Margrethe Vestager (RV), 2009-05-27:
Efter en samler kommer en spreder.
Desværre tror jeg ikke, at det kun gælder, når man taler om en generation, der afløser en anden, eller om en statsminister, der afløser en anden, hvorefter statsunderskuddet brager ned.
Det gælder også Det Europæiske Fællesskab.
For mindre end en menneskealder siden var der verdenskrig, og det var en krig, der havde sit udgangspunkt i Europa.
Et ødelagt og splittet kontinent skulle finde en fremtid efter krigen, en fremtid, som fremsynede og fredselskende mennesker tegnede skitsen til, og som senere er udbygget og udbygget til gavn for borgerne.
Den idé er båret af ideen om en europæisk solidaritet op imod en national selvgodhed, som netop fører til krig og splittelse.
Gennem de sidste 60 år har det forpligtende samarbejde mellem landene ført til, at valuta- og devalueringskrigene er slut, at handelskrigene er slut, at borgernes rettigheder er sat over statens mulighed for at fratage borgerne rettigheder.
Nu venter der så nye udfordringer, og derfor er det afgørende vigtigt, hvem der bliver valgt til Europa-Parlamentet.
Vi kan gøre meget mere herhjemme, når det kommer til klimaet, men i en global sammenhæng kan vi ikke gøre noget, der for alvor gør en forskel, medmindre vi gør det i et europæisk fællesskab.
Det er jo ikke kun vores egne oversvømmede kældre eller de gode forårsmåneder, det er jo også nye vilkår for fangerne på Grønland og helt nye og mange steder rigtig rædselsfulde vilkår med ekstrem tørke, ekstreme vandmængder, ekstreme vindstyrker.
I Danmark kan vi gøre noget, men vi kan ikke gøre nok.
Vi må se på Det Europæiske Fællesskab, hvis vi vil finde løsninger, der virker.
Vi kan gøre meget herhjemme, når det kommer til handel med mennesker.
Jeg har fået at vide, at skal en handlet kvinde trække på en flise på det indre Vesterbro, koster det 3.000 kr.
Det er internationale, dybt kriminelle bander, der handler med kvinder og styrer det marked, og vi bør give beskyttelse til de kvinder, som kan bringe de kriminelle bagmænd til fald.
Men skal man for alvor standse den internationale kriminalitet kræves europæisk samarbejde – tæt samarbejde.
Vi kan gøre meget herhjemme for at forberede fremtiden ved at gøre en indsats for at mildne den hårde økonomiske krise, vi står i i øjeblikket, ved at investere i klima, i uddannelse, i teknologi, men vi kan kun for alvor forebygge kommende kriser gennem et stærkt europæisk samarbejde både for et ordentligt og gennemsigtigt kapitalmarked og ved at få euro i pungen og stemmeret i det økonomiske samarbejde.
Vi kan gøre meget herhjemme for at give en ordentlig behandling til mennesker, der er på flugt fra krig og personlig forfølgelse.
Det gør vi bare ikke.
Det er jo ikke alene regeringens menneskefjendske aftale om tvangsudsendelse, det her handler om, det handler om hele den danske asylpolitik.
Vi bør hjælpes ad i Europa for fælles og ensartede asylregler i stedet for at fortsætte med særregler præget af national selvgodhed.
Men Venstre og Konservative anlægger en skeptisk tone, hvis de overhovedet siger noget.
I dag havde Venstres ordfører ikke ét ord om EU, men når andre fra Venstre taler om EU, taler de uafladeligt og uopholdeligt om, at der skal sættes hegnspæle ned, nu må det stoppe, hertil og ikke længere, Danmark tilbage.
Det på trods af at EU giver mulighed for at finde de løsninger, der virker på problemer, vi ellers er magtesløse over for.
Den lunkne holdning over for det europæiske samarbejde kan beskrives meget godt ved at citere Egon Olsen, en kendt dansk kriminel, som, når han skulle karakterisere sine kammesjukkers engagement, havde en hel perlerække af eder og forbandelser.
Jeg er nogenlunde sikker på, at Folketingets taleregler ikke tillader, at jeg citerer dem alle sammen, så jeg skal nøjes med: hundehoveder, jammerkommoder, tøffeldyr.
Det er holdningen, og den er beklagelig!
Der er så langt, som tænkes kan, fra Venstres daværende leder og de blå sokker med de gule stjerner og den samling om det europæiske samarbejde til den spredte fægtning, vi ser nu hos de borgerlige partier.
