Lene Espersen (KF), 2008-04-09:
Beslutningsforslaget opfordrer regeringen til at skabe mulighed for, at der kan ske hel eller delvis eftergivelse af sagsomkostninger i straffesager efter endt afsoning, herunder at der skal ske eftergivelse af sagsomkostninger i straffesager for personer, som ikke har begået ny kriminalitet i en periode på 5 år efter endt afsoning.
Bag forslaget ligger der ifølge bemærkningerne til beslutningsforslaget et ønske om at styrke mulighederne for at resocialisere personer, som har udstået en straf, og som måske har en større gæld til det offentlige i form af pålagte sagsomkostninger i forbindelse med straffesagen.
Regeringen har naturligvis kun sympati for dette ønske om den bedst mulige resocialisering, for det siger sig selv, at eksempelvis en stor gæld til det offentlige i form af pålagte sagsomkostninger i de enkelte tilfælde ikke må blive en uoverstigelig hindring for en fornuftig resocialisering.
Så når regeringen, som det fremgår af det følgende, ikke kan støtte beslutningsforslaget, skyldes det ikke nogen uenighed i det grundlæggende hensyn bag forslaget.
Forklaringen er i stedet navnlig den, at de gældende regler efter regeringens opfattelse allerede giver mulighed for i forbindelse med opkrævning af sagsomkostninger at tage fornødent hensyn til vedkommendes betalingsevne.
Reglerne om sagsomkostninger i straffesager findes i retsplejelovens kapitel 91.
Disse regler indebærer, at det offentlige betaler de omkostninger, der er forbundet med en straffesag.
Samtidig har det offentlige en ret til at få disse omkostninger erstattet efter reglerne i retsplejeloven.
Det vil sige, at hvis en person ved dom findes skyldig i et strafbart forhold, vil det i dommen normalt blive pålagt vedkommende at erstatte det offentlige de nødvendige udgifter, som er medgået til sagens behandling.
De sagsomkostninger, der efter de gældende regler kan kræves erstattet af den domfældte, omfatter hovedsagelig forsvarssalær, lægeudgifter i forbindelse med udtagning af blodprøver og udfærdigelse af tester, retsmedicinske undersøgelser, revisorhonorar, tekniske undersøgelser og erklæringer, biltekniske erklæringer samt udgifter til transport af køretøjer og effekter til tekniske undersøgelser.
Udenfor falder derimod politiets og anklagemyndighedens almindelige driftsudgifter.
Det er politiet, der forestår opkrævningen af sagsomkostninger i straffesager.
Efter den såkaldte bødebekendtgørelse kan politiet efter omstændighederne pr. kulance give tilladelse til kortvarig henstand med betalingen af sagsomkostninger.
Politiet kan desuden tillade, at det skyldige beløb betales i afdrag.
Politiet oversender sagen til restanceinddrivelsesmyndigheden under SKAT med henblik på inddrivelse, hvis skyldneren ikke betaler det samlede beløb inden for betalingsfristen eller den frist, der er fastsat i forbindelse med en henstands- eller afdragsordning.
Inddrivelsesmyndigheden har mulighed for efter en vurdering af den pågældendes betalingsevne at tillade henstand med eller afdragsvis betaling af sagsomkostningerne.
Hertil kommer, at der efter konkurslovens regler kan være mulighed for gældssanering, hvis en skyldner godtgør, at skyldneren ikke er i stand til og inden for de nærmeste år ingen udsigt har til at kunne opfylde sine gældsforpligtelser, og det må antages, at gældssaneringen vil føre til en varig forbedring af skyldnerens økonomiske forhold.
Som det fremgår, gør de gældende regler det allerede i dag muligt at tage hensyn til den enkeltes betalingsevne i forbindelse med opkrævning af sagsomkostninger.
På den baggrund er der efter regeringens opfattelse ikke noget påtrængende behov for at supplere de gældende regler med en bestemmelse om mulighed for eftergivelse af sagsomkostninger.
Det er således regeringens opfattelse, at de gældende regler på området er udtryk for en passende afvejning af på den ene side princippet om, at den dømte som udgangspunkt skal betale straffesagens omkostninger, og på den anden side de resocialiseringsmæssige hensyn til den dømte.
