt mængden af spørgsmål, der er stillet, og oplevet kappestriden om, hvis ændringsforslag der skulle gennemføres, og hvad det var for nogle forhold, der egentlig skulle være omfattet af minimumsstraffen.
Ja, lad mig bare læse et par enkelte spørgsmål op: Vil søgning efter våbenopskrifter på nettet være omfattet af ministerens ændringsforslag, som altså udvider minimumsstraffene?
Vil personer med interesse for våben være omfattet af ministerens ændringsforslag, hvis de er selvbyggere – altså, hvis de selv bygger deres våben?
Og måske et af de mere illustrative, spørgsmål nr. 53: Vil en voldsramt kvinde med en psykotisk eksmand være omfattet af ministerens ændringsforslag, hvis hun anskaffer sig et skydevåben, fordi hun ikke tror på, at politiet kan beskytte hende og hun ikke orker at bo på et krisecenter længere?
Det er jo de spørgsmål, som de, der går ind for det her, har stillet for at finde ud af, hvad det er, de er ved at vedtage.
Og det siger sig selv, at hvis spørgsmålene har den karakter, kan de jo fortsætte i det uendelige.
Hvad nu, hvis det er en person, der anskaffer sig et skydevåben, fordi der ikke var plads på det lokale krisecenter og man i øvrigt ikke havde lyst til at flytte ud af kommunen?
Er man så omfattet af ministerens ændringsforslag?
Og sådan kan man blive ved og blive ved og blive ved.
Og det er jo hele pointen: Hvis man har tillid til domstolene, fastsætter man strafferammer, og så beder man dommerne om at udmåle straffen.
Med det her forslag vedtager Folketinget altså noget, som der i hvert fald i rigtig mange år ikke var nogen, der gik ind for.
Så er der et enkelt parti, der går ind for det midlertidigt, mens en konflikt verserer.
Det bliver så indført permanent.
Og jeg har konstateret, at hr. Peter Skaarup allerede vejrer morgenluft; han har haft indlæg bl.a. på www.politiken.dk, hvor han siger: Det her jo er det første skridt, nu er vi i gang, der skal minimumsstraffe på langt flere områder.
Jeg vil bare sige, at når man betræder den her sti, bliver det da svært at forklare for almindelige mennesker, at hvis der skal være minimumsstraffe for våbenlovovertrædelser, hvorfor så ikke for voldtægt?
Hvorfor så ikke for grov vold?
Det giver simpelt hen ikke mening.
Det her er et udtryk for lovgivning af værste skuffe: når man ikke lovgiver for at løse konkrete problemer i samfundet eller i det mindste lovgiver på en måde, man tror på virker, men lovgiver for at holde hinanden skak over for en måbende offentlighed.
Derfor stemmer vi imod.