rhasspy/piper-checkpoints huggingface dataset:
mutta vasta hääpidoissa lukuisan vierasjoukon läsnäollessa hän sanoi juhlallisesti: -- Taneli Tapanainen,
Näitten reikäin kautta minä sitten pujotin paksuimmat hivukset ja kudoin kehyksiin verkot.
hänen oli muka sääli ja synti syödä ruunun ruokaa, kun ei ollut sotimista eikä tappelemista.
halpa veljeyskunnan puku peitti hänen laihan ruumiinsa, ja kalveat,
Kiitoksia paljon, Hilma! Kun tyttö oli menemäisillään muiden luoksi työhön, sanoi Salmelan isäntä: -- Hilma,
vuoroin punastuin, harmikseni kuullessani, kuinka hän halveksimalla haastelee minun jalosta isänmaastani,
ja pyysin mitä hartaimmin ja hellimmin päästä tästä vankikopista ulos.
Tylyltä ei hän suinkaan tuntunut, mutta niin varovaiselta. Tämä Hetviä kummastutti,
Tuo pieni huudahdus saattoi Hilman mielen levottomaksi. Oliko hän menetellyt sopimattomasti?
hämähäkin seittejä vaan! -- Sano edes, velikulta, minkä koneen synnyn minä häiritsemiselläni tuhosin, tiedusti Samu. --
sinä olet tästä lähin minun vävyni, minun poikani ja minun perilliseni.
seisoi pohjaiseen nousevan vuoren juurella puusta ja tiilistä rakennettu huone, joka,
Hetvi, korkeampia kouluja käynyt, ei olisi niin tehnyt kuin hän teki.
tahdon viettää koko elinkauteni kurjuudessa, kiron-alaisuudessa, mutta pelastakaa vaan minä ihmisten oikeuden käsistä.
Täten sain valmiiksi kaksi somaa tuolia siihen kuosiin kuin Englannissa rottinkituolit
taiteitten ja sotakunnon emämaasta, Franskan vitsauksesta, Europan riidanratkaisijasta,
sano isällesi kotiin mentyäsi, että tämän vuotiset veropäivät ovat suoritetut. --
ehkä vähäinen ja halpaa rakennus-muotoa, kuitenkin oli hupaisen ja siistin näköinen.
Tuota minä olin peljännyt jo aikaa sitten ja senvuoksi salannut häneltä muutamia kolttosia, mitä minulle oli sattunut, yksin ollessani.
että hänen poissa kotoa olonsa on saattanut hänen vaimonsa ja lapsensa suurimpaan puutteesen ja että heidän täytyy nälkään nääntyä,
Eihän sillä vielä nimeä ollut -- mitä kesken-eräisen nimestä!
Olisiko Hetvillä ollut sydäntä nähdä Samun pöhöttyvän, kangistuvan, mustenevan ja kuolevan?
Yhdeksänsataa markkaa olisi ruununvouti markkinoilla antanut herastuomarille tuosta oriista. Ei myynyt rikas mies, umpinaista tuhatta pyysi,
Rauha. -- Eikö hallaakaan ole näkynyt? -- Pohjan puolella on halla rapsinut potaatin varsia. --
Ääni vastasi, että minä olen pelastettu, sillä lipas on nyt laivassa kiinni;
Jää nyt Toholaan asumaan, sillä kaikki mitä minun on, se on sinunkin.
sillä hän oli tottunut pitämään Tanelia leikinlaskijana, vähän niinkuin hulivilinä.
Isä! Sabina! ettekö yhtään surkuttele onnetonta Leonardoanne? Ukko oli vaiti,
Kyllä se herastuomari nyt on meille vihoissaan, alkoi isäntä. -- On se! Vaan itsepä hän on syypää koko asiaan.
kuopallansa olevat poskensa ilmaisi joko kuoleman alottaneen hävitystyönsä, tahi väsymättömän elämän sortaneen hänen voimiansa,
Kerran lentää liihoitteli iso haarahaukka puutarhan kohdalla ja iski alas minua kohti.
kaiken kunnon, hurskauden ja totuuden kotimaasta, koko maailman kateuden ja ylpeyden esineestä.
rakkaus ja surku poikaansa ja pelko Jumalaa ja Hänen oikeuttansa kamppailivat hänessä kovan kamppauksensa.
Kolmelta puolelta piiritti sitä kaunis metsikkö sitruuna-puita, jonka varjossa asukkaat saivat levätä päivän varista ja rasituksesta
ja lahjoitin ne hänen majesteetillensa kuningattarelle.
Se olisi vaan ollut ihan uuden uutukainen kone, sellainen laitos, millä talven paukkuvat pakkaset ja kesän paahtavat helteet olisi sotkettu
Hänestä se alku lähti. --
joll'ei pikainen apu ehdi. Tässä ei kuitenkaan kukaan voi enemmän auttaa kuin Leonardo itse; hän on voimakas ja tahtoo työtä tehdä,
Salmelassa häävierasten joukossa näkyi useita niitä, jotka olivat heinätalkoissa olleet. Kaivolan Kaisa oli Hannonsa kanssa.
tiesi Pirhosen Kalle. -- Lappeenrannan rakuunarykmentille kuuluu ruununvouti oritta ostelleen,
Voi voi, isäntä, enhän minä maksua huoli, voi voi, johan minua syystä pilkattaisiin ... älkää puhuko toki sellaista, isäntä!
kirvesmies tulee pian sahaamaan katon-aukkoa suuremmaksi, jotta pääsen ulos.
Ellen minä uljaasti olisi vetänyt miekkaani ja lymynnyt tiheän pensas-aidan taakse,
Ruualta päästyä sopotti Hilma jotakin emännän korvaan, pistäysi salavihkaa ulos ja riensi kotiinsa kertomaan vanhemmillensa mitä oli tapahtunut.
Nimismiehen tapasit? -- Tapasin. Ei ole tullut, sanoi. -- Miten nyt on Venäjän rahan kurssi? --
Palatkoot he Kukkaropohjan ympäri, palatkoot toiset oikotietä, me palaamme jälleen aikaan, jolloin Salmelasta kirkkoon lähdettiin.
kun ei suonut itselleen tarpeellista lepoa ja virkistystä. Katsellessa papin silmiä, joissa loisti lempeys, rakkaus,
Minä teen sen! sanoi viimein Sabina päättävällä vakavuudella.
Hän pani ne omaan huoneesensa ja tapasi näytellä niitä merkillisinä esineinä vierailleen, niinkuin ne merkillisiä kyllä olivatkin.
lisäsi Timo Terhakka, iloinen, pystynenäinen poika. --
tuskaili Hilma. -- No no, lapseni, en puhu enään mitään siitä, virkkoi isäntä.
Ei minua sentään mikään niin paljoa harmittanut ja loukannut kuin kuningattaren kääpiö.
Etkö sinäkään ennen huomannut mitään Samun ja Hilman välistä? Onhan teillä naisilla niin tarkka silmä sellaisiin asioihin. --
ja hän ansaitsee kyllä niin paljon kuin tarvitaan omaistensa elättämiseen. Mutta siksi täytyy hänen olla vapaana.
Kuinka paljon lyhempi matka täältä on kirkolle oikotietä myöten kuin Kukkaropohjan ympäri?
ja iloita nähdessänsä kultaisia hedelmiä ja heleän sinisen taivaan, joka siellä täällä näkyi oksain välistä.
Siellä oli Timo Terhakka, siellä Tikkalan Mari, siellä Kalle Pirhonen. Pekka Juntunenkin oli siellä.
Mörskyn Marketta oli ensimäinen, joka huomasi Hilman lähteneeksi. Hän sanoi: --
olisi se kaiketi lyönyt terävät kyntensä minuun. Toisen kerran nousin vasta kaivetun myyränmäen harjalle,
Ei se herastuomari orittansa myy, vaan lahjoittaa sen tulevalle vävypojalleen,
Minä sanoin, että sehän on tarpeetonta ja turhaa ajanhukkaa vaan; eihän tässä muuta tarvitse.
ja vatkattu yhteen, niin sekaisin hierottu, että koko vuoden ajaksi olisi saatu samallainen sää, yhtä tasainen leuto ilma.