Hvor finder man det helhjertede ønske om samarbejde?
Det helhjertede engagement i borgernes rettigheder og i fremtidens velfærd finder man også hos os.
Det er en helt central opgave at bidrage til, at der er medarbejdere til virksomhederne og til den offentlige velfærd.
Men en velfærdskrise truer.
Rigtig mange mennesker går på en helt velfortjent pension.
Problemet er bare, at der kommer færre og færre til at overtage deres opgaver, og derfor bliver vi nødt til at spare, sådan for alvor spare, hvis ikke der kommer flere ind på arbejdsmarkedet.
Det med at spare er sådan for alvor på børnepasning, på skoler, på sundhedsudgifter, og vi ved med sikkerhed, hvem der rammes hver evig eneste gang.
Det er altid de mest udsatte og de mest sårbare mennesker.
Vi slynger selvfølgelig om os med tal.
100 mio. kr. låner vi ud til bankerne, 30 mia. kr. til eksportkreditten, og bare for at illustrere, hvad velfærdskrisen kunne koste i besparelser, kunne vi tage alle barseldagpenge væk, vi kunne sløjfe arbejdsløshedsdagpengene, vi kunne stoppe driften af Rigshospitalet, Hvidovre Hospital, Herlev Hospital, Gentofte Hospital og Bispebjerg Hospital.
Det er besparelser i den størrelsesorden, vi taler om.
Der er bare det ved det, at det ikke løser problemet.
Der skal reformer til, og vi har flere bud: Dels skal vi kunne tiltrække medarbejdere fra udlandet, endda mange af dem, dels skal vi modernisere dagpengesystemet, dels skal vi fremrykke reformen af efterlønnen.
Det er muligt – det er en fornemmelse, jeg har – at der er nogle, der ikke er begejstrede for de forslag.
Det er fair nok, men så må man stille med nogle, der virker.
Det eneste, der er fuldstændig udelukket, er at gøre ingenting.
Gør man ingenting, får man ansvaret for den velfærdskrise, der truer.
Derfor savner jeg det politiske lederskab.
Det eneste, vi har fået i den seneste sæson, er en skattereform på et snævert, snævert flertal, og det er endda med en særdeles tvivlsom finansiering.
Apropos lederskab og snævrest tænkelige flertal vil jeg sige, at jeg syntes, at jeg hørte en længsel i statsministerens tale – en længsel efter samarbejde, efter andre tider.
Det er måske, fordi statsministeren som vi andre oplever, at danskerne forventer, at vi samarbejder og viser sammenhold, når krisen kradser.
Jeg glæder mig til en ny stil, til at regeringen holder op med at stille ultimative krav, til at regeringen reelt lytter, så vi kan finde fælles løsninger for natur og landbrug og for forsvaret.
Samarbejde er jo noget, man gør, til man har fundet en løsning, og ikke, til man ikke gider længere.
En ting venter i særdeleshed, og det er den offentlige sektor.
Tillidsreform må være efterårets opgave, det må være titlen på regeringens lovkatalog.
For det, der er afgørende, når man som borger har brug for skole, pasning, pleje, er, at man møder medarbejdere, der er båret af et menneskeligt engagement, en faglig indsigt og en professionalisme.
Den tillid har jeg til medarbejderne, og derfor er det glædeligt efter 8 års accelererende centralisme, at statsministeren siger følgende: Vi har brug for at få en offentlig sektor, der er præget af virkelyst, der er præget af en vis grad af forskellighed, som er præget af decentralisering, og som ikke er præget af, at der er nogle, der enten sidder på et rådhus, i Folketingssalen eller i et regeringskontor, som tror, at de har patentet på, hvordan man processer god offentlig service frem i detaljen.
Lad os begynde med at afskaffe pligten til at sprogscreene samtlige 3-årige, pligten til læreplaner i institutionerne og alt det papir, der følger med og stjæler tiden fra børnene.
Så kan vi afskaffe pligten til, at skolerne skal indsende fraværslister og fortsætte med de andre papirdynger i folkeskolen.
Som en pacman kan vi æde os ind på regelværket, der binder både det menneskelige engagement, den faglige indsigt og professionalismen.
Tillid er vores grundlag – frihed til at opfylde målene er ledestjernen.
Forandringer laves i fællesskab, løsninger skal virke.
Så enkelt er det, og så nyt er det.