Ellen Trane Nørby (V), 2016-05-11:
Danmark er, som en lang række andre lande i Europa, lige nu i en ekstraordinær situation, en situation, der er skabt af, at vi over de seneste år har modtaget historisk mange flygtninge.
De flygtninge har lagt pres på kommunerne, de har lagt pres på kommunernes service, de har udfordret rammerne for integrationsindsatsen i Danmark.
Kigger vi alene på det spørgsmål, vi forholder os til i dag, nemlig hele børneområdet, så var det sådan, at der i 2009 var 375 flygtningebørn, der skulle modtage et undervisningstilbud i Danmark – 375 flygtningebørn.
KL's forventninger er, at det tal fordobles i år, så der er op mod 15.000 flygtningebørn bare i år, der skal have et undervisningstilbud.
Det er en fyrredobling siden 2009.
Så kan man jo godt have alle mulige holdninger om, at det må de ligge og rode med ude i kommunerne, og når kommunerne beder om fleksibilitet, så er det ikke noget, man skal lytte til i Folketinget.
Der har vi fra regeringens side valgt at sige, at når kommunerne beder om fleksibilitet til at løse den kæmpe opgave, der ligger i at integrere så mange børn og sikre dem et undervisningstilbud, så har vi også en forpligtelse til at lytte og også kigge på, hvordan vi så kan være med til at sikre en fleksibilitet uden at gå på kompromis med kvaliteten i tilbuddene.
Fra regeringens side anerkender vi fuldt ud, at modtagelsen af de mange flygtninge har skabt udfordringer i kommunerne, har lagt pres på dem.
Det handler ikke kun om ressourcer, det handler også om organisering af tilbuddene, det handler om rekruttering af kvalificerede medarbejdere, det handler også om, hvordan man helt konkret og fysisk skal håndtere den her opgave.
Ikke om et par år, når man har lavet alle mulige undersøgelser, som jeg kan høre at nogle gerne vil, men her og nu.
Op mod 15.000 børn i år
Det er også på den baggrund, at regeringen har valgt at indgå en aftale med Kommunernes Landsforening, en såkaldt topartsaftale, for at imødekomme kommunernes bekymringer og også deres ønsker om mere fleksible rammer for modtagelse af det store antal flygtninge og det store antal flygtningebørn.
Aftalen har til formål at sikre, at kommunerne får den fornødne fleksibilitet i rammerne for deres integrationsindsats, ikke at man bare kan gå på kompromis med indsatsen, ikke at man ikke skal løfte integrationsopgaven, ikke, som nogle af ordførerne siger, at man bare kan lave kortsigtede løsninger, som så både personligt, menneskeligt og økonomisk vil have konsekvenser efterfølgende.
Der har vi valgt at lave en aftale med Kommunernes Landsforening og imødekomme de ønsker, de har haft.
Og jeg er rigtig, rigtig glad for og vil også gerne takke de partier, Socialdemokraterne, Liberal Alliance og Det Konservative Folkeparti, som har vist, at de har valgt at tage ansvar og bakke op om lovforslaget.
Der er da ikke nogen, der har syntes, at den opgave, vi står over for, er let.
Der er da ikke nogen, der synes, at det er rart at opleve, at hvis man støtter, at der skal være mere fleksibilitet, så bliver man med det samme hængt ud som værende en, der ikke går op i, at flygtningebørnene skal have et ordentligt undervisningstilbud.
Men må jeg ikke bare bede om, at vi lader være med at gøre det her til sådan en sort-hvid diskussion, men faktisk forholder os til den undervisningsudfordring, der er i den enkelte kommune. Vi har lyttet til de høringssvar, der er givet, vi har lavet adskillige justeringer af lovforslaget.
Vi har også haft en rigtig god dialog med Socialdemokraterne, med Liberal Alliance, og med Det Konservative Folkeparti.
Socialdemokraterne har peget på behovet for, at man havde en decideret solnedgangsklausul for netop at understrege det ekstraordinære i lovforslaget og en række andre punkter, som vi har valgt at imødekomme, fordi det her jo ikke bare handler om at lukke øjnene for, at der kan være bekymringer.
Vi har faktisk lyttet til bekymringerne, men det er bare ikke en løsning at lade, som om de 15.000 børn, der har behov for et undervisningstilbud i år, bare forsvinder, og at opgaven løser sig selv.
Lovforslaget skal derfor bidrage til at forbedre kommunernes muligheder for lokalt at organisere det indledende grundskoletilbud til tosprogede børn og unge, både i overensstemmelse med kommunernes prioriteringer, men også deres rammer og deres muligheder.
Der er mange, der så også fremhæver den bekendtgørelse, som der også bliver lagt op til en større fleksibilitet i, og siger, at hvis man hæver klasseloftet fra 12 til 15 eller til 18 de steder, hvor der særlig kan være samme sprogbaggrund for eleverne og der kan være pædagogiske begrundelser for det, går man på kompromis med kvaliteten.
Jeg vil gerne i den forbindelse henvise til svar nr. 199, som jeg har oversendt til udvalget, hvor vi gør opmærksom på, at Danmark er det eneste land i Skandinavien, hvor der er klasselofter over de her tilbud.
