Villy Søvndal (SF), 2013-02-22:
Først og fremmest tak for debatten.
Se, det er jo et meget relativt udsagn, som enten kan betyde, at det var godt, eller som i virkeligheden også kan betyde, at det var rigtig skidt.
For hvis forventningerne var meget lave, så kan selv et bedre end forventet jo være skidt.
Men i hvert fald kan jeg konstatere, at jeg ikke nævnede de ting, hr. Søren Espersen havde regnet med.
Det var ikke mig, men andre af ordførerne, der var inde på 300-400 millioner, der er hevet ud af fattigdom i Kina, for jeg syntes, at det skulle være en debat rent om de temaer, hr. Søren Espersen havde rejst.
Men ikke desto mindre vil jeg bare påpege, at det faktisk har en ganske stor betydning for verdens evne til at opfylde milleniummålene, altså at kineserne er lykkedes med at hæve så mange ud af fattigdommen.
Og det har i virkeligheden i forhold til et alternativ, som er et liv i en afgrundsdyb fattigdom, ganske stor betydning for mange menneskers liv og muligheder for at foretage valg.
Det er det ene.
Det andet, jeg ikke svarede på, var, at Kina havde holdt gang i økonomien.
Det havde hr. Søren Espersen også regnet med at jeg svarede på.
Jeg besvarede forespørgslen.
Men det hører selvfølgelig med i det samlede billede, at det ikke desto mindre er sådan.
Så vil jeg lige rette en enkelt misforståelse.
Jeg talte ikke om fremskridt i Tibet.
Jeg sagde, at jeg citerer, at situationen i Tibet er stærkt bekymrende, citat slut.
Det er ikke et udsagn om fremskridt.
Det er et udsagn om bekymring.
Det er bare lige for, at vi er på det rene med det.
Jeg talte ikke om fremskridt i forhold til Tibet.
Så vil jeg sige til hr. Søren Pind, at jeg altid synes, at man skal bemærke det, når hr. Søren Pind holder et klogt indlæg.
Og det synes jeg faktisk der er grund til i dag.
Jeg synes, det var nogle ganske interessante og sådan helt overordnede analyser, som hr. Søren Pind kom med, nemlig: Hvor er Kina på vej hen?
Og der var det, som jeg synes hr. Søren Espersen mangler blik for, nemlig den interne kamp i Kina om, hvor Kina skal bevæge sig hen i forhold til afgørende spørgsmål som retsstat, i forhold til spørgsmål om klima og miljø, men såmænd også i forhold til diskussion om demokrati.
Jeg deler den opfattelse, at det betyder noget, når et lands befolkning når et højere økonomisk stade.
Det betyder noget, når man uddanner sig rigtig meget.
Det betyder noget, når ens studerende rejser ud i verden og kommer tilbage med indtryk.
Det betyder noget, når fremmede kommer til Kina og er med til at deltage også i hele diskussionen om, hvordan Kina ser ud.
Derfor deler jeg også det lange optimistiske syn, som hr. Søren Pind har.
Jeg synes, at det var lidt ærgerligt, at hr. Søren Pind ikke blev færdig med eksempelrækken, men taletiden er også begrænset.
For det er måske lidt for nemt alene at nøjes med Østeuropa.
Jeg hører til dem på venstrefløjen, der altid har været glad for, at vi slap af med de antidemokratiske styrer øst for Muren.
Det var et fremskridt.
Men det var da også et fremskridt, da vi kom af med de sidste europæiske diktaturer.
Det er Spanien, det er Portugal, det er Grækenland under de græske oberster.
Det var også et meget stort fremskridt, da vi slap af med de højreorienterede militærstyrer i Sydamerika, som heller ikke var med i eksempelrækken.
Men det var rigtig store fremskridt.
I øjeblikket står vi med næste store bølge.
Det er det, der sker i Myanmar, og det var helt uventet, at det ville ske.
Det, vi ser i Nordafrika og i Mellemøsten, er brydsomt.
Det er nogle bump på vejen, vi oplever.
Nogle steder er det en voldsom kamp mellem dem, der har magten, og befolkningerne, hvilket vi eksempelvis ser i Egypten, og som vi eksempelvis ser i Tunesien.
Hvis vi gør os den umage at sætte os ned og tælle verdens demokratier op, vil vi se, at så er de ikke desto mindre i vækst.
Hvis vi tæller det antal mennesker, der lever i frihed, op, er det et voksende antal.
Jeg er ikke sikker på, at der er den automatik i det.
Jeg er heller ikke sikker på, at hr. Rasmus Helveg, som havde en grænse ved 10.000, mente det på den måde.
Jeg tror, der er en sammenhæng, men grænsen er nok svær at trække.
Det er jo der, jeg synes, at Dansk Folkeparti står lidt underligt tilbage.
Jeg spørger bare: Hvad skal vi gøre?
Skal vi forsøge at påvirke et land som Kina i retning af demokrati?
Hvis ja, hvordan gør vi så bedst det?
Her tror jeg, at fru Lene Espersen havde fat i noget helt afgørende.
Man kan jo ikke få et land til at lytte til en, medmindre der er etableret en grundlæggende respekt mellem parterne.
Hvad betyder respekt?
Det betyder ikke, at man ikke kritiserer de ting, der skal kritiseres – det gør vi.
