Karen Hækkerup (S), 2014-04-25:
Tak for det.
Vi skal til at behandle et beslutningsforslag fra Dansk Folkeparti, hvor regeringen pålægges inden udgangen af 2014 at fremsætte et lovforslag, som vil føre reglerne for ægtefællesammenføring tilbage til det, som var gældende, da VKO tabte valget i september 2011.
Det kommer næppe som en overraskelse for forslagsstillerne, at regeringen ikke kan støtte beslutningsforslaget.
Regeringen gennemførte i 2012 en gennemgribende revision af reglerne på ægtefællesammenføringsområdet, og udgangspunktet for regeringens udlændingepolitik og dermed også for de nye regler om ægtefællesammenføring er, at der skal være tale om et robust og retfærdigt regelsæt.
Udlændingepolitikken skal også fremme integrationen.
Derfor skal udlændinge, der ønsker at være en del af det danske samfund, mødes med rimelige og gennemskuelige krav, som er retfærdige og ikke unødvendige og ekskluderende.
På familiesammenføringsområdet er det vigtigt for regeringen, at reglerne understøtter, at de udlændinge, der kommer her til landet som led i ægtefællesammenføring, bliver godt integreret, og at der stilles klare krav om en aktiv indsats for egen integration i det danske samfund.
Netop derfor fjernede regeringen pointsystemet, som den tidligere regering havde indført i sommeren 2011.
Pointsystemet skabte dermed en unødvendig barriere for herboendes adgang til at få en udenlandsk ægtefælle her til landet, og det var udtryk for en urimelig forskelsbehandling.
Ægtefællesammenføring var under pointsystemet, medmindre særlige grunde talte imod, betinget af, at en udlænding opnåede mindst 60 point, hvis udlændingen var herboende og den herboende var over 24 år, og mindst 120 point, hvis udlændingen eller den herboende var under 24 år.
Der blev som nævnt bl.a. givet point for erhvervserfaring, sprogkundskaber og uddannelse, herunder blev der eksempelvis givet 40 point for en udenlandsk erhvervsuddannelse af mindst 2 år og 6 måneders varighed, som var på niveau med en dansk erhvervsuddannelse.
Hvis ansøgeren havde færdiggjort en kandidatuddannelse, som var på niveau med en dansk kandidatuddannelse, gav det 80 point, mens en færdiggjort kandidatuddannelse fra et universitet, der var anerkendt som værende blandt de 50 bedste i verden, gav 100 point.
Pointsystemet medførte altså, at universitetsuddannede fik flere point for deres uddannelse, end håndværkere fik for deres uddannelse, og det gjorde sig særligt gældende, hvis ansøgeren havde læst på et eliteuniversitet.
Der var og bliver tale om uddannelsessnobberi baseret på en tankegang om, at det skulle være finere at have en boglig uddannelse end at have en erhvervsfaglig uddannelse.
Pointsystemet vurderede dermed mennesker på en måde, som regeringen ikke kan stå inde for, og afskaffelsen af pointsystemet står regeringen derfor fuldstændig på mål for.
Beslutningsforslaget indeholder herudover en række forskellige påstande, som jeg gerne vil forholde mig til.
Det anføres bl.a., at der er sket en voldsom stigning i antallet af ansøgninger om familiesammenføring under den nuværende regering.
Som altid afhænger det jo af, hvad man sammenligner med.
Hvis man sammenligner med 2010, hvor VKO havde været ved magten i 8 år, oplever man, at der hverken er sket nogen nævneværdig stigning i antallet af ansøgninger eller antallet af tilladelser.
Og når reglerne overordnet førte tilbage til det, som var gældende i 2010, er det jo sådan set ikke overraskende, at 2013-tallene ligner 2010-tallene.
Ser man bort fra ansøgninger om familiesammenføring fra syriske statsborgere, var det faktisk færre, der søgte om familiesammenføring i 2013, end det var i 2010.
Derfor er det heller ikke rigtigt, når det påstås, at regeringens politik har gjort det attraktivt at søge om familiesammenføring i Danmark, medmindre man da mener, at de regler, som var gældende de første 8 år, hvor VKO sad ved magten, også gjorde det attraktivt at søge familiesammenføring i Danmark.
Dernæst forstår man ud fra bemærkningerne til forslaget, at det i særdeleshed og i særlig grad er en såkaldt ikkevestlig indvandring som følge af familiesammenføring, som forslagsstillerne er bekymrede for.
