Michael Aastrup Jensen (V), 2010-05-18:
Tak for det.
Jeg kan ærligt sige, at jeg er stolt, når jeg står her i dag og endnu en gang skal tale om Europarådets arbejde.
Jeg er stolt, fordi jeg ser det som en ære som formand for den danske delegation til Europarådet at få lov til i blot en årrække at være en del af en international organisation, som har eksisteret i over 60 år og endnu er stærk og af vital betydning.
Det er en organisation, der i dag har 47 medlemslande af forskellig størrelse og karakter, og som siden slutningen af anden verdenskrig har kæmpet for de grundlæggende værdier, som vores europæiske samfund er bygget på, og som såvel Venstre som jeg personligt har en meget stærk tro på, nemlig demokrati, menneskerettigheder og retsstat.
Selv om værdierne er de samme, er tiderne det dog ikke.
Når Europarådet er ved at være en ældre dame, er det dermed også klart, at viljen til at reformere organisationen har en central betydning for Europarådet og ikke mindst dets kronjuvel, Menneskerettighedsdomstolens videre overlevelse.
At den fornødne vilje til reformer af såvel Rådet som domstolen heldigvis findes på højeste niveau i selve Europarådet har i det forgangne år fremgået tydeligt af såvel de skiftende formandskaber som den nye generalsekretær, nordmanden Thorbjørn Jaglands, udmeldinger og visioner.
En begivenhed, der mere end noget andet har hjulpet dette fællesskab på rette vej i året, der er gået, er Ruslands længe ventede ratificering af protokol 14 til den europæiske menneskerettighedskonvention.
Reformen er den højest betydningsfulde af den dybt overbelastede Europæiske Menneskerettighedsdomstol og har gennem længere tid været yderst tiltrængt.
Til illustration er jeg nødt til at fremhæve nogle tal fra udenrigsministerens redegørelse, nemlig den 17,3 pct.s stigning i sagsbyrden, som domstolen oplevede fra 2000 til 2009, hvor antallet af sager steg fra godt 119.000 til over 139.000.
Det står klart, at den vil have yderst positive følger for domstolens virke med initiativer som færre dommere til flere sager, ingen bagatelsager og muligheden for, at blot en enkelt dommer kan vurdere, om en sag skal behandles af domstolen.
Det er noget, som vi fra politisk side har set frem til, da det vil være til stor gavn for dem, som det hele i virkeligheden drejer sig om, nemlig borgerne og den fælles europæiske retssikkerhed.
Noget af det, som jeg talte om sidste år, men som desværre også fylder min tale i år, er konflikten mellem Rusland og Georgien.
Den sidste bølge af denne mangeårige konflikt rejste sig som bekendt i forbindelse med Ruslands anerkendelse af de to udbryderrepublikker, nemlig Sydossetien og Abkhasien, og indtrængningen på georgisk territorium tilbage i august 2008, men det er jo desværre stadig væk relevant den dag i dag.
Selv om medierne for længst har mistet interessen for konflikten, er den nemlig langtfra slut.
Her står det igen klart, at Rusland stadig er den store uartige elev i klassen, der mener, at han blot på grund af sin overlegne størrelse altid kan vælge at ignorere de andre 46 lande i klassen og sabotere deres arbejde efter forgodtbefindende.
At hverken Rusland eller Georgien for den sags skyld er mønsterelever, når det kommer til overholdelse af Europarådets principper, er en kendsgerning.
Det er jo også derfor, at begge lande fortsat bliver overvåget af Den Parlamentariske Forsamling for at sikre, at de lever op til deres forpligtelser i forhold til konventionerne.
Men med det sagt bygger et medlemskab af Europarådet som udgangspunkt i høj grad på intentioner og vilje til at forbedre sig.
Derfor er det bemærkelsesværdigt, at Rusland gang på gang blot vender ryggen til demokratiets vogtere, mens Georgien omvendt fortsat viser vilje til at samarbejde med Europarådet.
Eksempelvis er det absurd, at Rusland i en konflikt med kun to parter nægter at påtage sig nogen skyld for konflikten, overhovedet.
Igen bliver det tydeligt, at et medlemskab af Europarådet blot er en pæn symbolsk fjer i Ruslands hat, som landet stolt kan vise frem og vifte med, hvis nogen betvivler landets tro på menneskerettigheder, demokrati og retsstat, men som i virkeligheden kun betyder lidt for den russiske bjørn.
For at forsøge at komme denne lovløshed til livs har jeg i det forgangne år personligt været med til at præsentere en resolution på vegne af en lang række medlemmer, der havde til hensigt at suspendere Rusland deres stemmeret i Den Parlamentariske Forsamling med henblik på at få såvel den russiske delegation som regeringen tilbage i Moskva til at forstå alvoren i Europarådets fortsatte anmærkninger mod Ruslands adfærd.
Desværre fik resolutionen ikke nok stemmer i Den Parlamentariske Forsamling til at blive vedtaget.
Som tidligere nævnt er dette altså en problematik, vi er nødt til at blive ved med at have fokus på.
Dette skal tillægges stor betydning, da Europarådet er en yderst vigtig international organisation, der også fortsat skal beskytte og cementere vores kerneværdier i Europa.
Ruslands ratifikation af protokol 14 repræsenterer en vigtig symbolsk erkendelse af såvel Europarådets som Menneskerettighedsdomstolens betydning, og vigtigere endnu et vigtigt skridt for domstolens videre eksistens og udvikling.
Som jeg har redegjort for, er der dog stadig meget at kæmpe for, og det er det, Europarådet og domstolen vil gøre med fornyet styrke i de kommende år, og forhåbentlig kan jeg stå her om et år igen og tale om de gode resultater.
Tak for det.