Jeg kan tilføje, at skatteministeren i den kommende folketingssamling forventer at fremsætte et lovforslag, der vedrører nogle af de regler, der har at gøre med inddrivelse af beløb til staten, herunder f.eks. inddrivelse af sagsomkostninger.
Det nærmere indhold af dette lovforslag kendes endnu ikke, men det er muligt, at lovforslaget også vil omfatte spørgsmålet om eftergivelse.
Men det ændrer ikke ved, at der som sagt efter regeringens opfattelse allerede med de gældende regler er mulighed for at tage hensyn til vedkommendes betalingsevne i forbindelse med indkrævning af sagsomkostninger.
Herudover kan der være grund til at knytte et par særlige bemærkninger til den del af beslutningsforslaget, der taler om fuldstændig eftergivelse af sagsomkostninger for personer, der ikke har begået ny kriminalitet i en periode på 5 år efter endt afsoning.
I forhold til det forslag synes jeg, at der kan være anledning til at fremhæve, at pålagte sagsomkostninger ikke er en strafferetlig retsfølge.
Man kan derfor spørge, om det ikke er et principielt problem, når beslutningsforslaget på den nævnte måde gør eftergivelse af sagsomkostninger afhængig af, at den pågældende ikke begår ny kriminalitet.
Det betyder nemlig, at sagsomkostningerne reelt vil få karakter af at være en betinget bøde og dermed netop får karakter af at være en straf.
Det principielt rigtige må således være, sådan som de gældende regler indebærer, at det i første række er vedkommendes betalingsevne, der skal være afgørende for, i hvilket omfang det offentlige opkræver pålagte sagsomkostninger hos den enkelte.
Der er desuden en række mere tekniske spørgsmål, som der ikke er taget stilling til i beslutningsforslaget.
Lad mig f.eks. nævne den situation, at en person har indgået en afdragsordning.
Hvad sker der så, når de 5 år er gået, og personen har holdt sig kriminalitetsfri?
Efter beslutningsforslaget skal det ske eftergivelse af sagsomkostningerne.
Skal de afdrag, som den pågældende allerede har betalt, så betales tilbage?
Noget andet er, at en ordning med fuldstændig eftergivelse af sagsomkostningerne efter 5 år i en række tilfælde formentlig vil gøre det meget vanskeligt at formå de pågældende til at indgå og overholde en afdragsordning i de første 5 år, inden der sker eftergivelse.
På det tekniske plan vil jeg også nævne, at beslutningsforslaget alene taler om eftergivelse efter endt afsoning.
Derimod tager forslaget ikke stilling til, hvad der skal ske i de mange straffesager, hvor der ikke sker afsoning, fordi den straf, der bliver pålagt, er en bøde.
Regeringen kan som følge af det, jeg her har anført, ikke støtte beslutningsforslaget.
Samtidig vil jeg gerne nævne, at andre centrale spørgsmål, når vi taler om sagsomkostninger i straffesager, bl.a. er spørgsmålet om, hvordan omkostningerne bliver nærmere opgjort, og hvordan en sådan opgørelse kommer tilstrækkelig klart frem under straffesagen.
Der sidder for tiden en arbejdsgruppe under Justitsministeriet og ser på disse spørgsmål.
Arbejdsgruppen har således til opgave at overveje mulighederne for administrativt over for politikredsene at præcisere, hvornår en udgift falder ind under retsplejelovens regler om adgang til at få sagsomkostningerne erstattet hos den domfældte.
Desuden skal arbejdsgruppen se på muligheden for administrativt at pålægge anklagemyndigheden, at der under hovedforhandlingerne i retten bliver redegjort for, hvilke sagsomkostninger det offentlige vil søge erstattet af den tiltalte efter reglerne i retsplejeloven.
Det forventes, at arbejdsgruppen kan afslutte sit arbejde i 2008, og jeg vil orientere Folketingets Retsudvalg om resultatet af arbejdsgruppens arbejde, når det er afsluttet.