Enemmän olisi pitänyt olla uskallusta tuonnoin takavuosina. Minä nykäsin silloin ainoastaan kaksituhatta ruplaa neljällätuhannella markalla,
Hän kun oli varttansa vähäisempi kuin yksikään muu maan-asukkaita hän ei todellakaan ollut täyttä kolmeakymmentä jalkaa pitkä ,
kysyi herastuomari kirkkomiesten mentyä. --
sääliväisyys ja hyvän-tahtoisuus, havaitsikin jälkeisemmän olevan oikean syyn hänen riutuneesen muotoonsa.
En kuolemakseni ole ennen huomannut mitään. Minusta näyttivät Samu ja Hilma sikäli vieraantuvan toisistansa mikäli kasvoivat isommiksi. --
Tahdon mennä hukkaan, jos voin pelastaa sinun, Leonardo! Pidä! huusi ukko,
virkkoi Törsövän Taneli, luoden silmänsä Samuun päin. Samu ei ollut kuulevinaan Tanelin pakinaa.
Kuningatar käski minua istumaan näille tuoleille, mutta minä en suostunut; sanoin ennen tahtovani kuolla
Minulle on sanottu että Leonardo pääsisi vapaaksi samana hetkenä kuin löytää jonkun, joka tahtoo kahdeksi jälellä olevaksi vuodeksi astua hänen siaansa.
Hän lauloi maan tavan mukaan jokaisen aterian jälkeen ruokavärssyn.
mutta vajosin siihen kaulaa myöten.
Pieleksen tekijät astuivat silloin työnsä valmiiksi saatua, hangot ja haravat olalla toisten luoksi. --
Hänen korvaansa oli sattunut Hietalan Hilman ja Mörskyn Marketan sanat.
Silloin olisi maamiehenkin elää kelvannut! Tämä tällainen laitos, palkeineen ja puohtimineen, petkelineen
noin vaan koetteeksi. Annoin ruplat lainaksi ja nyt on silloinen pääoma neljä-tuhatta markkaa noussut kuudentuhannen markan arvoiseksi.
Vaatteet ryvetin pahanpäiväisiksi, mutta sen seikan selvittämiseksi pistin hätävalheen.
Minä pelkään pahoin, että se tyttöriepu kuolee kotiin mennessään, kovin oli kipeän näköinen.
Vilkaistuaan sinnepäin huomasi hän Hilman punastuneena vesissä silmin. Hilma Hietanen oli Salmelan torpparin tytär.
Onko se totta? On kaiketi, vakuutti upsieri. Laki sallii vapauttamista sillä ehdolla; mutta tämä voisi yhtä hyvin olla luvatonta,
Kerran taas loukkasin pahasti sääriluuni:
Mitäs nyt asiasta arvelet? -- Samu ja Hilma ovat toisiinsa mielistyneet, hyvin ovat mielistyneet. --
Oikotie tästä salmen poikki lyhentää matkaa viidettä kilometriä eli neljä vanhaa virstaa, vastasi Antti Salminen. --
niin menetteli hän peräti hävyttömästi vielä pienempäänsä olentoa kohtaan.
Sinun tulee saada olla yksinäsi nämä muutamat tunnit.
Ja entäs korot, entäs korot! Nythän on koron vapaus!
kuin että joku merimiehistä pistää sormen renkaasen ja nostaa lippaan laivan kannelle ja siitä kapteenin kajuttaan.
Oli niinkuin lähetetty ottamaan onnettomain ja murheellisten ristin omille hartioillensa, ja saattamaan lohdutusta, iloa
tuhannen kuolemaa kuin ala-arvoisella osalla ruumistani asettua niitten kalliitten hivusten päälle, jotka kerran olivat koristaneet hänen majesteetinsa päätä.
kompastuin näet etanan kuoreen, kävellessäni yksinäni ja muistellessani poloista Englantia.
Miksi sinä sitten työnsit Samun Hetvin kanssa kirkolle tänäaamuna? Olisi se raha-Risto saattanut itse toimittaa tärkeät asiansa. --
Hän oli vast'ikään seitsemäntoista vuotta täyttänyt. Iho oli hänellä hieno, melkein läpikuultava; tukka tuuhea, vaaleankeltainen;
Antti Salminen kirjoitti silloin muistoon poikansa ja miniänsä hääpäivän vanhan raamatun kanteen, jossa oli jo ennestään monta perheellistä muistoonpanoa.
ja pahmaineen, tappineen ja mutterineen, kaikki oli ihan valmistumaisillaan, viimeistä vipuvärkkiä aioin kiinni kiertää,
Kuule ja malta vähäisen, Hilma hoi! huusi Törsövän Taneli. -- No! --
Vai lyhentää niin paljon, viidettä kiloa. -- Sanoinko minä kiloa? -- Et.
Joka kerta kuin hän kulki kuningattaren odotushuoneen läpi, missä minä pöydällä haastelin hovin lordien ja ladyjen kanssa,
sillä tähän asti ei ole vielä täällä ollut semmoista miestä, joka olisi tahtonut astua vangin siaan, ja tämä, jatkoi hän surullisesti hymyillen,
Minulla kun on taipumusta kaikenlaiseen näperrykseen, niin laitoin kuningattaren hivuksista vielä pienen soman kukkaron,
Ukko vetäikse takaisin kamariinsa ja kehoitti toisiakin samoin tekemään.
Nyt vasta muutkin tytöt huomasivat, että Hilma oli poissa. -- Eihän se meistä sairaalta näyttänyt, vastasivat toiset tytöt. --
kun sinun häiritsemisesi pudotti minulta ruuvin! Hoh, hoi! huokasi Taneli lopuksi. --
Kirjoittipa siihen vielä lauselman: Ihminen päättää, Jumala säätää.
ja rauhaa kurjuuden majoihin. Niin pian kuin pappi tuli kaupunkiin,
Sinä sanoit kilometriä, mutta minun on tapana puhua lyhyemmin, sanon aina kilometriä joko kiloksi tahi virstaksi. --
Tulevana aamuna puhuttiin koko kaupungissa miehen, liki-asuvan kartanoherran metsämiehen olevan metsään tapetun,
Tuollaista kummallista puhetta kuullessaan, muutamat kaiketi luulivat minua hulluksi, toiset nauroivat;
Minun kävi Hetviä sääliksi. Sievimmästihän siitä sillä lailla päästiin. -- Hetvi näyttää olevan tavallinen ihminen. --
En tiedä oikein, miellyttikö vai harmittiko minua enemmän se seikka, ett'eivät pienemmät linnut näyttäneet ensinkään pelkäävän minua.
hohotteli Risto Tohonen ja hänen sieraimensa liikahtivat tunnetulla tavalla. -- Öhhöm!
Minä olen, tiedätkös, sydämen pohjasta armelias ja laupias ihminen, minä surkuttelen sinua, tyttöhupakkoa, kun pilasit tapotahallasi suloisen suusi ja saastutit herttaiset huulesi ...
helposti ymmärrettävistä syistä. No, Jumalalle olkoon kiitos! huudahti Vincent liikutetulla sydämmellä,
noin neljä jalkaa pitkän, johon kuningattaren nimi oli kudottu kultaisilla kirjaimilla.
hän ylvästeli ja pöyhisteli suuresta koostansa ja tuon tuostakin sutkautti minulle sanan ja toisen minun pienuudestani muka.
Eivätkö ruuvit päässäsi ole enään paikoillaan? kysyttiin. --
epäilemättä metsärosvoilta. Ruumis oli löytty veressään ja viety asuntoonsa.
Ne lähestyivät minua kyynärän päähän kaikessa rauhassa noukkimaan maasta matoja ja muuta suuhun pantavaa,
annas minä imen pois myrkyn huuliltasi! Hilma ei ollut häntä kuulevinaan,
silmät suuret, taivaansiniset. Hän oli ylhäisemmän kansakoulun läpikäynyt ja ollut viime talvena kiertävässä käsityö-
Hetvi on äitiinsä; ei hän ylpeile rikkaudellaan. --
pääseekö Leonardo vapaaksi samana hetkenä kuin tämä tulee hänen siaansa? Heti, kunnioitettava herra,
ei näet vielä ollut iskenyt mieleenikään, että olin joutunut samallaisteni ja yhdenkokoisteni seuraan.