Jeg ved ikke, om ordførerne generelt mener, at så er det, fordi man har en dårlig kvalitet i tilbuddene i Norge, i Sverige, i andre af de skandinaviske lande, når man vil tillade sig at sige, at fordi der er partier, der vælger at støtte det her lovforslag, er de ligeglade med kvaliteten.
Jeg er af den opfattelse, at vi i Danmark, såvel som i de øvrige nordiske lande, alle sammen kæmper med, at også de eksisterende tilbud kan have udfordringer.
Det er ikke sådan, når jeg kigger ud over vores modtageklasser og de tilbud, de har i dag, at jeg så tænker: De bare helt perfekte, der er ikke nogen problemer forbundet med dem.
Men når jeg lytter til Alternativets, Det Radikale Venstres, SF's, Enhedslistens og til dels også DF's ordføreres taler i dag, synes jeg, at man skøjter hen over, at der også kan være udfordringer i dag, når man ligesom siger, at al ændring fra i dag må være til det dårlige.
Der ligger et litteraturstudie, Alternativets ordfører spurgte til forskning.
Det er jo ikke forskning, der ligger til grund for det her.
Der ligger et litteraturstudie, som Rambøll har udformet – vi har også diskuteret det i samråd, i udvalget – som peger på, at der jo ikke er én model, man kan organisere og modtage tilbuddene efter.
Det peger på, at der sådan er fire typer af modeller, hvor det lovforslag, som vi behandler i dag, vel kan karakteriseres som den model, der kaldes model A.
Det eneste, det her litteraturstudie fraråder direkte, er det, der hedder model D, nemlig en direkte integration i folkeskolen.
Derfor må jeg bare sige, at det er det eneste, der frarådes direkte.
Derudover bliver der peget på, at de andre typer modeller hver har deres fordele, hver deres ulemper, hver deres muligheder, og det synes jeg sådan set at man skal forholde sig til, når man gerne vil afsøge, hvad det egentlig er, man kan lægge til grund for at give mere fleksibilitet til kommunerne, sådan at man ikke nødvendigvis siger, at der kun er en type tilbud.
Jeg tror snarere, at man kunne frygte, at hvis man ikke giver kommunerne fleksibilitet, vil det være model D, der er gældende meget snart, nemlig en direkte integration i normalklasserne uden nogen former for støtte, fordi man ikke har et ønske om at skabe fleksibilitet.
Vi vil gerne skabe fleksibilitet, og jeg er glad for, at der er et flertal i Folketinget, der vil bakke op om at give kommunerne den nødvendige fleksibilitet.
Det lovforslag, som vi behandler, kommer ikke til, som der bliver sagt, at ekskludere nyankomne flygtningebørn, det kommer ikke til at være en oprettelse af discountmodtagelsesklasser, men det giver kommunerne en mulighed for at oprette særlige kommunale tilbud om grundskoleundervisning til visse udenlandske børn og unge uden for rammerne af folkeskoleloven og ud fra pædagogiske begrundelser og ud fra en vurdering af de ikke uvæsentlige sprogsstøttebehov, de børn kan have.
Kommunerne vil ved tilrettelæggelsen af den særlige grundskoleundervisning skulle tilstræbe, at undervisningen knyttes til den ordinære undervisning i folkeskolen, og som Socialdemokraternes ordfører og også Konservatives ordfører og andre har sagt, vil det jo være naturligt, at man også har en meget, meget tæt tilknytning til folkeskolen, fordi målet jo er, at de inden for maksimalt 2 år skal ind og gå i en almindelig klasse.
Det bliver fremhævet, at det skulle være i strid med grundloven.
Det er jo så op til den pågældende skoleleder at vurdere, om det pågældende barn kan integreres direkte ind i en klasse, eller om man netop, som kommunen har anvist, har behov for et særligt undervisningstilbud.
De frihedsgrader, som kommunalbestyrelsen får, ændrer naturligvis heller ikke ved, at undervisningen skal stå mål med, hvad der almindeligvis kræves i folkeskolen, og det er kommunalbestyrelsens ansvar at sikre, at det sker.
Som jeg sagde tidligere, har vi haft en god dialog også med partierne, og den solnedgangsklausul, som bl.a. Socialdemokraterne og også Liberal Alliance og andre har lagt vægt på indgår, synes jeg sådan set er med til at understrege, at det her er et ekstraordinært initiativ i en ekstraordinær situation, fordi vi har behov for at imødekomme det behov for fleksibilitet, som kommunerne har bedt om.
Jeg synes også, at det er vigtigt at fremhæve, at en evaluering af loven i foråret 2019 netop vil give et godt grundlag for at vurdere, hvilke erfaringer vi så har gjort os, i forhold til at det jo sådan set også godt kunne være, at man i kommunerne kunne finde nogle rigtig gode modeller, måske også nogle modeller, som er bedre end det, vi oplever i dag, i forhold til hvordan de sikrer et ordentligt modtagetilbud for børn og unge.
Jeg håber, at vi også kan få lejlighed til at komme sådan væk fra de her sort-hvide synspunkter og ned i, hvad det egentlig er for en udfordring, vi står over for, for jeg mener ikke, at alternativet bare er at lade, som om der ikke er op mod 15.000 børn, der har behov for et undervisningstilbud her og nu.