Mette Bock (LA), 2013-10-08:
Tak for det.
Det har været virkelig interessant at lytte til den her debat, og jeg vil gerne sige, at hvis jeg lyder lidt kritisk i det kommende, er der altså ikke, fordi jeg er pigesur, så er det sådan set, fordi jeg er erfaringsramt.
Inden jeg går i gang med det, som egentlig er mit indlæg, vil jeg sige, at jeg kan forstå, at der er rigtig mange, som er rigtig meget optaget af Samsø Posten og Samsø Postens overlevelse.
Det kan jeg godt forstå, for Samsø Posten er et udmærket lille organ, som har en meget, meget høj grad af dækning i sit udgivelsesområde.
Samsø Posten koster, så vidt jeg lige har kunnet finde frem til, 2,5 kr. i løssalg og en lille smule mere, hvis man abonnerer på avisen.
Hvis man løftede prisen til en femmer, ville man have indvundet mere end det, som man mister i mediestøtte.
Og jeg har læst høringssvaret fra Samsø Posten, hvor man siger, at man så vil miste utrolig mange abonnenter.
Jeg har sådan set erfaring fra lokalt forankrede medier, og jeg ved, at hvis man leverer det lokale stof, hvilket Samsø Posten er eminent dygtige til, så bliver abonnenterne der.
Men hvis man fristes til at lave alle mulige andre udenomsværker, som læserne lige så godt kan finde andre steder, så falder de fra.
Det er bare lige for at få proportionerne med ind.
I øvrigt vil jeg sige, at jeg sådan set tror, at vi alle bredt her i Folketinget er helt enige om, at frie og uafhængige medier er demokratiets salt.
Men spørgsmålet er så, om man kan sige, at man i et land, hvor man på den ene side belaster medierne med lønsumsafgifter, reklameafgifter, multimedieskat osv. og på den anden side giver statsstøtte i form af nu produktionsstøtte, projektstøtte og saneringsstøtte, kan tale om, at man har frie medier.
Det synes jeg ikke man kan.
Min erfaring fra mediebranchen er faktisk, uanset om man taler om elektroniske medier eller om man taler om gammeldags trykte medier, at man ønsker en uafhængighed.
Hvis vi går tilbage og ser på mediestøttens historie, står der ganske vist i bemærkningerne til lovforslaget, at der har været givet distributionsstøtte i flere hundrede år.
Det har jeg nu meget, meget svært ved at finde frem til.
For det første blev de første dagbladsprivilegier jo givet i 1641, og dengang havde man censur, og for det andet synes jeg også, at man skal have med i sin historiske erindring, at i de første rigtig mange år var de trykte medier jo partitilknyttede og partibårne aviser.
Og sådan som jeg opfatter mediehistorien, var distributionsstøtten i de første mange årtier – også efter grundlovens indførelse – tænkt som en partistøtte og ikke som en støtte til at sikre, at vi skulle have frie og uafhængige medier.
For det er jo også en historisk kendsgerning, at i de første mange årtier efter vores grundlov i 1849 var medierne fortsat underlagt streng kontrol.
Det var faktisk først efter 1901, vi for alvor kan tale om, at vi fik frie medier. Når vi i Liberal Alliance ikke kan støtte lovforslaget, som det er her, er det sådan set, hverken fordi vi synes, at det her i virkeligheden er en spareøvelse, som nogle af de borgerlige partier synes, eller fordi vi synes, at det her er for dårligt, i forhold til hvordan det ser ud nu – jo, det er for dårligt.
Men det, jeg synes kunne være håbet, var, at man faktisk havde politisk mod til at træffe politiske beslutninger.
Vi har diskuteret det her i årevis.
Først arbejdede Anker Brink Lund med at få formuleret en fremragende rapport, så nedsatte man endnu et mediestøtteudvalg, som lavede endnu en tyk rapport, og alligevel står vi stadig væk og stamper.
Der er ting i det her, som jeg synes er udmærket – f.eks. at man nu tager de netbaserede medier ind – men hvis man kigger på det samlet, er det her et udtryk for, at vi går fra stenalder til middelalder, og jeg synes faktisk, det er på tide, at vi kommer ind i nutiden og ser på medierne samlet og undlader at kigge på, hvad det så er for kanaler, det her indhold kommer ud igennem.
Det er fortid at tænke på den måde, og det er simpelt hen for uambitiøst politisk, at vi bliver ved med at gøre det.
Så kan man sige: Jamen det er det muliges kunst.
Nej, det er ikke bare det muliges kunst.
Vi bør have det politiske mod til at kigge frem og sige, at frie medier ikke er statsstøttede medier.
Lad os kigge på det her samlet, lad os få lavet en langtidsplan, som sørger for en udfasning af den her mediestøtte.
Dygtige medier kan sælges, der er forbrugere til dem, og vi vil fortsat have et alsidigt og mangfoldigt medieindhold i Danmark, hvis vi laver en langtidsplan, som tager afsæt i den virkelighed, vi kender i dag, og ikke i fortidens medier.