Mutta, eihän se ole oikein. -- Miks'ei? -- Kilo tarkoittaa aivan toista mittaa.
kuului loitompaa poikajoukosta, mutta ei se ollut Törsövän Tanelin yskintä.
Vai ei! Kovin hehkuivat kasvot, ei se ollut oikeaa punaa! Käärmeen myrkky saattaa myöhemminkin pöhöttää ja tappaa. Kyllä minä tiedän,
lähti hän heti satamaan ja kyseli niitä laivoja, joissa kaleri-orjat olivat. Onko lupaa, kysyi hän yhdeltä päällysmieheltä,
ja kutomakoulussa.
Ovat kyllä, mutta sen uuden koneen nimi on ainaiseksi kadonnut, oli vastaus. --
sanoi upsieri enenevällä kummastuksella.
Koska molemmat Lucilon veljekset eivät olleet aivan hyvässä huudossa, katsottiin todennimiseksi heidän olevan murhaajain,
Herastuomari huomasi erehtyneensä, mutta hänen oli vaikea sitä tunnustaa.
Min'en osannut kostoksi muuta kuin sanoa häntä veljekseni ja vaatia häntä voittosille ja paiskata hänelle kaikenlaisia pistopuheita,
astui vaan levollisesti haravaansa pyöritellen ja lauloi heleällä äänellään:
Hänen majesteetinsa suostumuksella lahjoitin tämän kukkaron Pikku-muorille. Enemmän siitä,
Herastuomarin korva oli eilisestä tarkistunut. Yskä tuli ymmärretyksi.
Kirvesmies tuli, sahasi aukon noin neljää jalkaa avaraksi ja laski lippaasen tikapuut, joita myöten minä nousin ulos.
höpisi Marketta. Emäntä kuuli Marketan höpinän ja sanoi: --
niinkuin ei olisi ketään likimaillakaan. Muistan, kuinka kerran muuan julkea rastas sieppasi minulta kädestä palasen kakkua,
Sen konstin osaa hänen isänsä. Onhan rahalla arvonsa, tärkeä arvo onkin, mutta tuollainen kerskuminen ilettää. --
totta puhuen, oli silmälle huvia kuin elämässä hyötyä,
tahi ainakin siihen osallisten. Nuorta Franciscoa myös pelättiin,
Herastuomari muljautti kummallisesti silmiänsä ja pyörähti samassa kamariin, mutta Salmelan isäntä puri huultansa naurua hillitäksensä. --
Monta monituista kertaa oli Samu häntä pienenä lennätellyt talvella kelkassaan, kesällä pikkuisissa käsikärryissään.
käydä vanki-poloisten luona? Ompa kyllä, vastasi tämä äänellä, jossa oli mitä hyvänsä, paitsi sääliväisyyttä ja hyvyyttä.
Älä vietä köyhän lasta, Köyhän mieli on paha: Kunnia köyhälle parempi Kuin rikkahalle raha.
Mutta kukapa se olisi, joka vapa-ehtoisesti tahtoisi pukeutua kähleihin ja ottaa päällensä semmoisen häpeän ja pahan nimen?
Siitä minut sitten peräti voipuneena nostettiin laivan kannelle. Merimiehet olivat hämmästyksissään, ja
hovin paashien suussa niin tavallisia. Päivällisillä kerran minä olin sanonut hänelle jotain peräti purevaa.
jonka Pikku-muori vastikään oli antanut minulle murkinaksi. Jos milloin yritin ottamaan tuommoista lintua kiinni,
No sitten ei ole hätää, kunhan ruuvit päässäsi ovat paikoillaan, arveltiin. -- Kyllähän viileämpi ilma paraikaa hyvältä tuntuisi,
Älä pidä turhaa huolta Hilmasta! Terveenä se tyttö täältä lähti vanhempainsa luo yöksi ja terveenä se huomis-aamulla palajaa tänne.
Johan sitten hänen lakikaariansa ja pykäliänsäkin ruvettaisiin epäilemään, kun hän näin yksinkertaisessa asiassa erehtyisi.
Minä se olen itse! vastasi Vincent muuttumattomalla mielellä
jonka ohessa vastenmielisesti ja arasti mainittiin Leonardonkin nimeä,
Sievänä tyttönä oli Samu häntä aina pitänyt, mutta sievemmälle kuin koskaan ennen näytti hänestä Hilma nyt.
On arvo, mutta eihän toki rahoista riipu ihmisen elämä ja autuus. -- Ei riipu, ei riipu... Samu tuli tupaan.
niin lensi niitä uhkeasti minun ympärilleni koko parvi,
Hilman isä ja äiti olivat illallista syömässä, kun hän saapui kotiinsa.
Siitä tuo pahan-ilkinen junkkari sydämistyi niin, että nousi kuningattaren istuimen sivun ojalle,
Hän pyörähti kamariin, tempasi laatikosta sikarin, sytytti sen, tuli jälleen portaiden penkille.
virkkoi joku tytöistä. -- Kun kaiken vuotta olisi yhtä jolakka ilma, eiväthän mansikatkaan kypsyisi milloinkaan,
No mitä se tohtori sinulta tiedusteli sakastissa? kysyi isä pojaltaan. Samu vastasi: --
siinäkös minulle nyt sateli kysymyksiä! Mutta ei ollut minulla halua ruveta vastailemaan.
Ja niityn takaa Lehtovaaran rinteeltä heläytteli kaiku toistamiseen säkeiden viimeiset sanat: -- paha -- -- -- -- raha. --
Olkaa varoissanne, kunnioitettava hallitus-isä, lisäsi hän. Jos teillä on rahoja, niin on parasta ett'ette sitä ilmaise, sillä he kerjäävät niitä teiltä,
ehkä kyllä tiettiin hänen usein ja mielellänsä ruvenneen näiden raivokkain jahti-kumppanien pariin.
ja jatkoi, kun näki upsierin tahtovan ruveta tätä kovin kummastelemaan: Älkää minulle tästä enää puhuko, ylevämielinen herra,
Hän seisahtui ikkunan eteen ja katseli ulos. -- No, mitä nyt mietit, Samu? Miksi näytät noin surulliselta?
se kun oli liian heikko senpuolisille raskaille kultarahoille, eikä hän siinä muuta pitänytkään kuin pikkuruisia esineitä, kuten tyttöjen on tapana.
ja nekös koettivat pistää nokallaan minua sormiin, niin että täytyi kätkeä kädet piiloon niiltä.
Minäkin olin hämmästynyt, nähdessäni edessäni niin monta kääpiötä, sillä sellaisilta he minusta näyttivät,
Sillävälin oli herastuomari tyttärineen saatettu kamariin. Emäntä tarjosi paikalla tulijaiskahvia, mutta Hetvi vastusteli,
He huomasivat heti, että jotain tärkeää oli tytöllä sanottavana. Eivät he kuitenkaan mitään kysyneet, odottivat ääneti.
Onpas sillä tytöllä kaunis ääni, virkkoi herastuomari. -- Kaunis ja sydämellinen, lisäsi Salmelan isäntä,
Tohtori oli saanut kuulla käärmeenpistoksesta ja tahtoi omin silmin tutkia myrkkyhammasten jälkiä. Erittäin huolellisesti tarkasteli hän niitä ja sanoi,
sieppasi minut joka en osannut mitään pahaa varoakaan, vyötäisistä ja paiskasi minut suureen kultaiseen kerma-astiaan
sanoen olevan itsellään helteen muutoinkin. Puolen kuppia hän toki kohteliaisuuden vuoksi joi,
Sitten ne taas kaikessa rauhassa läksivät noukkimaan matoja kuin ennenkin.
ja jos yhdelle annatte, niin puuttuvat teihin toiset niinkuin pedot. Ole siitä huoletoinna, ystäväiseni,
huomautti Hietalan Hilma. -- Sinä itse olet parahiksi kypsynyt mansikka. Mitä sinä ymmärrät, ja miksi sekaudut näin korkeihin asioihin?
