Helle Sjelle (KF), 2010-05-06:
Tak til ligestillingsministeren for redegørelsen om perspektiv- og handlingsplan 2010 for ligestilling, og også tak til ministeren for den store energi, hun allerede i sin korte tid som minister har lagt for dagen.
Som det fremgår af redegørelsen, er vi nået rigtig langt med ligestillingen her i landet.
Men det betyder ikke, at vi bare kan læne os tilbage og lade stå til, langtfra.
Som det også fremgår af redegørelsen, er der stadig mange problemer, vi skal have løst og arbejdet med.
At forbedre ligestillingen mellem mænd og kvinder i Danmark kræver, at regeringen og vi folketingspolitikere yder en indsats.
Vi skal argumentere, overbevise og være parate til at vedtage de nødvendige tiltag, der kan forbedre ligestillingen.
Men vi må og skal holde fast i, at ligestilling i sidste ende handler om holdninger, om normer og om kultur, og den bedste måde at skabe reel ligestilling på er efter min opfattelse derfor at ændre de holdninger, de normer og den kultur, der i nogle tilfælde blokerer for den reelle ligestilling.
Ændringer af holdninger, normer og kultur kan vi ikke gennemtvinge ved hjælp af simpel rigid lovgivning; det vender jeg tilbage til senere.
Først vil jeg kommentere de fem indsatsområder i redegørelsen.
Det første indsatsområde er, at flere piger og drenge skal bruge hele uddannelsespaletten.
De store årgange er i øjeblikket på vej på efterløn og pension.
Sagen er derfor meget enkel: Der bliver brug for alle hænder og hoveder i fremtiden.
Og derfor er det også vigtigt, at mange af de uddannelser, på hvilke de fleste studerende enten er kvinder eller mænd, bliver mindre kønsopdelte.
Helt overordnet er et opgør med de kønsopdelte uddannelser vigtigt, fordi talentmassen skal udnyttes bedre.
For at give et konkret eksempel på det vil jeg fremhæve folkeskolerne.
Her er det vigtigt, at det ene køn ikke er i overtal blandt lærere; elever har brug for både kvindelige og mandlige rollemodeller.
Jeg er derfor glad for de initiativer, som ministeren allerede har taget og fremover vil tage for at gøre unges uddannelsesvalg mindre kønsopdelt.
Målet er ikke, at kønsopdelingen skal være fifty-fifty, men at muligheden skal være til stede, og at mangfoldigheden på de enkelte uddannelser bliver større.
Det andet indsatsområde er større mangfoldighed i forsknings- og universitetsledelse.
I 2008 var kun 14 pct. af landets professorer kvinder, kan man læse i ministerens redegørelse.
Vi kan også læse, at jo lavere man går ned på universiteternes karrierestige, desto større er andelen af kvindelige forskere.
Heldigvis går udviklingen den rette vej: Der er i de senere år kommet flere kvindelige professorer og lektorer.
Og den tendens fortsætter forhåbentlig, givet at de kvindelige studerende er i overtal.
Men det skal ikke afholde os Konservative fra at sætte fokus på, hvor vigtigt det er, at flere af de mange dygtige kvindelige forskere bliver belønnet for deres anstrengelser i form af et lektorat eller et professorat.
Det tredje indsatsområde er større mangfoldighed i ledelse og bestyrelser.
Som ministeren skriver i sin redegørelse, er mere ligestilling i ledelsen af private og offentlige virksomheder – og jeg citerer – »sund fornuft og bedre udnyttelse af den samlede talentmasse«.
Den betragtning er jeg helt enig i.
Ofte tør kvinderne måske ikke selv tage springet og søge en lederstilling, fordi de frygter for presset på dem selv og deres familie.
Omvendt er der sikkert også virksomheder, der måske helst ikke ansætter kvinder.
Begge dele kan man forhåbentlig ændre ved at ændre de holdninger og normer, der ligger bag.
Derfor synes jeg også, at ministeren har fat i den lange ende med de initiativer, hun nævner i redegørelsen.
Der er charteret, ambassadørerne og et stærkere fokus på aktionærerne, der jo vælger bestyrelserne.
Ligestilling handler nemlig om at ændre holdninger og normer.
Kvindekvoter skaber kvotekvinder, kvinder, der har fået en stilling på grund af deres køn og ikke på grund af deres kompetencer.
Sagen er, at danske kvinder er blandt verdens mest veluddannede; at indføre kvoter vil være at vise dem mistillid. Det fjerde indsatsområde er, at hverken køn eller etnicitet må være en barriere for den enkeltes frie udfoldelse.
Indvandrere og især indvandrerkvinder har desværre en erhvervsfrekvens, der ligger betydeligt under indfødte danskeres erhvervsfrekvens.
Vi har brug for alle hænder og hoveder på arbejdsmarkedet, som jeg sagde før, og i den forbindelse udgør gruppen af indvandrere og efterkommere også et stort og uudnyttet potentiale, et potentiale, vi skal sætte fokus på.
Heldigvis går det den rigtige vej for de unge indvandrerkvinder og deres efterkommere: De uddanner sig på livet løs.
Men vi skal have alle med.
Derfor sætter jeg også stor pris på den rettighedskampagne, som den tidligere ligestillingsminister satte i gang sidste år.
Det femte og sidste indsatsområde er et klart nej til vold i nære relationer.
Stadig færre kvinder oplever partnervold, og det er godt, men tallene fra 2005, som er det seneste år, vi har data fra, viser, at der stadig er knap 30.000 kvinder, som hvert år bliver udsat for vold.
Det har længe været en central prioritet for regeringen at bekæmpe vold mod kvinder og vold i det hele taget.
Alt i alt må man sige, at der er meget at tage fat på, og vi Konservative ser frem til et fortsat godt samarbejde med resten af Folketinget og med ministeren.