Morten Østergaard (RV), 2011-02-24:
Hvad skal Danmark leve af i fremtiden?
Det er omdrejningspunktet for dagens debat.
Da vi indledte i dag, sagde Venstres ordfører, at spørgsmålet var forkert.
Ja, man måtte næsten forstå, at det var skadeligt overhovedet at stille spørgsmålet.
Jeg kunne ikke være mere uenig med Venstres ordfører.
Spørgsmålet om, hvad vi skal leve af i fremtiden, er ikke bare det rigtige spørgsmål, det er tidens vigtigste og mest afgørende spørgsmål.
Jeg kom egentlig i dag med den opfattelse, at også regeringen mente, at den lavvækstfælde, vi står i, er den centrale udfordring, og at det gigantiske jobtab, vi har haft under den økonomiske krise, efterlader os i en meget, meget alvorlig situation, hvor der kræves svar på, hvordan vi vil sikre fornyet vækst og dermed fornyet jobskabelse i Danmark.
For i Det Radikale Venstre er vi ikke i tvivl, og allerede i august lagde vi som det første parti en vækst- og innovationsplan for Danmark frem, som skaber både gode rammevilkår og råderum til investeringer i forskning og uddannelse, og så en national innovationsstrategi i lighed med den, som andre lande med højere vækstrater end Danmark har fremlagt.
Det vender jeg tilbage til.
Men først er vi jo nødt til at gøre status.
Hvad er Danmarks økonomiske situation efter 10 år med Venstre, Konservative og Dansk Folkeparti ved magten?
Regeringen mener, vi er kommet bedre igennem krisen end alle andre lande.
Fakta er, at der de seneste 3 år kun er 18 lande i verden, som har haft en lavere vækst end Danmark.
Hvis vi sammenligner os selv med det afrikanske kontinent, finder vi kun ét land med en lavere vækst end Danmark, og det er Zimbabwe.
170.000 arbejdspladser er tabt.
Jo, siger regeringen, men vi har jo ført en ansvarlig økonomisk politik.
Men heller ikke det kan stå for en nærmere prøve.
Fakta er, at VKO overtog en holdbar økonomi i 2001, den har ikke været holdbar siden da.
Efter 10 år med VKO måtte statsministeren i dag konstatere ved debattens begyndelse, at der er underskud, så langt øjet rækker, på de offentlige finanser.
Det er konklusionen ved 10-års-jubilæet for den her regering: underskud på de offentlige finanser, så langt øjet rækker.
Det kan ikke med nogen rimelighed betegnes som ansvarlig økonomisk politik.
Nej, regeringen har set passivt til, mens vores konkurrenceevne er blevet svækket og produktiviteten er steget langsommere end i andre lande.
Vores virksomheders innovationsevne er ikke vokset som det eneste land i EU, så også der sakker vi bagud.
I vores genopbygningsplan, som vi præsenterede i Det Radikale Venstre for snart et år siden, fjerner vi underskuddene på de offentlige finanser gennem reformer frem for regeringens kombination af skatteforhøjelser og nedskæringer.
Vi skaber et økonomisk råderum, som kan investeres i uddannelse, forskning og sociale forbedringer, og vi skaber grundlag for et mål om at halvere statsgælden i 2020.
Men samtidig, og det er jo det, der er interessant for debatten i dag, har vi sat os et ambitiøst mål om at træffe beslutninger, der kan øge væksten med en ekstra procent om året – vel at mærke en ansvarlig vækst, som ikke bidrager til de udfordringer, vi har i forvejen, med forurening, CO2-udledning, overforbrug og nedslidning.
Den eneste vej ud af den lavvækstfælde, som truer med at underminere både vores velstand og vores velfærd, er en vækstcocktail bestående af reformer, uddannelse og innovation; reformer, som vil sikre tilstrækkelig arbejdskraft og økonomisk råderum til investeringer i uddannelse og forskning.
Vi kan ikke leve med, at vi for første gang i danmarkshistorien får årgange med lavere uddannelsesgrad end deres forældre.
Og vi kan ikke se passivt til, mens de lande, vi skal konkurrere med, overhaler os på vores væsentligste råstof, nemlig uddannelser på højeste niveau.
Vi bliver ikke en førende vidensøkonomi uden vidensudvikling.
Regeringen har jo valgt at sige, at når vores BNP er blevet mindre, kan vi også godt reducere vores forskningsinvesteringer.
Det virker jo ikke, hvis sammenhængen er, at investeringer i forskning også giver vækst.
Derfor ønsker vi en ny globaliseringsaftale, som fortsætter investeringerne i talent- og videnudvikling frem for de besparelser på 5,5 mia. kr., som genopretningsplanen og dette års finanslov summer op til.
Når vi er rundt i landet og snakker med danske virksomheder, fornemmer vi en stærk tro på, at de i højere grad kan gøre sig gældende internationalt.
Men det kræver et større lederskab fra politikerne.
Virksomhederne efterspørger en klar udmelding om, hvad Danmark kan og vil satse på i fremtiden, for uden prioritering er det meget svært at gøre sig gældende i den globale konkurrence.
De efterspørger en aktiv innovationspolitik, hvor ønsket om vækst får en retning, og hvor politiske ønsker om ny vækst ledsages af handlekraft til at få den offentlige sektor til at spille med og til at få truffet de politiske beslutninger, som kan skabe nye markeder.
Det er det, der er omdrejningspunktet i vores innovationsstrategi.