Det vil jeg gerne sige; også til oplysning for hr. Nikolaj Villumsen.
Det gør vi, hver gang vi er sammen med kineserne.
Vi kritiserer også for, at nogle fremskridt efter vores mening ikke går hurtigt nok.
Men det forudsætter, at der overhovedet bliver lyttet til en, og at man har den form, at man også kvitterer for de fremskridt, der faktisk sker – og der sker fremskridt.
Det er da en fordel, at antallet af henrettelser er halveret i løbet af 7 år, som jeg også tror Liberal Alliances ordfører var inde på i sin tale.
Så jeg er på den måde optimist på verdens vegne og også på Kinas vegne.
Jeg tror, det forudsætter, at vi er villige til ikke bare at ville kritikken, men også samtalen.
Det synes jeg også var helt bærende i hr. Jeppe Kofods indlæg, altså kritikken kombineret med konkrete svar og konkrete tilbud om at være mere til stede.
Jeg kan give et eksempel:
Det Danske Institut for Menneskerettigheder laver et fremragende arbejde i Kina og er højt respekteret – også af kineserne – for den måde, de arbejder på.
Det har været med til at give inspiration til den nye retsplejelov i Kina.
Vi har også haft kinesisk besøg i f.eks. Blegdamsvejens Fængsel for at vise, hvordan vi behandler varetægtsfængslede, og der har været besøg i Højesteret og i Dommervagten osv.
Det betyder noget, at vi på den måde – ud over at kritisere – helt konkret går ind og anviser, hvordan ting kan gøres anderledes og bedre.
Men som hr. Jeppe Kofod også pegede på, er det ikke kun det, som flytter noget.
Det er også, at vi gør det i fællesskab med de mange.
Det er, når EU sammen sætter sig i bevægelse.
Det er, når FN stemmer i i samme kor.
Det er der, vi for alvor er i stand til at flytte noget.
Derfor tror jeg, at hr. Rasmus Helveg har fuldstændig ret i sine vurderinger.
Vi ser jo folk reagere på ting, der ikke fungerer i det kinesiske samfund.
Der er en mindre by i Kina, hvor borgmesteren er blevet afsat, fordi han var korrupt.
Dermed ikke sagt, at det er dagligdag, men for 10 år siden ville det vel have været utænkeligt.
Dengang ville det også have været utænkeligt at tænke sig en debat i det omfang, som det i dag har fået på diverse medier.
Jeg vil godt igen understrege, at det ikke dermed er sagt, at Kina bare er i nærheden af at være der, hvor vi synes man skal være, når det gælder demokratiske standarder.
Jeg vil gerne sige noget til hr. Nikolaj Villumsen, som jeg i øvrigt opfatter som værende stort set enig med flertallet.
Jeg er glad for den store tilslutning i dag.
Jeg tror, at der er nogle særskilte grunde – som jeg ikke skal gætte på – til, at Enhedslisten ikke er med.
Som jeg ser det, er de ellers på omgangshøjde med, hvad resten vil, nemlig den fælles kamp for mennesker, der vil frihed, hvad enten det er i Libyen eller Mali eller et andet sted på Jorden.
Så det afgørende fælles træk ved dansk udenrigspolitik er vores ønske om at give mennesker ret til selv at bestemme over deres fremtid, hjælpe dem til et økonomisk niveau, der sikrer, at lande får en uddannet middelklasse og en uddannet befolkning og sætter sig i bevægelse mod det, jeg beskrev som et større demokratisk ryk i løbet af en generation.
Derfor er jeg også enig med hr. Steen Gade, der sagde, at vi nok ikke praler nok med det, vi gør.
Det tror jeg faktisk er rigtigt.
Der har vi noget at lære, for hvis man kigger på de ting, der faktisk gennemføres, synes jeg, at der ville være rigtig god grund til at gøre det.
Jeg tror som hr. Steen Gade på, at et samfund, der som det kinesiske uddanner stadig flere, sender studerende til udlandet – så de kommer hjem med nye indtryk – og stadig interagerer mere og mere med verden udenfor, er et samfund, der flytter sig.
Jeg vil runde af med at sige, at jeg synes, at fru Lene Espersen sagde det meget præcist, nemlig at når vi behandler lande med respekt, så kan vi også sige noget, når der er noget, der for alvor skal kritiseres.
Tak for debatten og tak for den brede enighed.
Der var først det om EU og menneskerettigheder.
Der har den nuværende regering sammen med den tyske regering taget initiativ til, at EU skulle have en særlig repræsentant for menneskerettigheder for at sikre, at uanset om vi handlede, vi var ude med bistand eller vi var ude at lave handelsaftaler, så blev menneskerettighederne den røde tråd, om man så må sige.
Det er faktisk lykkedes.
I dag er der en EU-repræsentant for menneskerettigheder, der alt andet lige betyder, at menneskerettighederne står stærkere, end de gjorde før i den her debat.
Omkring ILO-konventionen er det klart, at vi vil selv som undertegner af ILO-konventionen og i øvrigt som et land, der stort set altid underskriver internationale konventioner og følger dem, selvfølgelig fortsat også opfordre kineserne til, når det gælder ikke alene menneskerettighederne, men også internationale konventioner i bred forstand, at være med på den fælles bane.