Mutta kohta mykistyi rahvaan päättämys. Poliisin tuomio pelasti nämät kolme syytteen-alaista tästä kovasta syytöksestä,
Hilma kertoi tapahtuman. Sekä isä että äiti kiittivät tyttärensä toimeliaisuutta ja rohkeutta.
kysyi isä. Samu ei vastannut. -- Niin, sano vaan Samu, mikä sinua vaivaa? lisäsi äiti. --
Hän oli keksinyt mutkan. -- Kilo tarkoittaa toista, sanoit... Pah, pah, pah ... eipä se syttynytkään ...
kaasi toisen puolen kahvia isänsä kuppiin. Herastuomari nauroi vaan ja sanoi: kyllä tänne sopii.
Kuningas oli suuri musikin harrastaja, ja siksi hovissa usein pidettiinkin konsertteja.
minusta, jonka silmät niin kauan aikaa olivat tottuneet katselemaan pelkkiä jättiläisiä.
että ellei niin heti ja niin voimakkaasti olisi myrkytettyä vertä pois imetty, olisi ihan varmaan seurannut aivon myrkytys ja siitä kuolema.
Tämä päivä on ollut minulle raskas päivä. Minua on ivattu ja ivataan pitkin pitäjätä. -- Ivattu! Ivataan! Mistä? --
päätökseni on niin luja, ett'ei mikään koko mailmassa voisi sitä muuttaa. Uskokaa minua,
Ruokaa pantiin pöydälle kamariin, koska tuvassa oli vieläkin lämpimämpi ilma.
vastasi Taneli ja oli yhä olevinaan totisena. --
ja juoksi tiehensä. Minä putosin päistikkaa astian pohjalle, ja ellen minä olisi ollut hyvä uimari,
Nimismieskin ivasi niinkuin riivattu. Kirkon sakastissa hän kaiversi minua. Äänettömyys.
Se lievensi Hilman sydän-alaa. -- Entä jos toverit rupeavat minua pilkkaamaan, sanoi Hilma hetken vaiti oltuaan. --
ja muutoinkin minä pidän paljon Hietalan torpan perheestä, se on rehellistä väkeä, peräti rehellistä. -- Vai niin rehellistä,
Mutta kerran heitin paksulla karangolla niin ovelasti erästä hamppuvarpusta, että se tupertui maahan.
Mutta kapteeni, mr Thomas Wilcocks, Shropshiren uljaita miehiä,
Kunnia-vieraita kehoitettiin tyytymään talon yksinkertaisiin laitoksiin.
sillä sekä molemmat Lucilot että myös Francisco olivat jostakin ryöväyksestä edellisenä yönä pantu kiinni,
vastasi pappi surullisesti hymyillen. Jos rahat yksin voisivat auttaa ja huojentaa, niin olisi käyntini aivan hyödytöintä;
niin ties, mitenkä minun olisi käynytkään. Pikku-muori oli sillä hetkellä toisessa päässä huonetta, ja
Niihin vietiin minutkin ja pantiin lippaineni pöydälle.
se joka Tunis'issa on kantanut orjan-kahletta epäuskoisten hirmuhallituksen ja raa'an ankaruuden alla, se ei pelkää kaleri-orjain työtä Marseille'ssä
murahti herastuomari huolettomasti.
Eikä se uutinenkaan sellaisella kylmänviileällä ilmalla valmistuisi oikealla ajalla, älysi Vieremän Jussi. --
olkoon syttymättä! Mitä se tekee, vaikka toistakin tarkoittaa? -- Tekee sekoitusta, kun se on painomitta.
Toinen hammas oli näet haavoittanut erästä pientä aivoon johtuvaa suonta. Tarkoin tohtori tiedusteli tapauksen aikaa ja paikkaa
ja murha oli vasta puoliyön aikana voinut tapahtua,
kuningatar oli niin hämmästynyt, ett'ei kyennyt sanomaan eikä tekemään mitään. Vihdoin joutui Pikku-muori hätään ja
huomasi minun olevan pyörtymäisilläni ja vei minut kajuttaansa.
Mutta melu ja pauhu oli niin hirveä, että läheltä oli mahdoton erottaa melodioita. Minä olen varma siitä,
sillä niistä vähistä rahoista, jotka minulla on, ei olisi paljon apua. Mutta sanokaa, pitääkö teidän seuraaman minua? Se on tarpeetonta,
Ruualta päästyä pistäysi Samu kamarissa vieraita tervehtimässä. Kun talkooväki ruualta noustua tuli pihalle,
Isä ja äiti katsahtivat toistensa silmiin. -- Vai ivasi nimismies! --
Minä tartuin siihen molemmin käsin ja läksin riemuissani viemään sitä Pikku-muorin luokse. Mutta lintu,
Etkö luule näistä uusista mitoista muutoinkin selkkausta syntyvän? -- Tyhmille syntyy selkkausta vaikka mistä. Kuules, kun minä sanon:
veti minut ulos, sittenkuin minä pakostakin olin nielaissut neljännen-osan kermaa suuhun.
Pilvet, jotka olivat uhanneet luokoa ja karheita kastella, painuivatkin hitaasti toiselle suunnalle.
Mitä suret uutisesta, kun on ruokaa, Jumalan viljaa, runsaasti paraikaa edessäsi! vastasi Taneli. -- Entä minun oivalliset luistimeni,
niin kristillisen miehen hoidon alla, kuin te olette. Mutta muistakaamme, että joka minuutti, jonka me täällä vietämme,
Ei kukaan kunnon ihminen sellaista tekoa pilkkaa, vakuuttivat vanhemmat. Hilma rauhottui ja jäi kotiinsa yöksi.
Toholasta on Salmelaan kuusitoista kiloa.
että jos jonkun kuninkaallisen armeijan kaikki torvet ja rummut pantaisiin yhtaikaa toitottamaan ja pärisemään
Siellä hän antoi minulle vahvistavaa ja pani minut omaan vuoteesensa lepäämään.
on Leonardo poloiselle tuskallinen ijäisyys. Mutta kunnianne? sanoi upsieri.
ja kun ne oli muistikirjaansa pannut, kirjoitti hän meidän, Hilman ja minun, nimemme kirjaansa.
Vastapäätä aurinkoa loisti pilvessä heleänvärinen vesikaari.
Pekka Juntunenkin, joka ei turhia utele, kysyi minulta kirkolta tullessa:
vastasi päällysmies lyhyesti ja kylmästi. Herrat kalereissa eivät voi pyrkiä matkoihinsa, ja ettehän te kahleita murra!
Minut pantiin vuoteesen, vaikk'ei minulle muuta vahinkoa tullut kuin että yksi vaatekerros meni pilalle.
mitä niillä olisin tehnyt, kun eivät järvet olisi jäätyneet?
Mutta Leonardon talossa ei ollut hänen kotia tultuansa hengen rauhaa, ainoastaan synnissä elähtynyt pahantekiä,
Tanssimaan ei hänen mielensä nyt tehnyt. Hetviähän se Samu tämän iltaa tanssittelee,
teidän korvanne juuressa, niin ei se olisi mitään tämän pauhinan rinnalla.
Ajatteletko minun puhuvan voista tahi lihasta, etkö huomaa, että on puhe matkan pituudesta? --
kaatoi emäntä paraikaa isosta tuohikontista kaloja saaviin. -- Kuka kaloja on tuonut? kysyi Törsövän Taneli. --
ajatteli hän, ja taas tuntui niin kummalliselta.
Ja hyvin minä jo levon tarpeessa olinkin. Ennenkuin nukuin, huomautin kapteenille,
Ja sillä jätti hän papin, joka nyt alkoi surullisen kulkunsa kalerista kalerihin. Mikä surkea näky!
onko siinä perää, kun ihmiset sanovat sinun olevan kihloissa Toholan Hetvin kanssa? -- Mitä vastasit? --
Hän halusi nähdä, pyörittääkö Samu Hetviä yhtä innokkaasti kuin oli häntä Takanaan nurmella pyörittänyt.
joka on oman tuntonsa peräti kuolettanut, voi pahain tekoinsa päätettyä levolle mennä;
Suotta nyt viisastelet, veliseni. Sekoitusta se tekisi. -- Sekoitusta, sekoitusta!
