Jørgen Arbo-Bæhr (EL), 2007-02-28:
Det kunne aldrig falde mig ind at mistænkeliggøre beskæftigelsesministeren.
Jeg er bare lidt interesseret i, at vi faktisk får mulighed for personlig assistance til alle dem, der har behov for det.
Det er derfor, jeg spørger til det konkrete eksempel fra regeringens eget oplæg med en person, der får en angstneurose, ikke en varig, men en midlertidig lidelse.
Hvorfor skal den person, som er nævnt i regeringens eget oplæg, ikke være omfattet af muligheden for at få en personlig assistent?
Og frem for at vi nu bare overdynger det med ordninger, jamen så lad os da prøve at finde ud af, hvad der virker, og hvad vi kan gøre.
For selvfølgelig skal vi hjælpe de mennesker.
Vi har da en forpligtelse til at hjælpe så mange mennesker ind på arbejdsmarkedet som overhovedet muligt.
Og det mest værdige, vi kan gøre, er da at sikre, at mennesker kan blive selvforsørgende.
Selvfølgelig skal vi diskutere det her, og vi skal da også søge at udvide, så alle, der har behov for en personlig assistent, kan få en personlig assistent.
Vi skal så bare lige vide, hvem det er, og om det er den rigtige metode at anvende for nogle af de grupper, vi har talt om her, dem med periodiske sygdomsfænomener eller med tidsbegrænsede problemer.
Hermed sluttede forhandlingen, og lovforslaget overgik derefter til anden behandling.
Afstemning
Altså, når jeg sammen med satspuljepartierne er initiativtager til det her lovforslag, er det jo, fordi vi tror på personlige assistenter, fordi vi tror, at det at få hjælp til at planlægge arbejdet osv., når man ikke kan overskue det, kan være nyttigt for at få folk i arbejde og fastholde dem.
Så selvfølgelig tror vi på ideen i det her lovforslag.
Så jeg synes, at man, frem for at mistænkeliggøre vores motiver, ligesom skulle anerkende, at vi altså her opererer med et forsøg.
Vi ser, om forsøget hjælper.
Hjælper det, så gør vi ordningen permanent.
Det må da trods alt være en god arbejdsmetode.
I marts 2006 i oplægget »Nye veje til arbejde« annoncerede regeringen, at sindslidendes adgang til arbejdsmarkedet skulle lettes.
Et af midlerne var at udvide målgruppen for ret til personlig assistance med sindslidende.
Det har de jo ret i, og som sådan er lovforslaget om at udvide målgruppen for kompensation til handicappede, således at også mennesker med et psykisk handicap er omfattet, ikke så tosset endda.
Til gengæld er det yderst beklageligt, at lovforslaget indeholder en endog meget stram definition, nemlig at der skal være tale om en varig og betydelig funktionsnedsættelse, for at man kan opnå tilskud til personlig bistand.
I forhold til mange psykiske lidelser vil det ofte være ganske umuligt at vurdere, om de er livsvarige, og mange psykiske lidelser følger ikke en bestemt og forudsigelig bane.
Enhedslisten ser gerne, at lovforslaget også omfatter personer, der på grund af en betydelig og længerevarende eller en periodisk nedsat funktionsevne har behov for en særlig personlig bistand.
Der er efter vores mening ingen grund til at frygte, at det skulle medføre misbrug, da loven jo indeholder en paragraf om oplysningspligt ved ændringer i handicappets omfang.
Vi kan også konstatere, at lovforslagets snævre målgruppedefinition er langt strammere end det, der var tilfældet i oplægget »Nye veje til arbejde«.
Her gives der f.eks. et konkret eksempel på, hvem der skal have denne ret.
Lad mig citere fra oplægget: »Jacob er uddannet lærer, og underviser på en uddannelsesinstitution.
Jacob har pådraget sig en angstneurose på grund af stress.
Det bevirker, at Jacob har svært ved at klare alle de arbejdsfunktioner, der er relateret til det at undervise.
På den ene side kan Jacob sagtens undervise, men på den anden side har han svært ved helt at overskue undervisningen, idet han har svært ved at planlægge og tilrettelægge en undervisning.
En personlig assistent vil her kunne assistere Jacob med de arbejdsfunktioner, som han har svært ved at udføre.
« Problemet er bare, at definitionen varig og betydelig funktionsnedsættelse udelukker denne Jacob fra at få en personlig assistance, fordi hans stressbetingede angstneurose jo netop ikke er varig.
Tidligere i den her samling har Folketinget behandlet et forslag om at fritage unge sindslidende fra den nedsatte kontanthjælpssats.
Også her var der en meget snæver definition af målgruppen, nemlig de skizofrene og borderlineramte, hvilket udelukkede andre sindslidende, der kunne have lige så meget brug for ikke at blive fattiggjorte.
Regeringens indvendinger mod forslaget – der omfattede alt for få – var, at det ikke handlede om højere ydelser til sindslidende kontanthjælpsmodtagere.
Opgaven var derimod at sikre at lette deres vej til uddannelse og/eller arbejde.
Derfor må det undre, at regeringens lovforslag ikke har en bredere målgruppe.
Vi vil i hvert fald arbejde for at skaffe et flertal for, at vi får en ændring, så langt flere og helst alle kommer med og alle får en chance for en plads på arbejdsmarkedet.