Kigger man på ansøgernationaliteterne i 2013, ser man, at der var flest thailandske statsborgere, der søgte om familiesammenføring; dernæst var det syriske statsborgere, hvilket næppe kræver nogen nærmere forklaring, og som afrunding på toptre var det filippinske statsborgere.
Andre lande i topti inkluderer Kina, USA og Vietnam.
Bevæger vi os væk fra familiesammenføringsområdet og ser generelt på antallet af udlændinge, der kommer til Danmark, er det værd at fremhæve, at langt størstedelen af de udlændinge, der kom til Danmark i 2013, flyttede til Danmark; de kom fra vestlige lande, og langt størstedelen kom for at arbejde eller studere her i landet.
Ud af det samlede antal meddelte opholdstilladelser i 2013 udgjorde tilladelser til familiesammenførte kun ca. 8,5 pct. Som sagt er det afgørende for regeringen, at de udlændinge, der bliver ægtefællesammenført her i landet, er og forbliver selvforsørgende; det er centralt både i et integrationsperspektiv og i et samfundsøkonomisk perspektiv.
Regeringen har derfor fastholdt selvforsørgelseskravet, som medfører, at en opholdstilladelse på baggrund af ægteskab som udgangspunkt er betinget af, at den herboende person i 3 år forud for afgørelsen om opholdstilladelse ikke har modtaget forsørgelsesydelser efter integrationsloven eller efter lov om aktiv socialpolitik.
Selvforsørgelseskravet indebærer endvidere, at forlængelse af den udenlandske ægtefælles opholdstilladelse som udgangspunkt er betinget af, at ingen af ægtefællerne modtager en sådan offentlig hjælp.
Det gælder, indtil den udenlandske ægtefælle har opnået tidsubegrænset opholdstilladelse her i landet.
En sådan tidsubegrænset opholdstilladelse kan tidligst opnås efter 5 års lovligt ophold i Danmark.
Selvforsørgelseskravet medfører således som udgangspunkt, at den herboende ikke kan modtage disse forsørgelser i mindst 8 år – 3 år før tilladelsen meddeles, og 5 år efter.
Der stilles med andre ord særdeles håndfaste krav om selvforsørgelse som betingelse for ægtefællesammenføring, og kravet fastholdes også, efter at tilladelsen er meddelt.
Jeg forstår forslaget sådan, at forslagsstillerne ønsker, at ministeren skal kunne gribe ind i eksempelvis sager, der ligner sagen om den thailandske pige Im Nielsen, som var meget omtalt i efteråret.
Vi har jo gjort det, at vi har oprettet et uafhængigt nævn, som skal behandle klager over afgørelser om bl.a. familiesammenføring, og det har vi netop gjort, fordi vi ville øge retssikkerheden og mindske risikoen for politisk indblanding i enkeltsager.
Derfor vil jeg også gerne minde forslagsstillerne om, at Udlændingenævnet på samme måde, som ministeriet gjorde før oprettelsen af nævnet, træffer afgørelse på baggrund af de regler, som Folketinget har vedtaget.
De afgørelser, som udlændingemyndighederne træffer, skal derfor være inden for lovens rammer, og det skal være i overensstemmelse med den praksis, som myndighederne har fastlagt.
Ideen om at indføre en regel, hvorefter ministeren efter forgodtbefindende kan gribe ind i konkrete sager, der behandles af et uafhængigt nævn, er derfor på kanten af det absurde.
Det kunne selvfølgelig være nemt og rart at have sådan en nødbremse.
En sådan ordning findes jo sikkert i mange andre, lidt mindre demokratiske regimer, og den ville da også utvivlsomt være praktisk for den siddende minister og for regeringen.
Men jeg har det mere end ualmindelig svært ved at se, at det skulle indebære nogen som helst form for retssikkerhedsmæssig forbedring for borgerne.
Så alt i alt er det vel lige lidt mere betryggende, hvis der er et politisk ønske om at gribe ind og ændre nogle regler, hvis man synes, at man har set, at der er et hul i en lov, som man gerne vil gøre noget ved, at der så sker sådan en ændring gennem en lov, der kan vedtages i Folketinget, og sådan at den også kommer til at gælde for andre i samme situation.
Så lad mig til sidst opsummere ganske kort: Regeringen kan ikke støtte beslutningsforslaget, fordi regeringen mener, at de gældende ægtefællesammenføringsregler er robuste og rimelige, og fordi pointsystemet byggede på en urimelig forskelsbehandling.