Oletteko ajatelleet sitä, että kymmenen vuoden orjuus Tunis'issa ei vastaa kymmenettä osaa sitä häpeää, jonka kaleri-orjan kahleet yhdessä tiimassa saattavat päällenne?
mainitsi Timo Terhakka, joka oli kuuluisa luistelemisestaan. -- Luistimesi olisit ta'ottanut hevosenkengiksi,
että minulla on lippaassa yhtä ja toista arvokasta, jota ei pitäisi hukata: siellä soma riippumatto, hyvä telttavuode,
Työnteko verkastui, kuten ainakin ylenmääräisten ponnistusten jälkeen. Eihän nyt enään mitään kiirettä ollut.
Minne hyvänsä silmä näki, kohtasi häntä ihmis-kurjuus hirmuisimmassa muodossaan, ihmisen vapaus syvimmässä alennuksessaan.
Kukas muu kuin herastuomari, vastasi emäntä. Samassa ilmestyi siihen herastuomari itsekin, alkoi nauraen pakista: --
Koko tapauksen sanoi tohtori julkaisevansa eräässä paljon levinneessä Suomen terveydenhoito-lehdessä. -- Vai niin, sanoi tohtori!
Siksipä toimitinkin, että minut pantiin niin kauas soittoniekoista kuin mahdollista.
Ketä on sekoittanut vanha naula, tuo meille niin tuttu naula.
kaksi tuolia, pöytä ja kaappi; sitä paitsi on lipas sisästä ylt'yleensä verhottu pumpulilla ja silkkikankaalla.
Ajatukset risteilivät, kunnes uni taivutti hänet. Palaamme Salmelaan.
Jouduttiinpa kuitenkin hyvästi. Aurinko paistoi vielä pitkien puiden latvain yläpuolella,
Orjat, rauta-kahleilla taotut kiini laivaan, olivat kalveilla ja laihtuneilla kasvoillaan eläväin ruumisten näköisiä,
kuului vastaus. -- Kuulepas, Taneli Tapanainen! Anna huolia hevosen, murehtia mustan ruunan!
mutta Leonardo oli vielä jumalattomuuden alottelia; omatuntonsa kiusasi häntä hirmuisilla tuskilla
Kunniani! vastasi pappi hymyillen. Onko mielestänne kunniani todella vaarassa? Ihmisten edessä olen kentiesi häväistynä;
Jos kapteeni, sanoin minä,
Ei siinä ole perää, eikä tule koskaan olemaan perää, vastasin minä. -- Vai niin vastasit.
Vai niin täperällä oli pojan henki! Oliko rovastikin sakastissa? --
Kun sitten vedin oven ja akkunat kiinni ja laskin vielä akkunaverhotkin alas, niin ei soitto kovin epämiellyttävältä kuulunutkaan.
jotka pilkkasivat elämää; olivat ihan kuin haudasta ylös-nousseita siirtolaisia,
Illallisen jälkeen tarjottiin talkooväelle teevettä. Isäntä oli kovin mielissään työn onnistumisesta. Hän ilmoitti,
Jokainen tietää, ettei voinauloilla hevosenkenkää kavioon kiinnitetä, vaan rautanauloilla... --
mutta ei niinkään. Kadotanko orjan kahleita kantaessani teidän silmissä sen arvon ja kunnioituksen, jolla olette minua ennen kohdelleet?
Tule tänne minun luokseni tämän viheriäisen pöydän ääreen, minulla olisi hupainen seikka kerrottavana, virkkoi Vieremän Jussi. --
kun Takamaan niityllä olivat jo heinät korjuussa. -- Mitäs nyt, herastuomari, langonheiniä ei saatukaan,
Se oli selvään sanottu, se. Samu käänsi katseensa pois ikkunasta, rohkaisi mielensä ja sanoi: --
Näettekös naapurit, eihän kaikki yhtä tee: toinen niittää, toinen kalastaa, yhteen hyvä tulee. Eikös niin? --
Nuoruudessani olin hiukan oppinut rämpyttämään klaveeria. Pikku-muorilla oli sellainen soittokone huoneessaan,
jotka muodollaan ja vaikealla työllään näyttivät olevan määrätyt pilkkakuvaksi muuttamaan Jumalan isänrakkauden, ja kristinopin hyvät työt,
Tulenhan minä, mutta kerro nyt, Johannes Vieremä, jotakin hyvin hauskaa vahinkoni korvaukseksi, pyysi Törsövän Taneli. --
käskee jonkun matrossin kantamaan sen tänne kajuttaan, niin minä kapteenin nähden avaan lippaan ja näytän tavarani.
ja kahdesti viikossa kävi soiton-opettaja hänen luonaan.
Eikä kenenkään mieleen ole juolahtanut tupansa harjalautoja kiinnittää esimerkiksi kalanauloilla. Sinä olet oikeassa, hahaha! --
Siinä oli rovasti, ja paljon miehiä ja naisia, jotka olivat tulleet lapsia ristittämään. Kaikki kuuntelivat ihmetellen.
virkkoi Salmelan isäntä leikillisesti. -- Ei saatu, ei saatu, myönsi herastuomari.
Ja teille, isä ja äiti, ilmoitan nyt, että olen aikonut kosia Hilmaa. -- No, oma asiasihan se on, poikani,
niinkuin myös Raamatun sanat: Jumala tahtoo kaikkia ihmisiä autetuksi
Ha-ai! Haukottamaan rupeaa. --
Oivallisia ahvenia. Millä pyydyksellä te niitä saitte? kysyi joku. -- Milläkö pyydyksellä?
Ei suinkaan. Totinen kunnia on oma tuntomme siitä, että teemme jotain Jumalalle otollista, on todella osoitettu rakkaus ihmisiä kohtaan.
ettei kenkään kiiruhtelisi kotiinsa ennenkuin huomis-iltana. Suolaa, leipää on talossa ja vettä salmessa palanpainoksi,
Iskipä kerran mieleeni soittaa sillä kuninkaalle ja kuningattarelle joku englantilainen laulu.
Eikö se ole hauskaa, kun minä näin tuolla pielespuita hakatessani yhdessä leppäpensaassa sata jänistä! Ei enempää eikä vähempää,
Käy nyt vähän lepäämään, velikulta, sinä nousit tänäaanuma aikaiseen kirjoittamaan. -- Lepopäivähän nyt on.
Tietysti hopeaongella, hopeaongella. Minun onkin näetten tapana kalastaa vaan hopeaongella tahi kultaongella,
Rovastikin oli oikein mielissään asian onnistumisesta ja kehoitti muitakin sellaisissa tapauksissa samalla tavalla menettelemään,
ja autuuden tietoon tulemaan. Useimmat toimittivat työnsä tuimalla ja synkeällä uhalla,
virkkoi isä. Minä en kiellä, en kehoita. -- Minä pidän paljon Hilmasta, sanoi äiti.
niin että minä kädet levällä ulotuin parahiksi viiden koskettimen yli. Soittaminen oli työlästä sekin,
Langolla pitänee kaiketi olla omat heinät, mitäs auttaa! -- Tämän päivän osaksi aiottu työ on tehty.
Kamariin minä lähden lepäämään. Antti Salminen kävi katsomassa tallikasta, kohenteli sille heiniä eteen.
sanoi hän. -- No, kun teillä on hyvä pito, niin meillä on parempi olo, kuului vastaus joukosta. Ja sitten:
sata ummelleen! -- Olisipa siinä ollut kosolta sinun kaimojasi! En usko! -- Ainakin niitä oli puolisataa. --
Ja mitä on kaksi vuotta kärsiväisen ihmiskunnan palveluksessa? Eikös kokonaisen perheen pelastettu henki vuodata ylitseni semmoista rauhaa ja siunausta,
hohotteli Risto Tohonen, jotta sieraimet pörhistyivät ja kulmakarvat hypähtelivät. -- Öh -- öh, öhhöm!
