Karina Adsbøl (DF), 2014-03-19:
Tak for det, formand.
Det føler jeg ikke regeringen gør, for vi har jo taskforcen, ikke?
Og jeg ved, at den tidligere minister har sendt taskforcen til Esbjerg, men vil ministeren gøre noget for at sende taskforcen ud, så man kan give gode råd og vejledning til kommunerne?
Så lad mig spørge ministeren: Hvor mange af de 98 kommuner har haft besøg af taskforcen?
Selvfølgelig handler det også om følelser, når vi snakker om børn.
Men det handler jo også om, at de fagfolk, vi snakker med, hvad enten det er socialrådgivere eller advokater, der kører de her børns sager, siger, at kommunerne ikke har forstået Barnets Reform.
Den er ikke implementeret ude i kommunerne, og børnene bliver ikke hørt.
Lad os tage et eksempel, nemlig to børn, som er anbragt i en familiepleje.
De kommer ind til børn- og ungeudvalget i kommunen, og så bliver de måske spurgt: Vil I gerne hjem til mor og far på besøg?
Og så siger udvalget måske noget andet, og i sidste ende hører man ikke børnene, og børnene kommer ikke hjem på weekend, og børnene får ikke lov til at ringe og sige godnat til mor og far.
Altså, hvordan vil ministeren sikre sig, at de her anbragte børn bliver hørt i de her sager?
Hvordan vil ministeren sikre sig det?
Se, det er jo ret interessant, at ministeren siger det, for Dansk Folkeparti har jo netop haft et beslutningsforslag i salen om inddragelse af familie og netværk og om at bruge de metoder, vi ved virker, også hvis vi sammenligner os med Sverige.
Det var jo så sådan, at det mente ministerens parti ikke at man skulle.
Vi skulle ikke lovgive om, at man skulle anvende de her metoder, selv om vi ved, at de virker.
Vi behøver ikke at lægge os fast på én metode.
Vi kan sige familierådslagning og netværksmøder og de metoder, der virker.
Men det vil ministeren jo ikke være med til, og derfor er det så spørgsmålet, hvordan man sikrer det her i praksis.
Hver gang Ankestyrelsen laver en undersøgelse, viser det sig stadig væk, at der er fejl og mangler, og stadig væk viser det sig også, at man ikke bruger de ressourcer i netværket, der er.
Jeg kender til et eksempel med en plejefamilie, der i stedet for at bruge netværksressourcerne har en aflastningsfamilie ved siden af, selv om der står bedstemødre, tanter, onkler og mostre, som gerne vil give en hjælpende hånd og gerne vil have samvær med barnet.
Men så bliver de nægtet det.
På samme måde er det jo også i anbringelsessager, hvor man, selv om forældre, bedsteforældre eller noget af familien gerne vil se barnet, simpelt hen mindsker samværet.
Der er bare ting, jeg ikke forstår her.
Nu må jeg jo ikke sige føle, men jeg kan simpelt hen ikke forstå, at der ikke er mere fokus på det her område, og at ministeren ikke siger til kommunerne, at de simpelt hen skal oppe sig nu.
Altså, der skal styr på det her.
Men ministeren siger bare: Vi følger det, vi følger området, og jeg er opmærksom på det.
Jeg vil godt have, at der kommer noget handling fra ministerens side.
Han må gerne indskærpe over for kommunerne, at de simpelt hen skal følge lovgivningen og implementere Barnets Reform.
De skal også afholde børnesamtaler, og de skal være opmærksomme på alle de her punkter, så de simpelt hen sikrer, at der er kvalitet i det her, og at børnene også bliver hørt.
Det er jo interessant, at så godt et forslag på så vigtigt et område ikke kunne få opbakning herinde i Folketingssalen, når vi netop ved, at der skal gøres nogle indsatser på området.
Vi indvilgede i at udvide det i forhold til at anvende de metoder, der virkede: Det kunne være netværksmøder og familierådslagning og andre ting, der virkede, og som der er evidens for virker – også når man kigger på Sverige.
Derfor synes jeg ikke, man skal lægge sig fast på én metode.
Vi lavede et ændringsforslag, så man kunne bruge alle de metoder, som vi ved der er evidens for virker.
Og nu vil ministeren gerne have rigtig meget evidens på det her område, det har jeg jo læst på Altinget ministeren vil have, men så er det da underligt, at den evidens og den viden, vi har, ikke bliver anvendt i praksis, hvilket vi kunne gøre – det synes jeg er mærkeligt.
Det handler om børn og familier, og det er jo vigtigt, og vi ved stadig væk, at der sker så mange fejl.
Nu ved jeg ikke, om ministeren har læst den bog, som Socialpædagogerne har udgivet, der hedder »Svigtet, ingen vil se«, som to plejemødre har skrevet.
Jeg synes, ministeren skal læse den, for det er meget interessant i forhold til hele plejeområdet, herunder plejefamilier.
Så jeg vil opfordre ministeren til at læse den, for den er meget interessant, og den viser cases fra det virkelige liv.
Nu er det jo sådan, at spørgeren her også selv har været ude at arbejde med udsatte børn og unge, men ministeren negligerede det lidt, for man kan jo godt blive klogere af at læse nogle cases fra det virkelige liv, også i forhold til hvordan plejefamilierne oplever området her i forhold til samarbejdet med kommunerne.
Så jeg synes, at ministeren negligerede det lidt.
Jeg er næsten helt sikker på, at den er sendt til ministeren, ellers skulle jeg tage meget fejl, så jeg synes, at ministeren i hvert fald skulle undersøge, om ikke den er modtaget fra Socialpædagogerne, som har udgivet den.
Ja, men der skal jo handling til, vil jeg sige til ministeren.
Og ministeren har nu i et interview her til Altinget sagt, at selv om ikke alle kommuner lever op til de nye regler, mener ministeren ikke, at der er brug for en fastere hånd over for kommunerne.
Det kan man godt undre sig over, for ministeren har jo været ude at sige, at vi skal lytte til børnene.
Og så viser det her jo bare, at ministeren ikke tager det særlig alvorligt, når ministeren ikke vil have, at der skal være en fastere hånd over for kommunerne.
For hvad vil ministeren gøre, når reglerne om de her børnesamtaler ikke bliver overholdt?
Ministeren siger, han vil følge området, og vi har ganske rigtigt også i fællesskab lavet en række gode initiativer her fra Folketingets side, men hvad nytter det, hvis det ikke bliver forvaltet sådan i praksis og der ikke er nogen, der lytter til børnene?
Det viser sig jo, at der er massive, store fejl i de her sager.
Der er jo en artikel fra BNB, der siger: Fejl i op mod 80 pct. af de sociale børnesager.
Det skal der altså ske noget ved, og det nytter ikke noget at sige, at man vil følge det.
Der skal handling til.