Vi står med en række udfordringer.
Vi skal nedbringe vores CO2-udledning og dermed bidrage til at undgå global opvarmning og dermed også sikre, at Danmark fortsat er en grøn vinderøkonomi.
Det gælder også på miljøområdet, hvor vi desværre har måttet se til, mens alle de initiativer, der skulle gøre noget godt for miljøet, blev udsat i regeringens grønne vækstplan.
Derfor må vi konstatere, at masser af år er spildt, for også på det område står vi med udfordringer, som er globale.
Der er brug for rent drikkevand og oprensning af spildevand, og det rummer alt sammen mulighed for at skabe nye markeder, hvis vi tør satse, hvis vi vil investere, hvis vi vil stille Danmark til rådighed som udviklingsmarked for de her nye produkter.
Vi har i Danmark, hvis vi bare tager vand som eksempel, nogle af verdens førende vidensinstitutioner, vi har nogle af de dygtigste virksomheder, uanset om det gælder rådgivning, komponentproduktion eller produktion af store anlæg.
Vi har alle muligheder for at få et nyt væksteventyr i lighed med det, vi har haft med vindmøllerne, hvis vi tør satse, hvis vi tør føre en aktiv miljøpolitisk på det område, fordi de krav og den regulering, vi har haft på miljøområdet, har været med til at skabe den viden og den økonomi, vi i dag har på det område.
På samme måde kan vi tage områder som velfærd og sundhed.
Hele verden kommer til at slås med aldrende befolkninger, som vil kræve flere sundhedsydelser.
Og vi har virksomheder både i medicinalindustrien, Medicoindustrien og biotekindustrien, som i den grad kan levere løsninger, der gør, at vi kan løse det problem, som vi selv har, med, at vores udgifter til sundhed truer med at være en bombe under vores økonomi.
Det problem kan vi løse, samtidig med at vi skaber grundlaget for fornyet vækst og eksport.
Endelig kan man også tage et område som design.
Danmark bør være udviklingskontor for designvirksomheder fra hele verden, og den designtænkning, som vi er kendt og berømt for, bør udnyttes af en lang række brancher og industrier, som ikke alene har brug for, at der findes nye løsninger, men også har brug for, at de laves på en måde, og det uanset om det er inden for service, ny produktion eller andre steder, så de er drevet af brugerdrevet innovation og er anvendelig i den praktiske verden.
Det er noget af det, vi kan i Danmark.
Det er noget af det, vi har tjent gode penge på.
Det er noget af det, vi skal blive bedre til.
Det er noget af det, vi skal leve af.
Men virkeligheden er jo, at vi både skal sikre gode rammevilkår og samtidig have en innovationsstrategi.
Hvis det ikke var så alvorlig en sag, ville det jo nærmest være komisk at høre Venstres ordfører sige, at de sandelig ikke vil bevæge sig ind på at satse på særlige områder.
Og det er samme dag, hvor regeringen langt om længe præsenterer en energiplan, der, som jeg har forstået det, er den længe ventede konkrete udmøntning af den daværende statsministers, Anders Fogh Rasmussens, tale om, at vi skulle være en grøn vindernation med tusindvis af arbejdspladser til følge.
Når vi diskuterer forskning i globaliseringsregi, har vi talt for mere grundforskning, mens regeringen ønsker at udpege sektorer, der skal særligt begunstiges.
Og når vi taler om erhvervsstøtte, har vi et af Europas højeste niveauer for erhvervsstøtte, og der har ikke været en erhvervsordfører i nyere tid fra Venstre, som ikke har ment, at erhvervsstøtten skulle afskaffes.
Hvis andre prøver at foreslå at sanere i den, er det helt utroværdigt, fordi man ikke kan pege helt konkret på det.
Senest tror jeg, at det er Venstre skatteordfører, der har været ude og forgribe sig på erhvervsstøtten til fordel for nogle lempelser i selskabsskatten.
Jeg har stor sympati for tankerne, men vil bare konstatere, at de ikke når langt i Venstres rækker, når de allerede her i dag kan afvise, at de overhovedet vil røre ved erhvervsstøtten.
Som vi også måtte forstå på Venstres ordfører, er erhvervsstøtten fin nok, når det drejer sig om at støtte rederibranchen.
Vi går varmt ind for det danske skibsregister, men det er da et udtryk for, at man har set nogle muligheder i at lave nogle skattebegunstigelser for en konkret branche, og derfor burde det jo ikke være så verdensfjernt for hr. Peter Christensen og konsorter.
På samme måde er det jo helt åbenlyst, at regeringen ingen problemer har med at fokusere på de 150.000 arbejdspladser, der er i landbruget, og skabe specifikt bedre vilkår for den sektor.
Derfor handler det jo mere om, at vi skal diskutere, hvad Danmark kan leve af – det, der er på tapetet i dag – og hvor vækstmulighederne er.
Hvad er det for et commitment, vi politisk vil give til, at man i Danmark kan satse på at udvikle miljøteknologi, klimateknologi, energiteknologi og sundhedsteknologi?
Hvad er det for et commitment, vi vil give?
Hvilken handling vil vi sætte bag ordene?
Vil vi stille den offentlige sektor til rådighed som en motor til den innovation?
Det handler ikke så meget om at bruge flere penge.
Det handler om en politisk evne og vilje til at turde satse på innovation, en vilje, der har været helt fraværende i de sidste 10 år.