Paljon onkin aikaan saatu.
kolkon epätoivon tuntomerkki; ja hirmuisilla koston mietteillä, jotka ainoastaan toivoivat vapauden hetkeä
yski Törsövän Taneli ja iski silmää muille.
eikä suinkaan loihtuihin ja taikoihin turvautumaan. Kun Salmelan emäntä kuuli, mitä tohtori oli sanonut,
Suokoon vaan Jumala onnea! Paimen Aaro juoksi keppikädessä tupaan, katsahti kelloon ja sanoi: --
Näillä mailla puolisataa jänistä! Mitä vielä! -- Viisikolmatta oli vissisti, näinhän minä. --
että tunnen itseni runsaammasti palkituksi kuin ansaitsisin?
rupesi hänen leukansa omituisella tavalla vipattamaan, ja hän puhkesi ääneen: -- Viidestä lapsesta on meillä ainoastaan yksi elossa
sillä minun piti kaikin voimini lyödä nyrkillä koskettimiin. Mutta minäpä keksin erityisen soittometodin:
Viu --! pani viulu. Ja nyt joka henki, Niin piika kuin renki Jo tanssia voi! Hiu --! huusi Hiski,
Hän tuli sitten kamariin, jossa herastuomari jo kuorsasi, otti hyllyltä raamatun ja viihtyi sen ääressä hyvän aikaa.
saattaakseen kuolemaa ja turmiota ihmiskunnan ylitse;
Valitettavasti ei herastuomari ymmärtänyt Törsövän Tanelin yskää, vaan kehui kehumistaan hopea- ja kultaonkiaan,
Ja kun otat puolen siitä, niin saat kaksitoista ja puoli jänistä! --
laitoin kaksi tavallisen pattisauvan kokoista keppiä ja
Jumalalle kiitos, ja teille kiitos ystävät ja naapurit! Nyt saatte aikaanne viettää, miten parhaiten haluatte, ilmoitti isäntä.
Älä nyt sekoita minun ajatusjuoksuani, oli niitä pupuja toki kymmenen. -- Turhaa juttua sekin! --
ja sekin ainoa oli jo eilen menemäisillään. Kolme niistä korjasi Herra luoksensa pienoisina, mutta neljäs, Samun nuorempi veli...
Kun Jussikin, juuri Se tanssija suuri Jo tyttöä toi!
Useat kotiin jääneistä tytöistä kävivät ennen kirkkoaikaa Ahokummun rinteeltä mansikoita poimimassa.
Upsieri tahtoi vielä sanoa jotakin vastaan; mutta Vincent poisti kaiken tämän muuttumattomalla vakavuudella,
Aika onkin lähteä ajamaan lehmät kotiin. Ääneti ajoi herastuomari tyttärineen kotiinsa.
se on: hopea- ja kultarahojaan. Taneli oli sytyttänyt piippunsa ja pullautteli huolettomasti aimo savupilviä suustaan,
Riemu remahti silloin ilmoille. Piirihyppy pantiin paikalla toimeen.
käärin paksumman pään ympärille hiirennahkoja, niin ett'ei lyödessä päällysluut halkeaisi eikä äänikään tulisi häirityksi.
Emännälle tuli jonkullainen tukko kulkkuun, hän ei voinut puhettansa jatkaa, eikä sitä tarvinnutkaan, sillä kaikki tiesivät, että Antti,
ainoastaan muutamain kasvoista ja käytöksistä näkyi hiljainen nöyryys surkuteltavassa tilassaan, ja ne loivat silmänsä alas,
Nuoret tytöt ja nuoret pojat tanssivat sangen ketterästi. Päivän ankara työ ei ensinkään näyttänyt heitä uuvuttavan.
Siinä nurmen sängellä pyörittiin ja laulettiin asianmukaisia lauluja, niinkuin:
Niiden joukossa oli Mörskyn Markettakin. Kun tytöt palasivat marjatuohiset kädessä, tulivat pojat par'aikaa salmesta uimasta.
Viisi niitä oli vissisti! -- Älä narraa naapuriasi! -- No kaksi jänistä siinä leppäpensaassa hyppi, näinhän minä. --
Kovalla pihantanterella kiepsahtelivat he monenlaatuisissa kansallistansseissa. Siinä pistettiin nelinurkkaista , kieputusta ,
mutta sitten hän sanoi: -- Kyllähän hopeaonki on oiva kapine, kultaonki vielä parempi, tietysti.
ja viimein ei hänellä ollut muuta neuvoa, kuin kutsua tykönsä kaleri-seppä,
Hetvi aavisti myrskyn nousevan. Ja kun kotia oli päästy, silloin se ryske kävi.
Klaveerin eteen, noin neljä jalkaa kosketinten alapuolelle, pantiin lavitsa, ja minut nostettiin siihen.
Paremmin ne antaa kaloja kuin muut pyydykset, mutta ei niillä sittenkään kaikkia kaloja saa.
pilkistystä ja ristitanssia . Hetvikin heilui parvessa. Samu ei päten tanssinut.
Minä olen poika tyttö nuori Kuin kesällä heinä, Otan, otan oman kullan Vaikka läpi seinän.
johon matkustavainen etenkin mielistyi. Vaikka kurjuus ja rasittava työ
Samun nuorempi veli, yhtä reipas ja kaunis poika kuin Samukin, oli mennä vuonna saanut tapaturmaisen kuoleman --
Eihän näillä mailla olekaan jäniksiä. -- Vai ei ole, olipas siinä yksi jänis, sievä pupu olikin! --
On kalavekamoita semmoisia, mitkä eivät kultakoukkuunkaan tartu.
hukkunut Suurselän järveen.
Pojat alkoivat tytöiltä pyytää marjoja ja lupasivat maksaa rahoilla, marjoilla tahi suurilla kiitoksilla, mutta kauppoja ei syntynyt.
Eikä ollut yhtään, ei mitään pupua! --
ja hänen ynnä papin kanssa mennä siihen kaleriin, johon Leonardo oli kahleistaan taottu kiini. Leonardo, sinä pääset vapaaksi!
Samukin pyöri muiden muassa kun laulettiin: Koska Samu häitä pitää. Ken on hänellä morsian?
Eräskin mies onki kerran hopea- ja kultakoukuilla oikein liukasta ruunun matikkaa, mutta se ryökäle vei koukut ja kompeet,
Siinä minä sitten juoksin edestakaisin, lyöden kurikoillani koskettimia, mitä milloinkin piti,
oli painanut kuvasimensa hänen laihtuneihin ja surkahtuneihin kasvoihinsa,
Pekka Juntunen kertoi raamatusta muutamia lohduttavaisia sanoja emännän mielen rauhoittamiseksi.
Törsövän Taneli liehkasi kovasti. Maatapanon-aika lähestyi.
Vähäpätöisimmistä seikoista haukkui herastuomari nyt palvelusväkeänsä. Samallaisen läksytyksen saivat torpparit ja mökkiläiset,
tempasi tämä voimakkaasti Hilman käsistä kiinni, pyöritti häntä piirin keskellä ja lauloi reippaasti:
eikä antautunutkaan saaliiksi. Syötinkin kakasi pois suustansa, peijakas. Vai onkimaretkillä sitä ollaan!
Tytöt tahtoivat nyt kiusoitella poikia. Vieremän Jussi, joka ei ollut marjoista millänsäkään,
huusi Vincent häntä vastaan. Muutama tässä on joka tahtoo astua siaasi! Vanki raukka ei uskonut korviansa;
Ole sinä vaan minun armahan', Sinua minä rakastan!
Kun Hilma voilautaset käsissä kulki emännän ohitse tupaan, taputti tämä häntä hellästi poskelle, mutta ei virkkanut mitään.
oli kuitenkin kaikessa hänen muodossaan liikuttava nöyryys ja kärsivällisyys,
Salmelan asuinrakennus oli ollut vanhastaan tälläinen:
No rapisihan siinä leppäpensaassa joku, kuulithan sinäkin, Kalle Pirhonen, rapisihan siinä leppäpensaassa! --
Tuntui niinkuin sähkövirta olisi värähtänyt jokaisen sydämen läpi.
ja näin soitin englantilaista polskaa heidän majesteetiensa iloksi ja mielihyviksi.
niinkuin olisi hän kadottanut järkensä, silmäsi hän äänetöinnä ja hämmentynynnä tulevia.
jotka illansuussa olivat tulleet Toholaan isäntäväkeä kotiin odottamaan. Onneton se, joka silloin yritteli itseänsä puolustamaan.
Antti Salminen ja Risto Tohonen istahtivat mättäälle, sytyttivät sikarinsa ja katselivat nuorten leikkejä.
loikoili tupakkaa polttaen aitan luona kasvavan pihlajan siimeksessä. Parin askelen päässä oli matala paasi.
Tuo oli ankarinta ponnistusta, mitä milloinkaan olen kestänyt:
hänen synkistä silmistään loisti lempeä ja sävyisä olemus, joka osoitti sekä raskaan kivun
Silloin ne vanhatkin rikokset ja virheet uudestaan paljastettiin.
Levottomina, kauhistuneina odotettiin suurta räjähdystä herastuomarin puolelta, mutta sitä ei tullutkaan.
kaksi paksuista hongista salvettua tupaa vastatusten ja niiden välissä tilava porstua, ovet molemmin puolin.
Hilma muisteli nyt, ettei emäntä ollut hänen poskeansa taputtanut sen jälkeen,
Paadelle istahti Mörskyn Marketta ja alkoi nuppuneulan kärjellä pistellä mansikoita tuohisesta suuhunsa. --
ja sydämmellisen katumisen niitä rikoksia, jotka olivat hänen sinne saattaneet,
Kyllä siinä leppäpensaassa rapisivat kuivat lehdet, kuulin minäkin, todisti Kalle Pirhonen. -- Siinä sen nyt kuulit!
Risto Tohonen kalveni ja punastui, punastui ja kalveni.
Mutta kun herastuomari oli sisunsa tyhjentänyt, meni hän kamariinsa, eikä tullut koko iltana väen näkyviin. --
Kun nyt kuitenkin seppä upsierin käskyn mukaan löi kahleet irti hänen päältään ja nämät roiskaen putoivat alas kannelle
kuin myös kristillisen tyytyväisyyden kovaan kohtaloonsa. Varmaan pappi näki vielä selvästi,
Eikö Juhana huolisi mansikoita? kysyi Marketta. -- Kukapa niitä sitten meikäläiselle miehelle antaisi, vaikka huolisinkin. --
Tottahan minä olen puhunut kaiken aikaa, vaikka sinä et uskonut ennenkuin minun täytyi vierasmiehillä asia todistaa.
enhän minä ulottunut juostenkaan soittamaan enempää kuin kuudentoista koskettimen alalla yhtaikaa,
Mutta huomaamattansa olivat he häirinneet mättään asukasten, pienten vaaleankeltaisten muuraisten, kotorauhaa.
kun hän kerran puolikasvuisena tyttönä oli löytänyt kanan pesän, jota emäntä oli turhaan kauan etsinyt.
Pyörähti sitten kamariin, jossa Hetvi vielä söi mansikkamaitoa, ja sanoi itsekseen päättävästi: -- Kyllä se on totta. --
Nykyinen isäntä oli jakanut toisen tuvan väliseinällä kahdeksi kamariksi, ja porstuvan toiseen päähän tehnyt oven sijaan ikkunan sekä lohkaissut väliseinällä osan porstuasta ruokakammioksi.
Mutta miksi te pojat teette yhtenään kiusaa tytöille? -- Mitä kiusaa? Mansikkakauppaahan nuo tuolla hieroivat. --
Vanhemmat ihmiset olivat jo laskeutuneet levolle. Molemmat isännät makasivat toisessa kamarissa,
niin ett'ei basso ja diskantto sattuneetkaan kohdakkain, niinkuin muilla musikanteilla,
Nämä rohkeat eläimet, joilla muutoin on rumanpuoleinen erikoisnimi, syöksivät mättäästä säälimättä isäntien kimppuun
Uskoinpas minä paikalla ettei sinun uudesta koneestasi kuuna päivänä tule mitään, koska se tärkeä ruuvi siitä tipahti tiehensä. --
Hyvä oli emäntä hänelle aina ollut, mutta hänen poskeansa ei hän ollut pitkään aikaan taputtanut. Senpä tähden tuntuikin se nyt niin erinomaisen suloiselta.
ja hän tunsi itsensä vapaaksi ja irtaiseksi, lankesi hän polvillensa ja itki kuin lapsi autuallisesta ilosta.
toiseen oli vuode tehty emännälle ja Hetville. Muut makasivat tuvan ja liiterin puhtailla oljilla.
kuinka kyynel toisen perästä vieri kaleri-orjan poskia myöten ja putosi laivan-kannelle.
Isä, mikä on totta? kysyi Hetvi. -- Se on totta lapseni, mitä Törsövän Taneli, tuo entinen kaartilainen, pihalla sanoi,
Ainoastaan kerran tätä ennen olen hänet näin haltioissaan nähnyt, virkkoi vanha Saara, joka oli kolmattakymmentä vuotta talossa palvellut. --
Sinulla ja muutamilla muilla tässä joukossa näyttää olevan taipumusta uskovaisuuteen.
Jos kaikki muut ateriat näissä heinätalkoissa olivat niin runsaasti ruuilla varustetut,
ja pienillä keinoillansa kohta antoivat tietää: kuka käski!
Koukussa kuni kysymysmerkki makasi Pekka Juntunen lyhyessä kirkko-reessä liiterissä.
Eikös sekin ollut kiusantekoa, kun tänä-aamuna nauroitte, yhtenään nauroitte ettekä sanoneet tytöille mille nauroitte? --
Liikutettu syvimmästä sääliväisyydestä lähestyi pappi tätä nuorta miestä ja sanoi: Ystäväni, sinä itket?
Mutta tämä ilo muuttui kohta katkeraksi, kun hän suureksi hämmästykseksensä näki papin antavan esiin kätensä ja jalkansa,
Eihän semmoista asiaa viitsi kertoa, ei ainakaan tytöille. -- No viitsi nyt vaan, niin annan tämän mansikkatuokkosen. --
Ei tarvitse muuta kuin joku sanoa pöläyttää: minä hötkähdän polvilleni ... minä syöksyn liejuun ... niin uskotaan pois lapsellisesti! --
Milloin se tapahtui? tiedustivat toiset piiat. Hyvin hiljaan sopotti Saara: --
Kiireen kaupalla täytyi isäntien nousta seisoalle ja ryhtyä karkoittamaan luotansa noita vihaisia pikku sankareja.
oli vastaus. Isänsä äänessä huomasi Hetvi jotain erinäistä, eikä hän sentähden tahtonut pitemmältä kysellä.
mikä sinua vaivaa, mikä sinua niin syvälti surettaa? Vanki katsahti ylös, silmäili kysyjää raskaalla surumielisyydellä
Emännän tarkka silmä seurasi nuorten leikkejä. Kun leikkien lopettamisen aika oli tullut, meni emäntä vaate-aittaan,
ettei suinkaan niiden äärestä huolinut nousta nälkäisillä vatsoilla, niin oli kuitenkin tämä päivällinen muita yltäkylläisempi.
ja sepän rupeevan takomaan kahleita niihin. Jumalan tähden! huudahti Leonardo, te itse, kunnioitettava herra?
Sitten ottivat he yhdestä reestä toisen häkkilaidan pois ja kävivät reen kaustalle istumaan.
Jollet juttelisi muille. -- Jos se on salassa pidettävä, niin kyllä minun kieleni alla pysyy. --
Enhän minä sitä uskonut. -- Eihän sitä kukaan uskonut, kuului vakuutuksia.
jonka lattialle oli niinikään olkia paksulta levitetty. -- Tytöt varmaan tahtovat jo käydä levolle, sanoi hän;
Silloin kun saatiin tietää, että vallesmannilla oli morsian Wiipurissa. Voi voi, sitäkin temmellystä! Hetvi tuli,
No anna tänne marjasi! -- Tässä on! Syödessään mansikoita kertoi Jussi: --
Ei ikänä! Vaikka vapaus tekee minun niin sanomattoman onnelliseksi, en kuitenkaan tahdo tällä ehdolla sitä ostaa. Seppä,
Naurettiin aika lailla Törsövän Tanelin ja Vieremän Jussin keksinnöille. Kaikkien mieli oli hilpeä ja iloinen.
täällä on tilaa teille. -- Kiitoksia vaan! hymähti vastaus. Toinen toisensa perästä pistäytyivät tytöt aittaan.
Puheltiin siinä ensin yleensä taivaan merkeistä, mutta sitten erittäin vesikaaresta. --
ja pudisti päätänsä, niinkuin olisi hän tahtonut sanoa ett'ei kukaan voisi auttaa häntä kurjuudessaan. Puhu!
Antti Salminen aikoi ensin mennä herastuomarin jälestä kamariin, mutta pysähtyi kuitenkin pihalle.
Tuolla Kotanurmen ladossa me makasimme ja hyvältä uni maistuikin. Minä olin osunut katonrajassa olevan pääskysen pesän kohdalle.
pane kahleet päälleni! Ei niin, jalo nuori ystäväni! vastasi Vincent iloisesti hymyillen,
Siinä oli kaikkea, mitä olla piti. Viimeisenä ruokalajina oli tuo paikkakunnan talonpoikaisissa pidoissa tavalliseksi tullut
puheli ystävällisesti palvelijoiden ja alusväen kanssa. -- Älkää olko millännekään! sanoi hän.
Yksin Mörskyn Markettakin näytti unhottaneen kärttyisyytensä. Melkein kaikki, niin mies- kuin naispuoletkin,
jatkoi pappi rukoillen, kentiesi voin jotakin tehdä tuskasi huojentamiseksi. Jos se on rahalla autettava,
Katsopas, Risto veikkonen, tuota vesikaarta, taannoin oli sen toinen pää kirkas, nyt on toinen,
Hetvin kanssa lähti sitten emäntä kamariin. Samu kehoitti poikia tulemaan kanssansa liiteriin makaamaan.
olivat ruualla paljaspäin, ainoastaan ne,
Sanoi sitten hämmästyksestä toinnuttuaan: -- Sattuu sitä maailmassa kaikellaista.
niinkuin olisi menemässä suureen iloon. Minulle ovat kyllä nämät kahleet huokeammat kuin sinulla.
niin puuttuu minulta tosin sitä, mutta Jumalan avulla tapaan kyllä ylevämielisiä ystäviä, jotka ottavat asiasi. Ne vähät,
rusina-rokka vehnästen kanssa. Melkein ääneti syötiin. Isäntämiesten kesken ei puhe sujunut,
Tunnettehan te isäni. Rajuilma on ohitse. Tehkää vaan tehtävänne niinkuin ennenkin.
Useimmat tottelivat kehoitusta, mutta muutamat jäivät pihalle seisomaan ja tupakoimaan.
Nuo sievät linnut olivat heränneet aikaisemmin kuin me väsyneet ihmiset. Aamusiivouksia tehdessään pudotti pääsky-emo jotakin korvaani.
Näinköhän herastuomari lähtee nyt paikalla pois? Herastuomari pysähtyi kuitenkin kamariin.
huomautti Salmelan isäntä. -- Se taannoin joi, lappoi vettä pilviin toisella, mutta nyt toisella päällään.
jotka eivät osuneet saamaan itselleen puiden siimestä, pitivät hatun tahi huivin päässänsä. --
kuin minulla nyt on, annan mielelläni sinulle. Vanki pudisti vaan vielä surkeammalla hymyilemisellä päätään,
Kotvasen siinä seisottuaan astuivat pojat muutaman askelen avonaista aitan ovea kohti.
Huomenna sataa, jos ei täällä niin muualla, paljon on noussut vettä pilviin, vastasi puhuteltu. --
Minä olen yksinolevainen mailmassa, ja sen toimituksen, johon Jumala on minun määrännyt, voin tässä helpommasti täyttää kuin muualla.
Ja entiseen tapaansa kulkivat työt ja toimet Toholassa. Mutta Hetvin mieliala ei ollut entisellään.
Minä luulen kuitenkin, ettei hän sitä ilkeydestä eikä tahallansa tehnyt. Vahingossa lie tipahtanut.
Miksi sinä, Vieremän Jussi, syöt hattu päässä, vaikka istut parhaassa siimeksessä? kysäsi joku. -- Siksi,
Uskotko sinä tuota juttua? -- Milloinkas se juttu on valheeksi todistettu?
Isäntä kehoitti nyt vanhempia ihmisiä jäämään Kotanurmelle heiniä pöyhöttelemään ja, jos ilma myöntää, iltapäivällä ru'oille panemaan.
Koko seuraavan päivän pyörivät hänen mielessänsä Salmelan heinätalkoot.
heidän välinsä oli eilisestä saakka paljon kylmentynyt. Samu näytti alakuloiselta. Törsövän Taneli mietiskeli.
Silloin kuului seuraava, hiljainen vuorolaulu: Pojat: Tyttökullat, vehnäpullat, kuinkas nyt on laita?
Hyväntahtoinen, ylevämielinen mies! jatkoi Leonardo, mikä voi teitä pakottaa tämmöiseen luopumiseen?
Hän nimitteli kahdeksan henkeä, jotka olivat iältään vanhempia ja joita ei tahdottu rasittaa kävelemisellä Takamaan niitylle saakka.
Monta iloista muistoa ei hänellä niistä ollut, mutta koko joukko katkeria tapahtumia. Samu ei hänestä lukuapitänyt,
Hetvi istui muiden tyttöjen keskellä, mutta äänettömyys oli kaikkialla. -- Kah, en ole muistanut kysyä sinulta, Jussi:
vastasi Jussi, etteivät nuo tytöt huomaisi paljasta kohtaa päälaessani.
Poikain täytyy kuljeksia pitkin pihamaita! Tytöt:
Olihan sinne matkaa kolme tai neljä kilometriä. -- Saanko minäkin jäädä Kotanurmelle?
Toisekseen minä en usko mitään juttua, jota ei ole oikeaksi todistettu, en mitään. --
Kiitollinen rakkaus Herraasi kohtaan, jonka palveluksessa minä olen! vastasi Vincent.
Unen tuppurassa kun olin, luulin jonkun sylkeneen korvaani ja kiljasin: kuka se! Kiljahdus herätti toverini. He alkoivat nauraa.
olipa kirkkotiellä melkein ynseäkin. Enimmän syytti hän isäänsä, joka nähtävästi oli koko hankkeen alkuunpannut.
Ne luulisivat minua vanhaksi ja jättäisivät kukaties naimatta. --
Niin, tuo komea taivaan merkki on vedenpaisumuksen ajoilta.
kysyi Pekka Juntunen, nuorimies, kalpeakasvoinen. -- Saat, tietysti, jos haluat,
Kelpaa nyt ihmisten nauraa ja pilkata! Hän muisteli Törsövän Tanelia. Reippain, iloisin poika koko joukossa.
joudu, joudu vaimosi ja lapsiesi tykö! Jumala siunatkoon sinua ja sinun kätesi työtä!
Nauroivatpa veitikat vielä tupaan tullessakin, vaikka minä kielsin. Pidä nyt sanasi, äläkä kerro kellekään. --
Ettehän te, kunnon pojat, mielinekään tänne. Moinen tuuma oisi teidän oma häpeänne. Pojat:
joko sinä sait sen Karjalan rautatien valmiiksi, koska sieltä pois tulit? kysyi vihdoin Viulu-Matti. -- Kesken on vielä sekin työ, veikkonen,
Kauvan seisoi Leonardo epäillen ja arvellen mitä hänen oli tekeminen.
ja pidä sinä Pekka sitten huolta, että on vieraan hevosella ja meidän omalla tallikkaalla hyvää heinää edessä, vastasi isäntä.
Silloin Jumala asetti vesikaaren sen lupauksen merkiksi, ettei hän enään maata vedellä hukuta. Tiedätkö, miksi sen keskus nyt on ylempänä kuin taannoin? --
Saatathan ilmoittaa tytöille, etteivät hiukset vielä ole ennättäneet päälakeesi kasvaa, neuvoi muudan. --
Eihän poika karhu ole, eikä jalopeura. Miksi teitä peloittaapi poikasien seura? Tytöt:
Ja tuommoisella asialla viitsitte sitten miehissä nauraa! kummasteli Marketta. --
vastasi Vieremän Jussi. Kolme viikkoa tein jo sitä, kesken on vielä. -- Vai kesken on!
Lieneeköhän se nyt ylempänä? -- On kyllä. etkös muista? --
Mutta kun hän näki tuon itsensä altiiksi antavan ihmisrakkauden Vincentin onnellisissa silmissä,
Kivenheitossakin melkein Samun vertainen, vaikk'ei Taneli ollut sitä leikkiä ennen harjoitellut ja Samu oli usein veljensä kanssa kilpaa heitellyt.
Kunnon tyttö Karjalassa hän oi ole halpa, Häll' on lukko aitassansa taikka takasalpa.